Serija „Pasaulinės fantastikos Aukso fondas“, 411 tomas

Serija įkurta 1990 m.

Vonda N. Mclntyre

DREAMSNAKE

New York, DELL books, 1979

UDK 820(73)-3

Mc748

www.eridanas.lt

ISBN 978-9986-97-197-9

ISSN 1822-6302

Copyright © by Vonda N. Mclntyre, 1978

Cover art Copyright © Gary Ruddell, 1995

Vertimas į lietuvių kalbą © leidykla „Eridanas“, 2007

1

Mažasis berniukas buvo išsigandęs. Gyvatė švelniai palietė jo karštą kaktą. Už jos, vienas šalia kito, stovėjo trys suaugę žmonės: jie įtariai viską stebėjo ir baiminosi, kad iš siauručių raukšlelių aplink akis niekas nesuprastų jų nerimo. Šie žmonės Gyvatės bijojo ne mažiau nei savo vienintelio vaiko mirties. Prieblandoje skendinčioje palapinėje švytėjo keista, pasitikėjimo nekelianti mėlyna žibinto šviesa.

Net pati Gyvatė baiminosi dėl vaiko gyvybės — jis žiūrėjo tokiomis tamsiomis ir niūriomis akimis, kad net vyzdžių nesimatė. Gydytoja paglostė ilgus bei labai blyškius berniuko plaukus: kelis centimetrus nuo galvos odos jie buvo sausi ir netolygūs, o plaukų spalva, palyginti su tamsia vaiko oda, stebinamai šviesi. Jei tik Gyvatė būtų buvusi su šiais žmonėmis prieš kelis mėnesius, ji būtų pastebėjusi, kad vaikas serga.

— Prašau paduoti mano lagaminą, — tarė Gyvatė.

Vaiko tėvai net krūptelėjo nuo švelnaus jos balso. Kadangi tai buvo pirmas kartas, kai Gyvatė prabilo jų akivaizdoje, turbūt jie tikėjosi išgirsti ryškiaspalvio kėkšto čerškimą ar spindinčios gyvatės šnypštimą. Anksčiau ji tik žiūrėdavo, kaip šie trys žmonės ateina ir iš tolo viską stebi, šnabždasi apie jos veiklą bei jaunystę; Gyvatė tik klausėsi ir linksėjo galva, kai trijulė galiausiai atvyko paprašyti jos pagalbos. Jie tikriausiai manė, jog Gyvatė nebyli.

Jaunesnis, šviesiaplaukis vaikinas paėmė jos odinį lagaminą. Kai vyriškis, laikydamas lagaminą toliau nuo savo kūno, lenkėsi Gyvatės link, norėdamas jį perduoti, jo kvėpavimas buvo negilus, nes šnerves degino sausame dykumos ore tvyrantis muskato kvapas. Kadangi Gyvatei jau ne kartą teko susidurti su tokiu nerimu, šviesiaplaukio elgesys jos nenustebino.

Kai Gyvatė norėjo paimti lagaminą, vyriškis atšoko atgal ir jį išmetė. Gydytoja greitai pripuolė ir vos spėjo pagauti lagaminą, tada atsargiai jį padėjo ant kartoninių grindų ir priekaištingu žvilgsniu pažiūrėjo į vyriškį. Kiti du, norėdami nuraminti šviesiaplaukį, priėjo arčiau ir jį palietė.

— Jam jau kartą įgėlė, — tarė tamsi, graži moteris.

— Jis vos nemirė, — tęsė ji, tarsi norėdama ne pateisinti šviesiaplaukį, o atsiprašyti dėl jo elgesio.

— Aš atsiprašau, — tarė jaunasis vyriškis.

— Tai… — drebėdamas, bet iš visų jėgų bandydamas sulaikyti virpulį, mostelėjo į gydytoją.

Gyvatė pažvelgė į savo petį, kur pasąmoningai jautė nedidelio padaro judesius. Mažytis žaltys, plonas lyg kūdikio pirštelis, rangėsi aplink jos kaklą ir iš po trumpų, juodų garbanų rodė savo siaurutę galvą. Norėdamas pasimėgauti kvapų skoniu, savo trišakiu liežuvėliu jis palengva tyrinėjo orą: iškiša — į viršų, žemyn — ir vėl paslepia. Gyvatė tarė:

— Tai tik Žaltys. Jis negali tavęs sužeisti.

Žaltys galėtų atrodyti bauginančiai, jei būtų didesnis: beveik visas šviesiai žalios spalvos, bet žvynai aplink jo nasrus raudoni — lyg kokio žinduolio po aukos sudraskymo puotos. O iš tikrųjų Žaltys ganėtinai mielas.

Vaikas verkšleno ir tarsi supratęs, jog verkimas įžeistų Gyvatę, staiga nutilo. Jai buvo gaila vaiko giminaičių, kurie nenorėjo šitaip lengvai sumažinti savo baimės. Gydytoja apgailestaudama, kad tėvai jos taip bijo ir nenorėdama gaišti laiko įtikinėjimams dėl pasitikėjimo ja, nusisuko nuo suaugusiųjų. Ji tarė mažajam berniukui:

— Viskas gerai. Žaltys glotnus, sausas ir švelnus; o jeigu aš jį palikčiau tavęs saugoti, net pati mirtis neišdrįstų prisiartinti prie tavo lovos krašto.

Kai Žaltys įsirangę į siaurą ir purviną ranką, Gyvatė ją ištiesė berniukui ir tarė:

— Švelniai.

Mažylis ištiesė ranką ir vienu piršteliu palietė Žalčio glotnius žvynus. Gyvatė jautė, kad, nepaisant didžiulių pastangų tokiam menkučiam judesiui, berniukas beveik šypsojosi. Ji paklausė:

— Kuo tu vardu?

Vaikas tuoj pat žvilgsnį nukreipė į tėvus. Kai jie galiausiai linktelėjo, vaikas, neturėdamas nei jėgų, nei pakankamai oro kalbėti, sušnibždėjo Gyvatei:

— Steivinas.

— O aš Gyvatė, — atsakė gydytoja.

Ji tęsė:

— O šiek tiek vėliau, rytą, man teks tave užgauti. Tu gali pajusti staigų skausmą, kuris tęsis kelias dienas, bet po to tau bus geriau.

Mažylis rimtu žvilgsiu įsistebeilijo į Gyvatę. Gydytoja suprato, kad jei ji būtų pamelavusi berniukui, jis dabar bijotų daug labiau negu žinodamas, kas jam iš tikrųjų gali nutikti. Matyt, skausmas tapo daug aštresnis, nes ligos simptomai vis ryškėjo. Tačiau atrodė, kad trijulė įtikino ne tik vaiką, bet ir patys vylėsi, jog liga atsitrauks arba netrukus numarins berniuką.

Ant mažylio pagalvės Gyvatė padėjo Žaltį, o pati arčiau prisitraukė savo lagaminą. Suaugusieji vis dar bijojo Gyvatės — bandymams bent kiek pasitikėti gydytoja jie neturėjo nei laiko, nei priežasčių. Iš jų trijų moteris buvo vyriausia, todėl vyrų veiduose šmėkščiojo baimė, jog kitų vaikų jie gali susilaukti tik susiradę kitą partnerę. Iš partnerių akių, nedrąsių prisilietimų ir nerimo Gyvatė suprato apie jų beprotišką meilę šiam vaikui. Šioje šalyje jie privalo atvykti pas gydytoją.

Judindamas galvą ir liežuvį, uostinėdamas, ragaudamas bei jausdamas kūnų šilumą, iš lagamino tingiai išslydo Smėlis.

— Ar tai tik ne?.. — ištarė vyriausias iš partnerių.

Jo balsas buvo žemas ir išmintingas, tačiau kupinas baimės, o Smėlis kaip tik tą baimę ir pajuto. Smėlis vėl užėmė puolimo poziciją ir judindamas savo barškutį skleidė švelnų garsą. Gyvatė ranka perbraukė per grindis, o kai sukelta vibracija atitraukė Smėlio dėmesį, tada ji pakėlė ir ištiesė savo ranką. Smėlis, kurio nugara išpuošta deimantais, nurimęs pradėjo vyniotis aplink Gyvatės riešą, kol galiausiai suformavo juodą, su gelsvai rudu atspalviu apyrankę. Gyvatė tarė:

— Ne. Jūsų vaiko liga per daug rimta, kad Smėlis padėtų. Suprantu, jums sunku, bet labai prašau, pasistenkite būti ramūs. Jus tai gąsdina, bet aš darau viską, ką tik galiu.

Kad priverstų pasirodyti Miglą, Gyvatė turėjo ją suerzinti. Gydytoja lengvai trinktelėjo per lagaminą ir porąkart kumštelėjo Miglai. Vos tik Gyvatė pajuto slystančių žvynų vibraciją, į palapinę iškart įšliaužė albinosinė kobra. Ji judėjo labai greitai, bet jos galo vis nesimatė. Ji rangėsi pirmyn ir atgal, o jos kvėpavimas buvo toks greitas, jog virto šnypštimu. Kobros galva pakilo gerą metrą nuo grindų. Jos suplokštėjusi, plati galva tviskėjo. Už kobros stovėję suaugusieji buvo apstulbę — juos užvaldė akinantis, gelsvai rudas reginys, išraižytas ant Miglos plokščios galvos užpakalinės dalies. Gyvatė ignoravo žmones ir, sutelkdama visą dėmesį į savo žodžius, kalbėjo su kobra:

— Prigulk, įniršęs padare. Laikas užsitarnauti savo pietus. Pasikalbėk su berniuku ir paliesk jį. Jo vardas Steivinas.

Migla lėtai atpalaidavo savo plokščią galvą ir leidosi paliečiama Gyvatės. Ši tvirtai sugriebė kobrą žemiau jos galvos ir nukreipė ją tiesiai į berniuką. Sidabrinėse kobros akyse atsispindėjo mėlyna žibinto šviesa.

— Steivinai, tarė Gyvatė, — Migla nori tik susipažinti su tavimi. Pažadu, šį kartą jos prisilietimas bus švelnus.

Kai kobra palietė liesą berniuko krūtinę, jis vis tiek drebėjo. Gyvatė nepaleido roplio galvos, bet leido jai šliaužti berniuko kūnu. Kobra buvo keturiskart ilgesnė už Steiviną. Migla rangėsi šaltomis, baltomis kilpomis aplink sutinusį berniuko pilvą, vis išsiplėsdama ir, iš visų jėgų bandydama ištrūkti iš Gyvatės rankos, kišo galvą arčiau vaiko veido. Miglos ir berniuko akys susitiko — jis žvelgė didelėmis baimės kupinomis akimis. Gyvatė leido kobrai šiek tiek prisiartinti prie vaiko.

Norėdama pajusti berniuko skonį, Migla iškišo liežuvį.

Jaunesnis vyras staiga aiktelėjo iš baimės. Nuo vyro aiktelėsimo Steivinas krūptelėjo, o Migla atsitraukė ir išsižiojusi parodė savo iltis iš burnos išleisdama garsų šnypštimą. Gyvatė atsisėdo ir pati sušnypštė. Kartais, kitose vietovėse, gentainiai galėdavo likti šalia, kol Gyvatė dirbdavo. Ji švelniai tarė:

— Jums teks išeiti. Labai pavojinga gąsdinti Miglą.

— Aš ne…

— Man labai gaila, bet jūs turite palaukti už durų.

Galbūt jauniausias šviesiaplaukis ar net Steivino mama dar butų beprasmiškai prieštaravę ir klausinėję, bet baltaplaukis vyras juos apsuko, paėmė už rankų ir nuvedė į šalį.

Kai jis pakėlė palapinės atvartą, Gyvatė prabilo:

— Man reikia mažo gyvūno. Jis turi būti su kailiu ir gyvas.

— Tuoj surasime, — atsakė vyras ir visi trys tėvai išėjo į švytinčią naktį. Gyvatė girdėjo jų žingsnius smėlyje.

Gydytoja pasidėjo Miglą sau ant kelių ir ją ramino. Kobra apsivyniojo aplink Gyvatės riešą ir mėgavosi jos šiluma. Nuo alkio kobra buvo dar nervingesnė; ji jautėsi tokia pat alkana, kaip ir Gyvatė. Keliaudami per juodojo smėlio dykumą, jie rado pakankamai vandens, tačiau į Gyvatės spąstus niekas neįkliuvo. Tuo metu buvo vasara, ore tvyrojo karštis, o dauguma Gyvatės ir Miglos mėgstamų kailiniuotų kąsnelių vasaros metu nemigravo. Gyvatė taip pat pradėjo pasninkauti, kadangi būtent ji atvedė juos į dykumą toli nuo namų.

Gydytoja apgailestaudama matė, kad dabar Steivinas bijo dar labiau. Ji tarė:

— Man labai gaila, kad teko išprašyti tavo tėvus. Jau greitai jie galės sugrįžt.

Steivino akys spindėjo, bet tramdydamas ašaras jis tarė:

— Jie man sakė daryti viską, ką jūs liepsite.

— Jei gali, norėčiau, kad verktum. Tai nieko blogo, — atsakė Gyvatė.

Bet atrodė, kad Steivinas to nesupranta ir Gyvatė nutarė jo nespausti. Matyt, jo gentainiai mokėsi susitvarkyti su sunkumais neverkdami, nedejuodami ir nesijuokdami. Jie neigė sielvartą ir tik kartais leisdavo sau pasidžiaugti, bet jiems pavyko išgyventi.

Migla visiškai nusiramino. Gyvatė nusivyniojo kobrą sau nuo riešo ir padėjo ją ant gulto šalia Steivino. Vos tik kobra sujudėdavo, gydytoja stebėdavo jos galvą tuo pačiu jausdama kiekvieną įsitempusį ir stiprų roplio raumenį.

— Kobra palies tave savo liežuviu, — Steivinui pasakė Gyvatė.

— Tai gali kutenti, bet tau neskaudės. Liežuviu ji uodžia, visai kaip tu nosimi, — tęsė ji.

— Liežuviu? — nustebo berniukas.

Gyvatė šypsodamasi linktelėjo berniukui, o Migla savo liežuviu glamonėjo jo krūtinę. Berniukas nė kiek nejudėjo ir viską stebėjo; pamažu vaikiškas džiaugsmas užgožė skausmą. Vaikas ir toliau nejudėjo, kai kobra lietė jo skruostus, akis, bumą. Tada Gyvatė pasakė:

— Ji ragauja tavo ligą.

Migla pajuto Gyvatės rankos tvirtumą ir atitraukė savo galvą. Gydytoja atsisėdusi paleido kobrą, o šioji užsliuogė ranka aukštyn ir atsigulė ant pečių. Gyvatė tarė berniukui:

— Steivinai, pamiegok. Ir pasistenk nebijoti ryto.

Steivinas kelias akimirkas žiūrėjo į Gyvatę ir bandė jos blyškiose akyse rasti tiesą. Jis tarė:

— O ar Žaltys mane saugos?

Berniuko klausimas, gal net ne klausimas, o supratingumas, slypintis klausime, nustebino Gyvatę. Gydytoja nubraukė plaukus nuo vaiko kaktos ir vos sulaikydama ašaras jam nusišypsojo. Tada ji tarė:

— Žinoma.

Gyvatė paėmė Žaltį ir tarė:

— Prižiūrėk ir saugok šį vaiką.

Sapnų gyvatė ramiai gulėjo ant gydytojos rankos, o jos akys švytėjo juoda spalva. Gyvatė švelniai padėjo Žaltį ant Steivino pagalvės ir tarė:

— Dabar jau miegok.

Kai Steivinas užmerkė akis, atrodė, kad gyvybė paliko jo kūną. Jo būklė taip ryškiai pasikeitė, kad Gyvatė, norėdama įsitikinti, jog vaikas kvėpuoja, ištiesė ranką ir pajuto lėtą, paviršutinišką alsavimą. Ji apklostė aplink vaiką antklodę ir atsistojo. Nuo staigių judesių Gyvatei susisuko galva, ji susvyravo, bet sugebėjo išsilaikyti ant kojų. Ant jos pečių gulėjo įsitempusi kobra.

Gydytojai gėlė akis, o jos žvilgsnis buvo aštrus, bet ramus. Garsas, kurį ji įsivaizdavo, vis artėjo. Atsispirdama alkiui ir išsekimui, Gyvatė lėtai pasilenkusi paėmė savo odinį lagaminą. Migla liežuvio galiuku palietė gydytojos skruostą.

Gyvatė pajuto palengvėjimą, kai nustūmusi į šalį palapinės atvartą pamatė, jog vis dar naktis. Ji galėjo iškęsti dienos kaitrą, tačiau saulės ryškumas ją tiesiog degindavo. Turėtų būti pilnatis; nors debesys viską užtemdė, išsklaidė šviesą, dangus iki pat horizontų atrodė pilkas. Už palapinių nuo žemės atsispindėjo daugybė beformių šešėlių. Čia, netoli dykumos krašto, buvo užtektinai vandens, todėl krūmai augo kuokštais ar net ištisais ruožais, suteikdami užuovėją įvairiausiems gyviams. Saulės šviesoje juodas smėlis žaižaravo ir akino visus, o naktį jis atrodė kaip minkštas suodžių paklotas. Minkšto pakloto iliuzija iškart pranyko, vos tik Gyvatė išėjo iš palapinės ir jos batai slydo per aštrų bei girgždantį smėlį.

Steivino šeima, sėdėdami vienas šalia kito tarp tamsių palapinių, laukė. Tos palapinės pastatytos ant smėlio ruožo, prieš tai nurovus ir sudeginus visus krūmus. Tėvai žiūrėjo kupinomis vilties akims į tylą, o jų veiduose nesimatė jokios išraiškos. Prie jų prisėdo moteris, šiek tiek jaunesnė už Steivino mamą. Jos drabužiai buvo kaip ir visų kitų: ilga ir laisva suknelė ir vienas papuošalas, kurį Gyvatė jau matė turint kitus žmones: odinis apskritimas, pritvirtintas ant odinio dirželio ir pakabintas ant kaklo. Panašumai tarp šios moteriškės ir vyriausio Steivino tėvo parodė, kad jie artimi giminaičiai: juos siejo aštrūs veido bruožai, aukšti skruostikauliai, jo plaukai balti, o jos juodi, bet jau pilkėjo, o judviejų akys buvo kaip tik tinkančios išgyventi saulėje spalvos — tamsiai rudos. Ant žemės, prie jų kojų, iš tinklo bandė ištrūkti mažas juodas gyvūnėlis; jis retkarčiais išleisdavo veriantį, silpną garsą.

Gyvatė tarė:

— Steivinas miega. Netrukdykit jam, bet jei pabustų, nueikit pas jį.

Steivino mama ir jauniausias iš partnerių pakilęs nuėjo vidun, o vyresnis vyras atsistojo prieš Gyvatę ir tarė jai:

— Ar jūs galite jam padėti?

— Aš tikiuosi. Auglys jau progresavęs, tačiau atrodo, kad dar neišplito, — nutolusiu, lyg ir melagingu balsu atsakė Gyvatė.

— Migla iš ryto bus pasiruošusi, — tęsė ji.

Gyvatė vis dar jautė poreikį užtikrinti vyriškį, bet niekaip negalėjo sugalvoti kuo.

— Mano sesuo nori su jumis pasikalbėti, — tarė vyriškis ir net nepristatęs jos, nepaaukštinęs savęs, sakydamas, kad toji aukšta moteris yra genties vadė, paliko juos vienus.

Gyvatė pažiūrėjusi atgal pamatė, kaip palapinės uždanga nusileidžia. Ją dar labiau kankino išsekimas; ji pirmą kartą pagalvojo, kad Migla, gulinti ant jos pečių, yra sunki.

— Ar jums viskas gerai?

Gyvatė atsisuko. Moteris elegantiškai, bet šiek tiek nejudriai dėl jau gerokai pastebimo nėštumo artėjo jos link. Gyvatė pakėlė akis ir jų žvilgsniai susitiko. Moters akių krašteliuose susimetė mažos, plonos raukšlelės; kadangi kartais, paslapčiomis nuo visų, ji juokdavosi, keletas raukšlelių buvo ir prie lūpų. Ji šypsojosi, bet atrodė susirūpinusi.

— Jūs atrodot tokia pavargus. Gal man paprašyti, kad jums paklotų lovą? — tarė moteris.

— Ne dabar, — tarė Gyvatė, — dar ne. Aš negalėsiu užmigti.

Genties vadovė pažvelgė į Gyvatės veidą ir gydytoja pajuto ryšį su ja dėl jas siejančios atsakomybės.

— Man atrodo, aš jus suprantu, — ištarė vadė.

— Gal mes galime ką nors duoti? Ar jums reikia kokios pagalbos pasiruošimui? — tęsė ji.

Gyvatei šie klausimai pasirodė labai sudėtingi ir sunkiai suprantami. Jie sukosi pavargusioje gydytojos galvoje, ji tyrinėjo juos, analizavo ir galiausiai supratusi jų prasmę tarė:

— Reikėtų pašerti ir pagirdyti mano ponį.

— Tuojau pasirūpinta, — atsakė moteris.

— Taip pat man reikia, kad kažkas padėtų su Migla. Reikia kažko stipraus. Bet svarbiausia, kad tas kažkas nebijotų Miglos.

Vadė linktelėjo ir šiek tiek šypsodamasi tarė:

— Aš padėčiau, bet pastaruoju metu esu šiek tiek nerangi, todėl surasiu jums ką nors kitą.

— Ačiū, — tarė Gyvatė.

Vėl surimtėjusi moteris linktelėjo galva ir lėtai pajudėjo mažos palapinių grupelės link. Gyvatė stebėjo ją nueinant ir žavėjosi moters grakštumu. Palyginti su vade, gydytoja jautėsi maža, jauna ir nešvari.

Smėlio kūnas įsitempė ir pasiruošė medžioklei; tada jis, vyniodamasis ratais, nuslydo nuo Gyvatės riešo. Gydytoja dar sugavo Smėlį prieš jam pasiekiant žemę. Smėlis pakėlė viršutinę kūno dalį nuo Gyvatės rankų. Jis kyštelėjo liežuvį link mažo gyvūnėlio, jautė jo kūno šilumą, jo baimę.

— Aš žinau, kad tu esi alkanas, — tarė Gyvatė. — Bet šis padaras skirtas ne tau.

Tada Gyvatė padėjo Smėlį į lagaminą, nusiėmė Miglą nuo savo pečių ir leido jai rangytis tamsiausiame skyriuje.

Gyvūnėlis vėl klykė ir blaškėsi, kai pamatė virš savęs pralekiant išsisklaidžiusį Gyvatės šešėlį. Gyvatė pasilenkė ir paėmė gyvį. Išsigandusio gyvūno riksmas sulėtėjo, aprimo ir galiausiai, kai Gyvatė jį paglostė, visai nutilo. Gyvūnas, sunkiai kvėpuodamas, nusikankinęs ramiai gulėjo ir geltonomis akimis spoksojo į Gyvatę. Gyvūno užpakalinės kojos buvo ilgos, ausys plačios, o nosis trukčiojo nuo Gyvatės kvapo. Gyvūnėlio švelnus, juodas kailis buvo nužymėtas įstrižais kvadratais, kuriuos paliko tinklo virvės.

— Man labai gaila, kad turiu atimti tau gyvybę, — pasakė Gyvatė gyvūnėliui. — Bet daugiau nebus baimės ir aš tavęs neskriausiu.

Gyvatė švelniai apėmė gyvūnėlį ir jį glostydama sugriebė žvėrelio stuburą prie pat kaukolės pagrindo. Gydytoja kartą staigiai truktelėjo. Atrodė, kad dar akimirką žvėrelis bandė kovoti, bet iš tikrųjų jis jau buvo miręs. Gyvūną apėmė traukuliai; jo kojos prisitraukė prie kūno, o pirštai raitėsi ir drebėjo. Atrodė, jog žvėrelis vis dar spokso į Gyvatę. Ji išlaisvino žvėrelį iš tinklo.

Gyvatė išsirinko vieną mažą buteliuką iš savo krepšelio, atvėrė gyvūnėlio nasrus ir įlašino vieną lašelį drumzlino preparato. Gyvatė greitai darkart atidarė kuprinaitę ir pasikvietę Miglą. Kobra, nesuplokštinusi galvos lėtai išlindo, įsirangę į aštrų smėlį. Pieningi kobros žvynai atspindėjo blyškią šviesą. Migla pauostė gyvūną, prišliaužė prie jo ir palietė liežuviu. Akimirką Gyvatė išsigando, kad kobra gali atsisakyti negyvos mėsos, nors kūnas dar buvo šiltas, trūkčiojantis, o Migla labai alkana. Gydytoja pavargusiu balsu pasakė:

— Gardus kąsnelis tau — apetitui sužadinti.

Migla pauostė žvėrį, atsistojo piestu ir kirto suleisdama savo tvirtas iltis į mažą kūnelį, darkart kąsdama, suleido sukauptus nuodus. Kobra paleido auką, geriau apžiojo ir pradėjo ryti. Žvėrelis buvo toks mažas, kad kobros nasrai vos vos išsipūtė. Kai Migla ramiai prigulė virškinti nedidelį kąsnelį, Gyvatė prisėdo šalia ir laukdama ją laikė.

Gydytoja išgirdo žingsnius smėlyje.

— Mane atsiuntė padėti.

Tai buvo jaunas vyras, nors jo juoduose plaukuose jau vietomis matėsi baltų sruogų. Vyras buvo aukštesnis už Gyvatę ir patrauklus. Jo akys tamsios, o į viršų sušukuoti ir surišti plaukai dar labiau platino veidą. Vyro veide nesimatė jokių emocijų.

— Ar tu bijai? — paklausė Gyvatė.

— Aš padarysiu tai, ką man liepsite, — atsakė vyriškis.

Nors drabužiai ir slėpė vyro figūrą, jo ilgos, tvirtos rankos atspindėjo jėgą. Gyvatė tarė vyriškiui:

— Tuomet laikyk jos kūną ir žiūrėk, kad tavęs nenustebintų.

Migla jau buvo bepradedanti trūkčioti nuo migdomųjų, kurių Gyvatė įpylė į gyvūnėlio nasrus. Kobros akys buvo plačiai atmerktos, tačiau ji nieko nematė.

— O jei ji gels?.. — ištarė vyriškis.

— Laikyk, greičiau! — sušuko Gyvatė.

Jaunasis vyriškis siekė kobros, tačiau per ilgai dvejojo. Kobra susirangė ir staiga puolė, uodega trenkdama vyriškiui į veidą. Jaunasis vyriškis atsilenkė atgal ir buvo toks nustebęs, lyg kobra būtų jam įgėlus. Gyvatė laikė kobrą žemiau jos nasrų kovodama su ja, bandė pagauti jos visą kūną. Kobra — tai ne smauglys, bet vis tiek slidi, stipri ir greita. Blaškydamasi kobra šnypšdama išleido orą. Ji būtų įgėlusi bet kam, ką tik būtų pasiekusi. Kovodama su Migla, Gyvatė sugebėjo suspausti nuodų liaukas ir taip išlašino paskutinius nuodų lašus. Akimirką nuodų lašai kabėjo ant kobros ilčių ir šviesoje spindėjo kaip brangakmeniai, bet Miglos konvulsijos nubloškė juos į tamsą. Gyvatė kovojo su kobra, o smėlis buvo parankus gydytojai, kadangi kobrai jame buvo pakankami sunku. Gyvatė jautė, kaip už jos nugaros esantis vyriškis čiupo Miglos kūną ir uodegą. Staiga Migla jau buvo jų rankose ir gulėjo suglebusi.

— Aš atsipašau…

— Laikyk ją, — tarė Gyvatė, — mums dar visa naktis prieš akis.

Kai Migla bandė ištrūkti antrą kartą, jaunasis vyriškis puikiai pagelbėjo laikydamas ją tvirtai. Tuomet Gyvatė atsakė į vyriškio klausimą, kuris buvo pertrauktas:

— Jei ji turėtų nuodų ir tau įgeltų, tu tikriausiai mirtum. Net ir dabar susirgtum nuo jos įkandimo. Bet netgi jei tu pasielgtum neatsargiai ir ji ištrūktų, kobra geltų man.

Jaunasis vyriškis tarė:

— Bet jei jūs mirtumėt ar merdėtumėt, mažai kuo galėtumėt padėti mano pusbroliui.

— Tu blogai mane supratai, — atsakė jam Gyvatė.

Ji tęsė:

— Migla manęs negali nužudyti.

Gyvatė ištiesė ranką taip, kad vyriškis matytų kirtimų ir gėlimų paliktus randus. Jaunasis vyriškis spoksojo į randus, tada, ilgokai žiūrėjęs Gyvatei į akis nusuko žvilgsnį į šalį. Tarp debesų buvo ryški dėmė, nuo kurios šviesa spinduliavo ir judėjo link vakarinio dangaus skliauto; jie laikė kobrą kaip vaiką. Gydytoja jau beveik snaudė, tačiau Migla pajudino galvą bandydama išsilaisvinti, ir Gyvatė staiga prasibudo. Ji tarė jaunajam vyriškiui:

— Man negalima miegoti. Kalbėk su manimi. Kuo tu vardu?

Jaunasis vyriškis dvejojo visai kaip Steivinas. Atrodė, kad jis bijo Gyvatės, ar bent jos privengia.

— Mano gentainiai, — tarė jis, — mano, kad neprotinga pasakyti savo vardus nepažįstamiesiems.

— Jie tu manai, kad aš esu ragana, tai nereikėjo prašyti mano pagalbos. Aš neužsiiminėju magija ir netikiu ja.

— Tai ne prietarąs, — tarė jaunasis vyriškis. — Bent jau ne tai, apie ką jūs galvojate. Mes nebijome, kad mus užkerės.

— Kadangi negaliu perprasti visų žemės žmonių papročių, aš laikausi savų. O mano paprotys — kreiptis vardu į tuos, su kuriais aš dirbu.

Blausioje šviesoje stebėdama jaunąjį vyriškį, Gyvatė bandė iššifruoti jo išraišką. Vyriškis tarė:

— Mūsų šeimos žino vieni kitų vardus, taip pat pasakome juos savo partneriams.

Gyvatė apmąstė šį paprotį ir pagalvojo, jog jis jai visiškai netiktų. Tada ji pasakė:

— Ir daugiau niekam? Niekada?

— Na… draugas galėtų žinoti vardą.

— Aha, — tarė Gyvatė. — Suprantu. Aš vis dar nepažįstama, o gal netgi ir priešė.

— Draugas žinotų vardą, — dar kartą pakartojo jaunasis vyriškis. — Nenorėčiau jūsų įžeisti, bet dabar jau jūs mane blogai suprantate. Pažįstamas — tai ne draugas. Mes labai vertiname draugystę.

— Kiekvienas šioje žemėje turėtų sugebėti greitai pasakyti, ar žmogus yra vertas draugo vardo.

— Mes retai su kuo nors susidraugaujame. Draugystė — tai didžiulis įsipareigojimas.

— Skamba taip, lyg reikėtų kažko bijoti.

Vyriškis apmąstė tokią galimybę ir tarė:

— Galbūt mes bijome draugų išdavystės. Tai labai skausmingas dalykas.

— Ar tave kas nors kada nors išdavė?

Jaunasis vyriškis pažvelgė į Gyvatę griežtu žvilgsniu, lyg ji būtų peržengusi visas padorumo ribas.

— Ne, — tarė jis tvirtu, visai kaip jo veidas, balsu. — Nė vienas draugas. Aš neturiu nieko, ką galėčiau vadinti draugu.

Vyriškio reakcija apstulbino Gyvatę. Ji tarė:

— Labai liūdna.

Gydytoja nutilo ir lygindama savo vienatvę iš būtinybės su šių žmonių jų pačių pasirinkta vienatve, bandė suvokti, kokie patirti sunkumai galėjo juos atkirsti taip toli nuo kitų žmonių. Gyvatė ištarė:

— Vadink mane Gyvate, jei tik gali prisiversti ištarti mano vardą. Kreipimasis į mane vardu tavęs niekuo neįpareigoja.

Atrodė, kad jaunasis vyriškis tuoj pradės kalbėti; galbūt jis ir vėl pagalvojo, jog įžeidė Gyvatę, o gal ir vėl norėjo pasiteisinti savo papročiu. Tačiau Migla pradėjo rangytis jų rankose, ir kad kobra neįgeltų pati sau, Gyvatė su vyriškiu turėjo ją laikyti. Kobra, palyginti sujos ilgiu, buvo liesa, bet stipri, o jos traukuliai — smarkesni nei kada anksčiau. Ji bandė suplokštinti savo galvą, tačiau Gyvatė ją laikė per daug tvirtai. Kobra išsižiojo ir sušnypštė, bet iš jos ilčių neiškrito nė lašelio nuodų.

Gyvatė tarė:

— Ji ne smauglys. Ji tavęs nesužeis. Palik ją…

Bet buvo per vėlu; Migla staiga atsipalaidavo ir jaunasis vyriškis prarado pusiausvyrą. Kobra išsisuko ir ėmė raitytis smėlyje. Gyvatė kovojo su kobra, tuo metu vyriškis bandė ją išlaikyti, tačiau kobra apsivyniojo aplink Gyvatę ir pakilo į viršų. Migla bandė atsistumti nuo gydytojos rankų. Gyvatė kartu su kobra metėsi atgal į smėlį; tada Migla pakilo virš jos, išsižiojo ir visa įniršusi šnypštė. Jaunasis vyriškis puolė ir sugavo kobrą tiesiai po jos galvos suplokštėjimu. Migla smogė vyriškiui, tačiau Gyvatė sugebėjo ją kažkaip sulaikyti. Kartu jie sugebėjo sulaikyti kobrą ir vėl galėjo ją kontroliuoti. Gyvatė vis dar kovojo, bet staiga Migla nurimo ir gulėjo tarp jų beveik nejudėdama. Ir gydytoja, ir vyriškis prakaitavo; nors ir buvo įdegęs, jaunasis vyriškis atrodė išbalęs, net pati Gyvatė drebėjo.

— Mes turime šiek tiek laiko poilsiui, — pasakė gydytoja.

Gyvatė pažvelgė į jaunąjį vyriškį ir ant jo skruosto, kur prieš tai savo uodega trenkė Migla, pastebėjo tamsią liniją. Ji ištiesė ranką ir palietė vyro skruostą.

— Bus mėlynė, — pratarė Gyvatė. — Bet rando nebus, — pridūrė.

— Jei tai būtų tiesa, kad gyvatės gelia su uodegomis, jūs būtumėt sulaikiusi ne tik jos iltis, bet ir uodegą ir iš manęs būtų buvę mažai naudos.

— Šiąnakt man reikia ko nors, kad padėtų neužmigti ir visai nesvarbu, ar tas kažkas padėtų susitvarkyti su Migla. Tik šį kartą man būtų buvę sunku ją sulaikyti.

Nuo kovos su kobra Gyvatei išsiskyrė adrenalino, bet dabar, kai jo poveikis ėmė slūgti, Gyvatė vėl pajuto nuovargį ir alkį, tik šį kartą dar stipriau.

— Gyvate…

— Taip?

Jaunasis vyriškis nusišypsojo ir tuoj pat susigėdo. Jis tarė:

— Aš bandžiau ištarti.

— Gan neblogai, — atsakė gydytoja.

— Kiek jūs užtrukot, kol perėjot dykumą?

— Net labai ilgai. Per ilgai. Šešias dienas. Manau, kad pasirinkau ne patį geriausią kelią.

— Kaip jūs išgyvenot?

— Juk yra vanduo. Mes keliavome naktimis, o dienomis ilsėdavomės, kur tik galėjom rasti kokį pavėsį.

— Jūs nešėtės visą savo maistą?

Gyvatė gūžtelėjo pečiais ir tarė:

— Šiek tiek.

Ji norėjo, kad vyriškis nekalbėtų apie maistą.

— Kas kitoje pusėje? — paklausė vyriškis.

— Kalnai. Upeliai. Kiti žmonės. Vieta, kur aš užaugau ir mokiausi. Tuomet kita dykuma ir kalnas su miestu viduje.

— Aš norėčiau pamatyti miestą. Kada nors.

— Girdėjau, kad į miestą neįsileidžia pašalinių žmonių, tokių kaip tu ir aš. Bet kalnuose yra daug miestų, o dykumą galima pereiti.

Vyriškis nieko nesakė, tačiau Gyvatės prisiminimai apie išvykimą iš namų buvo dar tokie gyvi, kad ji galėjo įsivaizduoti, ką jis galvojo.

Daug anksčiau, nei Gyvatė tikėjosi, prasidėjo kita traukulių serija. Dėl traukulių tankumo ji galvojo apie Steivino būklę ir troško, kad jau būtų rytas. Jei ji prarastų vaiką, nieko kito jau nebepadarytų, sielvartautų ir stengtųsi pamiršti. Jei Gyvatė ir jaunasis vyriškis nebūtų laikę kobros, ji būtų mirtinai užsitrankiusi į smėlį. Staiga Migla nebejudėjo, o iš jos visiškai sučiauptos burnos kabojo dvišakis liežuvis.

Kobra nustojo kvėpuoti.

— Laikyk ją, — tarė Gyvatė.

— Laikyk jos galvą. Greičiau, imk ją, o jei ji paspruks — bėk. Imk ją! Dabar ji tau neįgels, gali tik netyčia įdrėksti.

Vyriškis dvejojo tik akimirką ir čiupo Miglą už galvos. Gyvatė slysdama per gilų smėlį bėgo nuo palapinių rato krašto link vietos, kur dar augo krūmai. Gydytoja nulaužė sausas, spygliuotas šakas, kurios draskė jos randuotas rankas. Šiek tiek toliau ji pastebėjo krūvą raguotų angių, tokių bjaurių ir deformuotų, susisukusių lizdą iš krūvelės sudžiūvusios augalijos. Angys šnypštė Gyvatei, bet ši nekreipė į jas dėmesio. Radusi ploną, tuščiavidurį stiebą, jį parsinešė. Jos rankos kraujavo nuo gilių įdrėskimų.

Priklaupusi prie Miglos galvos, Gyvatė atvėrė kobros nasrus ir įstūmė vamzdelį giliai į gerklę, per orui skirtą tarpelį prie liežuvio šaknies. Pasilenkusi arčiau, pasiėmė vamzdelį į bumą ir švelniai pūtė orą į Miglos plaučius.

Gydytoja pastebėjo, kad jaunasis vyriškis laikė kobrą taip, kaip ji jam liepė; jo kvėpavimas iš pradžių buvo padažnėjęs iš nuostabos, o vėliau nurimo; kur Gyvatė pasiremdavo, smėlis braižė jos alkūnes; šlykštus skystis skverbėsi iš Miglos ilčių; gydytoja manė, kad nuo išsekimo, apie kurį ji stengėsi negalvoti, jai svaigo galva.

Gyvatė įpūtė oro, vėl įpūtė, sustojo ir vėl kartojo tą patį, kol Migla pajuto ritmą ir jau pati kvėpavo.

Gyvatė atsisėdo pariesdama kojas ir tarė:

— Manau, kad jai bus viskas gerai. Tikiuosi, kad bus.

Gydytoja perbraukė ranka sau per kaktą. Prisilietimas sukėlė skausmą: ji patraukė ranką atgal ir agonija užplūdo jos kaulus, kilo ranka aukštyn, per pečius, krūtinę, apimdama širdį. Gyvatė vos galėjo išlaikyti pusiausvyrą. Ji pargriuvo, bandė atsisėsti, tačiau judėjo per lėtai, jai beveik pavyko sutramdyti pykinimą ir galvos svaigimą, bet staiga Gyvatei pasirodė, kad žemė ėmė slysti iš po kojų ir, neturėdama už ko pasilaikyti, ji prapuolė tamsoje.

Gyvatė jautė, kaip smėlis braižė jos skruostą ir delnus, nors jis buvo švelnus.

— Gyvate, ar galiu paleisti?

Gyvatė manė, kad klausimas skirtas kažkam kitam, bet tuo pat metu suvokė, kad daugiau nebuvo kam į jį atsakyti ar atsiliepti įjos vardą. Gydytoja ant savęs pajuto švelnias rankas; ji norėjo atsakyti į prisilietimą, bet buvo per daug pavargusi. Gyvatei reikėjo daugiau miego, todėl ji nustūmė rankas. Bet tos rankos prilaikė jos galvą, prilietė odinę gertuvę priėjės lūpų ir į burną įpylė vandens. Gydytoja užspringo, kosėjo ir išspjovė vandenį.

Gyvatė pasirėmė viena alkūne. Kai jai prašviesėjo akyse, ji suprato, kad dreba. Jautėsi taip, lyg gyvatė jai būtų įgėlusi pirmą kartą, kai dar neturėjo imuniteto. Jaunasis vyriškis priklaupė prie Gyvatės su gertuve rankose. Migla, nepastebėta vyriškio, šliaužė į tamsą. Gydytoja pamiršo apie tvinkčiojantį skausmą.

— Migla! — ji trenkė per žemę.

Jaunasis vyriškis krūptelėjo ir iš išgąsčio atsisuko; kobra pakilo į viršų, lingavo virš vyriškio piktai jį stebėdama, pasiruošė gelti ir suplokštino galvą. Kobra buvo lyg balta banguojanti linija, priešinga juodai. Gyvatė prisivertė atsikelti, tačiau jautėsi taip lyg negalėtų suvaldyti kažkokio nepažįstamo kūno. Ji vos nepargriuvo dar kartą, bet sugebėjo išsilaikyti ant kojų ir pažiūrėti kobrai į akis, kurios dabar buvo tame pačiame lygyje.

— Tu dabar negali eiti medžioti, — tarė Gyvatė. — Tau dar yra darbo.

Gyvatė ištiesė savo dešinę ranką į šoną kaip masalą, kad atitrauktų Miglą, jei ši geltų. Jos ranka buvo sunki nuo skausmo. Gydytoja baiminosi ne dėl to, kad jai įgels, bet dėl to, kad gali prarasti Miglos nuodų liaukų turinį. Ji tarė:

— Eikš. Eikš ir nusiramink.

Gydytoja pamatė, kad tarp kobros ilčių teka kraujas ir dar labiau susirūpino dėl Steivino.

— Padare, ar tu man jau įgėlei?

Bet skausmas buvo kitoks: nuo nuodų ji būtų aptirpusi, o naujasis serumas tik gėlė…

— Ne, — iš užjos nugaros sušnibždėjo jaunasis vyriškis.

Migla gėlė. Ilgų mokymų refleksai nugalėjo: Gyvatė atitraukė dešinę ranką atgal ir, kai kobra patraukė savo galvą atgal, Gyvatė ją sugriebė kaire ranka. Akimirką kobra pasirangė ir nurimo.

— Vingrus žvėris, — tarė Gyvatė. — Gėda.

Gyvatė apsisuko ir leido Miglai užsliuogti jos ranka ant pečių; ji atrodė kaip nematomo apsiausto kontūrai, uodegą traukė kaip traukinio galą.

— Ar ji man įkirto?

— Ne, — atsakė jaunasis vyriškis. Jo santūriame balse girdėjosi baimės gaidelė.

— Jūs turėtumėte merdėti. Jūsų kūnas turėtų būti apimtas agonijos, o ranka sutinusi iki raudonumo. Kai jūs sugrįžote… — vyriškis mostelėjo į Gyvatės ranką, — Tai tikriausiai smėlinė angis.

Gyvatė prisiminė angių kamuolį po šakomis ir palietė kraują ant savo rankos. Ji nusivalė kraują ir tarp spyglių paliktų randų pamatė dvigubą įkandimo žymę. Žaizda buvo šiek tiek patinusi.

— Ją reikia išvalyti, — pasakė Gyvatė. — Man gėda, kad aš to nepastebėjau.

Žaizdos skausmas sumažėjo ir daugiau nebedegino jos rankos. Gydytoja atsistojo žiūrėdama į jaunąjį vyriškį, dairydamasi aplink save, stebėjo besikeičiantį peizažą, o jos akys bandė susitvarkyti su besileidžiančio mėnulio ir apgaulingos aušros šviesa. Ji tarė jaunajam vyriškiui:

— Tu puikiai ir drąsiai laikei Miglą. Dėkoju tau.

Jis nukreipė savo žvilgsnį žemyn, atrodė, kad nusilenkė Gyvatei. Vyriškis pakilo ir priartėjo prie jos. Kad Migla nepajustų pavojaus, Gyvatė ant jos kaklo uždėjo ranką.

— Man būtų garbė, — tarė jaunasis vyriškis, — jei jūs mane vadintumėte Arevinu.

— Man būtų malonu.

Gyvatė priklaupė ir laikė baltas šliaužiančias kilpas, kadangi Migla lėtai rangėsi į savo skyrių lagamine. Šiek tiek vėliau, kai aušra nuramino Miglą, gydytoja ir jaunasis vyriškis galėjo grįžti pas Steiviną.

Baltas Miglos uodegos galas pranyko iš Gyvatės akių. Ji uždarė lagaminą ir jau būtų atsistojusi, bet nepajėgė. Dar neįveikė naujų nuodų. Audiniai aplink žaizdą buvo paraudę ir jautrūs, bet nuodai toliau nesklido. Ji liko vietoje, parkritusi, spoksanti į savo ranką, mintyse lėtai šliauždama link to, ką jai reikėjo padaryti, šį kartą padaryti dėl savęs.

— Prašau leisti jums padėti.

Jis palietė Gyvatės petį ir padėjo jai atsistoti. Gydytoja tarė:

— Aš atsiprašau. Man taip reikia pailsėti…

— Leiskite man nuplauti jūsų ranką, — pasiūlė Arevinas. — Ir tada jūs galėsite miegoti. Pasakykite, kada jus pažadinti…

— Aš dar negaliu miegoti.

Gyvatė suėmė save į rankas, atsitiesė, nuo kaktos nusimetė drėgnas garbanas.

— Man viskas gerai. Ar turi vandens?

Arevinas atlaisvino savo viršutinį apdarą. Po juo jis dėvėjo strėnjuostę ir odinį diržą; ant diržo kabojo keli odiniai flakonėliai ir maišeliai. Jo kūnas buvo liaunas ir puikiai sudėtas, o kojos — ilgos bei raumeningos. Jo kūno odos spalva šiek tiek šviesesnė nei saulės nurudintas veidas. Jis paėmė savo vandens flakonėlį ir ištiesė jį Gyvatės sužeistos rankos link.

— Ne, Arevinai. Jei nuodai pakliūtų nors ir į mažiausią randą, jie tave užkrėstų.

Gyvatė atsisėdo ir užsipylė drungno vandens ant žaizdos. Rožinis vanduo nulašėjo ant žemės ir pranyko, nepalikdamas nė menkiausios matomos šlapios dėmės. Žaizda labiau kraujavo, bet dabar ją tik skaudėjo. Nuodai jau buvo beveik nukenksminti.

— Aš nesuprantu, — tarė Arevinas, — kaip taip gali būti, kad jūs nesužeista. Mano jaunesnei sesei įkirto smėlinė angis.

Kad ir kaip norėjo, jaunasis vyriškis negalėjo kalbėti be emocijų. Jis tęsė:

— Mes niekaip negalėjome jos išgelbėti — niekas netgi negalėjo sumažinti jos skausmo.

Gyvatė grąžino jaunajam vyriškiui jo flakonėlį ir iš krepšelio nuo savo diržo išsiėmusi buteliuką tepalu įtrynėjau beužsitraukiančias įkandimo žymes.

— Tai dalis mūsų mokymo, — tarė Gyvatė. — Mes dirbame su daugeliu skirtingų gyvačių, todėl turime turėti imunitetą nuo kuo daugiau jų rūšių.

Gyvatė gūžtelėjo pečiais.

— Procesas varginantis ir pakankamai skausmingas.

Ji sugniaužė kumštį; plėvelė laikėsi ir tai ją ramino. Gydytoja pasilenkė prie Arevino ir vėl palietė jo nubrozdintą skruostą. Ji tarė:

— Taip…

Ant skruosto Gyvatė užtepė tepalo.

— Tai pagerins gijimą.

— Jei jūs negalite miegoti, — tarė Arevinas, — tai gal bent jau pailsėsit?

— Taip, — pasakė Gyvatė. — Šiek tiek.

Ji atsisėdo šalia Arevino, atsirėmė į jį ir jie abu stebėjo, kaip saulė debesis paverčia auksu, po to liepsna ir gintaru. Papėčiausias kūno kontaktas su kitu žmogumi Gyvatei suteikė malonumo, nors ir jis ją ne visiškai tenkino. Kitu laiku, kitoje vietoje gal ji ir darytų kažką daugiau, bet ne čia, ne dabar.

Kai apatinis saulės šviesos dėmės kraštas pakilo virš horizonto, Gyvatė atsistojo ir išviliojo Miglą iš lagamino. Kobra išlindo lėtai, vangiai ir užsliuogė jai ant pečių. Gyvatė paėmė lagaminą ir kartu su Arevinu nuėjo atgal prie mažos palapinių grupelės.

Visai prie įėjimo į palapinę stovėjo Steivino tėvai ir laukė, tikėdamiesi išvysti Gyvatę. Jie buvo susiglaudusi, gintis pasiruošusi ir tyli grupė. Vienu momentu gydytoja pagalvojo, kad tėvai nutarė išsiųsti ją iš stovyklos. Tuomet, su karštu lyg įkaitinta geležis apgailestavimu, ji paklausė, ar Steivinas mirė. Tėvai papurtė galvomis ir leido Gyvatei įeiti.

Steivinas gulėjo taip, kaip ji jį ir paliko, vis dar miegojo. Suaugusieji žvilgsniais nusekė paskui Gyvatę. Vis labiau nervindamas! nuo ore tvyrančios baimės, gydytoja iškišo liežuvį.

— Aš žinojau, kad jūs pasiliksit, — pasakė Gyvatė. — Žinau, jei galėtumėt, jūs padėtumėt, bet niekas, išskyrus mane, negali jam padėti. Prašau grįžti į lauką.

Jie pažiūrėjo vienas į kitą, tada į Areviną ir akimirką Gyvatė pagalvojo, kad jie atsisakys. Ji norėjo kristi į tylą ir miegoti.

— Eime, pusbroliai, — tarė Arevinas. — Mes jos rankose. Arevinas pakėlė palapinės uždangą ir paragino juos išeiti.

Gyvatė Arevinui padėkojo tik žvilgsniu ir jis beveik nusišypsojo. Atsisukusi į Steiviną, gydytoja priklaupė priėjo.

— Steivinai… — Gyvatė palietė jo karštą kaktą.

Vos juntamas prisilietimas pažadino vaiką. Gyvatė jam tarė:

— Jau laikas.

Busdamas iš vaikiško miego, berniukas sumirksėjo, pamatė Gyvatę, bet vos ją atpažino. Neatrodė, kad vaikas būtų išsigandęs. Būtent dėl to Gyvatė džiaugėsi, tačiau dėl kažkokios jai nesuprantamos priežasties jautėsi nerami.

— Ar skaudės?

— O dabar ar skauda?

Vaikas dvejojo, pažvelgė į priekį, atgal ir tarė:

— Taip.

— Gali skaudėti šiek tiek daugiau. Bet tikiuosi, kad taip nebus. Ar tu pasiruošęs?

— Ar gali Žaltys pasilikti?

— Žinoma, — atsakė Gyvatė.

Ir tada ji suprato, kas buvo negerai.

— Aš grįšiu po akimirkos.

Gyvatės balsas labai pasikeitė, buvo įsitempęs ir ji negalėjo nieko padaryti, kad neišgąsdintų Steivino. Gydytoja išėjo iš palapinės, ji žengė lėtai, ramiai, bandydama susitvardyti. Lauke iš tėvų veidų suprato, ko jie bijojo.

— Kur Žaltys?

Arevinas, stovėjęs nugara į Gyvatę, krūptelėjo nuo jos balso. Šviesiaplaukis išleido silpną, sielvartaujantį garsą ir daugiau nebepajėgė žiūrėti į Gyvatę.

— Mes bijojom, — tarė vyriausias iš tėvų. — Mes manėme, kad Žaltys įgels vaikui.

— Tai aš taip pagalvojau. Tai aš. Žaltys šliaužė vaiko veidu ir aš mačiau jo iltis… — žmona uždėjo rankas ant jaunesnio partnerio pečių ir šis daugiau nieko nebesakė.

— Kur jis? — Gyvatei norėjosi rėkti, bet ji susitramdė.

Tėvai atnešė mažą dėžę be dangčio. Gyvatė ją paėmė ir pažvelgė vidun.

Ten gulėjo beveik į dvi dalis perkirstas Žaltys, viduriai buvo išvirtę iš kūno, jis buvo pusiau išverstas ir kai drebėdama Gyvatė žiūrėjo į jį, Žaltys kartą pasirangė, iškišo ir vėl vidun įtraukė liežuvį. Gydytoja išleido kažkokį garsą, tačiau jis buvo toks tylus, kad jo negalima pavadinti verksmu. Gyvatė tikėjosi, kad jo judesiai tebuvo refleksai, bet į rankas jį paėmė taip švelniai, kaip tik galėjo. Ji pasilenkė ir prilietė lūpas prie slidžių, žalių žvynų žemiau jo galvos. Gyvatė greitai ir aštriai įkando jam į kaukolės pagrindą. Žalčio vėsus ir sūrus kraujas tekėjo į moters burną. Jei Žaltys dar nebuvo miręs, Gyvatė jį akimirksniu nužudė.

Gydytoja pažvelgė į tėvus ir į Areviną; jie visi buvo išbalę, bet Gyvatė nė kiek jų negailėjo ir nesuko galvos dėl juos siejančio skausmo. Ji tarė:

— Toks mažas padarėlis. Toks mažas padarėlis, kuris galėjo suteikti tik malonumo ir sapnų.

Dar vieną akimirką Gyvatė stebėjo juos visus ir tada nusisuko palapinės link.

— Palaukit… — išgirdo kaip vyriausias iš tėvų prisiartino prie jos iš už nugaros.

Vyras palietė Gyvatės petį, o ji nusikratė jo ranka.

— Mes jums duosime, ko tik pageidausite, — tarė jis, — tik nelieskite Steivino.

Gyvatė iš įsiūčio atsisuko į jį.

— Negi dėl jūsų kvailumo turėčiau nužudyti Steiviną?

Atrodė, kad vyras tuoj pabandys ją sulaikyti. Gyvatė alkūne stipriai trenkė vyrui į pilvą ir dingo palapinėje. Viduje Gyvatė užkliuvo už lagamino. Staiga pažadintas ir piktas iš lagamino išlindo Smėlis ir susirangė į spiralę. Kai kažkas pabandė įeiti, Smėlis šnypštė ir girgždėjo taip smarkiai, kaip Gyvatė dar nėra girdėjusi. Ji net nebandė pasižiūrėti už savęs. Gyvatė staiga palenkė galvą ir, kol dar Steivinas nepamatė, nusivalė ašaras į rankovę. Gydytoja atsiklaupė prie berniuko.

— Kas nutiko? — berniukas negalėjo negirdėti balsų ir žingsnių už palapinės.

— Nieko, Steivinai, — atsakė Gyvatė. — Ar žinojai, kad mes perėjom dykumą?

— Ne, — tarė nustebęs berniukas.

— Buvo labai karšta ir nė vienas iš mūsų neturėjome ko valgyti. Žaltys dabar medžioja. Jis labai alkanas. Ar nesupyksi ant jo ir leisi man pradėti? Aš visą laiką būsiu šalia.

Vaikas atrodė pavargęs; jis buvo nusivylęs, bet neturėjo jėgų ginčytis.

— Na, gerai, — vaiko balsas sušlamėjo lyg tarp pirštų byrantis smėlis.

Gyvatė nuo savo pečių pakėlė Miglą ir nuo mažo Steivino kūno nutraukė antklodę. Iškreipdamas vaiko figūrą, spausdamas gyvybiškai svarbius organus, siurbdamas iš vaiko maistą, augdamas ir nuodydamas organizmą atliekomis, iš ertmės tarp šonkaulių stypsojo auglys. Laikydama Miglos galvą, Gyvatė leido jai slysti vaiko kūnu, jį liesti ir ragauti. Gyvatei teko suvaldyti kobrą, kad ši neįkirstų; ją paskatino susijaudinimas. Kai Smėlis subarškėjo, kobra nuo sukeltos vibracijos suvirpėjo. Gyvatė, ramindama kobrą, trinktelėjo jai; išugdytos reakcijos pagaliau parodė grįžtamąjį procesą, nugalintį įgimtus instinktus. Migla stabtelėjo, kai liežuviu palietė odą virš auglio, tada Gyvatė paleido kobrą.

Kobra pakilo ir kirto, ji gėlė kaip visos kobros gelia, suleisdama savo trumpas iltis kartą, atleisdama, staiga vėl geldama, kad efektas būtų geresnis, prilaikydama ir kramtydama grobį. Steivinas suriko, bet negalėjo pajudėti, nes Gyvatė jį stipriai laikė rankomis.

Migla suleido savo nuodų liaukų turinį į vaiką ir jį paleido. Kobra pakilo, apsidairė aplink, suglaudė savo suplokštėjusią galvą ir tobulai tiesia linija grindimis nušliaužė link tamsaus, uždaro skyriaus.

— Viskas baigta, Steivinai.

— Ar aš dabar mirsiu?

— Ne, — atsakė Gyvatė. — Ne dabar. Tu dar daug metų gyvensi, aš tikiuosi.

Gyvatė nuo savo diržo paėmė buteliuką su milteliais.

— Išsižiok.

Berniukas pakluso ir Gyvatė ant jo liežuvio užbarstė miltelių.

— Tai sumažins skausmą.

Nenuvalydama kraujo nuo įkandimų, Gyvatė ant sutinusių žymių uždėjo audinio lopinėlį.

Gydytoja nusisuko nuo berniuko.

— Gyvate? Ar tu išeini?

— Aš neišeisiu neatsisveikinusi. Pažadu.

Vaikas vėl atsigulė, užmerkė akis ir leidosi užvaldomas vaistų.

Ant tamsių kartoninių grindų tyliai spirale vyniojosi Smėlis. Gyvatė paplekšnojo per grindis, norėdama jį pašaukti. Smėlis pajudėjo link gydytojos ir pats užėmė savo vietą lagamine. Gyvatė uždarė lagaminą, pakėlė jį, bet vis dar atrodė, kad šis tuščias. Už palapinės ji girdėjo triukšmą. Steivino tėvai ir jiems padėti atėję žmonės pakėlė palapinės uždangą ir dėbtelėjo į vidų, bet prieš gerai pažiūrėdami vidun, pirmiau įkišo lazdas.

Gyvatė padėjo savo odinį lagaminą ir tarė:

— Viskas baigta.

Jie įėjo. Arevinas taip pat buvo su jais; tik jis vienas nieko neturėjo rankose.

— Gyvate… — skausmingai, apgailestaudamas ir sutrikęs tarė Arevinas, o Gyvatė nebežinojo, kuo jis tikėjo.

Arevinas pažvelgė atgal. Steivino mama buvo tiesiai už jo. Jis paėmė ją už peties.

— Be jos Steivinas būtų miręs. Kad ir kas dabar nutiktų, jis būtų miręs.

Steivino mama nusikratė Arevino ranką nuo peties.

— Galbūt jis būtų gyvenęs. Gal tai būtų praėję. Mes… — per ašaras ji daugiau nesugebėjo kalbėti.

Gyvatė jautė, kaip žmonės juda ir supa ją.

Arevinas žingsneliu priartėjo prie Gyvatės ir sustojo, ji matė, kad Arevinas nori, jog ji apsigintų.

— Ar nors vienas iš jūsų galit verkti dėl manęs ir mano nevilties, ar galit liūdėt dėl mažų padarų ir jų skausmo? — moteris pajuto kaip skruostais teka ašaros.

Žmonės jos nesuprato; jos verksmas juos įžeidė. Vis dar bijodami Gyvatės, jie atsitraukė, bet liko susitelkę. Gyvatei daugiau nebereikėjo atrodyti ramiai, kokia ji buvo, norėdama nuraminti vaiką.

— Et, jūs kvailiai, — jos balse jautėsi kartėlio gaidelė.

— Steivinas…

Šviesa prie įėjimo pribloškė juos visus.

— Leiskite man praeiti.

Žmonės, stovėję prieš Gyvatę, pasitraukė, kad praleistų savo vadę. Vadė sustojo tiesiai prieš Gyvatę ir nekreipė dėmesio į lagaminą, kurio vos neužkliudė koja.

— Ar Steivinas gyvens? — vadės balsas buvo tylus, ramus ir švelnus.

— Aš negaliu garantuoti, — tarė Gyvatė, — bet jaučiu, kad gyvens.

— Palikite mus.

Gentainiai, dar nesupratę vadės žodžių, jau žinojo Gyvatės žodžius; jie apsidairė aplink, nuleido savo ginklus ir galų gale vienas po kito išėjo iš palapinės. Arevinas liko su ja. Gyvatė atrodė grėsmingai, ji parkrito ant kelių. Gydytoja palinko virš lagamino ir tuo pat metu veidą užsidengė rankomis. Gyvatei nespėjus pastebėti, prieš ją atsiklaupė vyresnioji moteris.

— Ačiū jums, — tarė vadė. — Ačiū jums. Aš taip apgailestauju…

Vadė viena ranka apkabino Gyvatę ir priglaudė ją prie savęs, o Arevinas taip pat priklaupė prie jų ir apkabino gydytoją. Gyvatė vėl pradėjo virpėti, o jiedu ją laikė kol ši verkė.

Vėliau pavargusi Gyvatė, laikydama Steivino ranką, miegojo palapinėje viena su juo. Gentainiai jau buvo pagavę mažų žvėrelių Smėliui ir Miglai. Jie davė Gyvatei maisto ir atsargų; jie netgi davė pakankamai vandens, kad Gyvatė galėtų išsimaudyti, nors tai tikriausiai ir išsekino jų išteklius.

Kai Gyvatė nubudo, šalia jos miegojo Arevinas, jo drapanos buvo praskleistos dėl karščio, o ant krūtinės ir pilvo blizgėjo prakaitas. Kai Arevinas miegojo, jo veide nebebuvo griežtos išraiškos; jis atrodė išsekęs ir pažeidžiamas. Gyvatė jau norėjo pažadinti jį, tačiau persigalvojo, papurtė galvą ir atsisuko į Steiviną.

Ji palietė auglį ir pajuto, kad šis pradėjo nykti bei džiūti, jis nyko, nes jį veikė Miglos suleisti nuodai. Savo dideliame sielvarte Gyvatė jautė krislelį džiaugsmo. Moteris nubraukė plaukus nuo Steivino veido.

— Aš tau daugiau nemeluosiu, mažyli, — sušnabždėjo Gyvatė, — bet greitai man teks išvykti. Ilgiau nebegaliu čia likti.

Gyvatei norėjosi miegoti dar tris dienas, kad visiškai praeitų smėlinės angies nuodų poveikis, bet ji pamiegos kur nors kitur.

— Steivinai?

Jis lėtai ėmė busti.

— Man daugiau neskauda, — tarė berniukas.

— Džiugu girdėti.

— Ačiū…

— Viso gero, Steivinai. Ar vėliau prisiminsi, kad pabudai ir kad aš likau laukti, kol galėsiu su tavimi atsisveikinti?

— Viso gero, — ištarė vėl beužmigdamas. — Viso gero, Gyvate. Viso gero, Žalty.

Berniukas užsimerkė.

Gyvatė pasiėmė lagaminą ir, žiūrėdama į Areviną, atsistojo. Jis nejudėjo. Kartu jausdama pasididžiavimą ir apgailestavimą, Gydytoja išėjo iš palapinės.

Prieblandą dar labiau paaštrino šešėliai; stovyklavietėje buvo karšta ir tylu. Gyvatė pamatė savo dryžuotą kaip tigras ponį, visą aprištą maisto ir vandens ryšuliais. Nors ji ir atsisakė atlygio, nauji odiniai vandens maišai pūpsojo ant žemės šalia balno, chalatas buvo padėtas ant balno. Dryžuotas kaip tigras ponis prunkštelėjo Gyvatei. Ši pakasė dryžuotas ponio ausis, pabalnojo jį ir diržais pririšo savo mantą. Vadeliodama ponį Gyvatė pajudėjo į rytus, ta pačia kryptimi, iš kur atėjo.

— Gyvate…

Ji atsikvėpė ir atsisuko į Areviną. Šis stovėjo nugara į saulę ir nuo jos šviesos Arevinas išryškėjo skaisčiai raudonoje spalvoje. Jo dryžuoti plaukai bangavo ant pečių, švelnindami veidą.

— Ar tu turi išvykti?

— Taip.

— Aš tikėjausi, kad neišvyksi kol… Tikėjausi, kad pasiliksi dar šiek tiek… Yra kitų klanų ir kitų žmonių, kuriems gali padėti…

— Jei viskas būtų buvę kitaip, gal ir būčiau pasilikusi. Čia yra darbo gydytojai. Bet…

— Jie buvo išsigandę…

— Aš juk jiems sakiau, kad Žaltys negali jų sužeisti, bet pamatę Žalčio iltis jie nesuprato, kad jis gali prišaukti tik sapnus ir palengvinti mirties kančias. Negi negali jiems atleisti?

— Aš negaliu jų kaltinti. Arevinai, jie tai padarė dėl mano kaltės. Aš juos perpratau, kai jau buvo per vėlu.

— Bet tu pati sakei, kad negali žinoti visų papročių ir visų baimių.

— Aš esu nepilnavertė, — tarė Gyvatė. — Jei negaliu išgydyti žmogaus, tai be Žalčio aš netgi negaliu jam padėti. Mes neturime daug sapnų gyvačių. Aš turiu keliauti namo ir pasakyti savo mokytojams, kad praradau vieną sapnų gyvatę ir tikiuosi, jog man atleis už kvailumą. Mokytojai retai suteikia tokį vardą, kokį užsitarnavau aš, ir jie bus nusivylę.

— Leisk man eiti kartu…

Gyvatė norėjo leisti; ji dvejojo ir prakeikė save dėl silpnumo.

— Jie gali pasiimti Miglą ir Smėlį, o mane išvaryti ir tave taip pat išvarytų. Arevinai, pasilik čia.

— Man tai nerūpėtų.

— Rūpėtų. Po kurio laiko mes vienas kito imtume nekęsti. Mums abiem reikia ramybės, tylos ir laiko, kad vienas kitą gerai suprastume.

Arevinas priėjo prie Gyvatės ir ją apsikabino; taip jie prastovėjo minutėlę. Kai Arevinas pakėlė savo galvą, ant jo skruosto matėsi ašaros.

— Prašau, sugrįžk, — tarė jis. — Kad ir kas nutiktų, prašau, sugrįžk.

— Aš pasistengsiu, — atsakė Gyvatė. — Kitą pavasarį, kai nurims vėjas, lauk manęs. Jei kitą pavasarį aš negrįšiu, pamiršk mane. Kad ir kur aš būčiau, jei išliksiu gyva, aš pamiršiu tave.

— Aš ieškosiu tavęs, — pasakė Arevinas ir daugiau nebežadėjo.

Gyvatė paėmusi ponio vadeles pradėjo kelionę per dykumą.

2

Baltas blyksnis tamsoje pažadino Miglą. Kobra siūbuodama sušnypštė, o Smėlis jai pritarė savo barškučiu. Gyvatė išgirdo dykumos prislopintą kanopų bildesį ir pajautė jį savo delnais. Trankydama per žemę, gydytoja raukėsi ir įkvėpė dulkių. Aplink dvi smėlinės angies įkandimo žymes jos ranka buvo juodai mėlyna nuo krumplių iki riešo. Išnyko tik nubrozdinimų kraštai. Gyvatė atsargiai laikė skaudančią ranką sau ant kelių, o kaire dukart trinktelėjo į žemę. Smėlio barškėjimas nebuvo baisus ir deimantingasis nušliaužė nuo šilto, juodo vulkaninio akmens Gyvatės link. Ši vėl porą kartų trinktelėjo į žemę. Pajutusi raminančią pažįstamo signalo vibraciją, Migla lėtai nuleido savo kūną ir atpalaidavo suplokštėjusią galvą.

Kanopų bildesys liovėsi. Gyvatė girdėjo garsus, sklindančius iš uolienų atodangos, užtemdytos tamsių palapinių grupės, esančios pačiame oazės pakraštyje. Smėlis apsivyniojo aplink Gyvatės dilbį, o Migla užsliuogė ant pečių. Ant gydytojos riešo ar kaklo turėjo būti apsivyniojęs Žaltys, kuris atrodytų kaip smaragdinė grandinėlė, tačiau Žalčio nebebuvo. Žaltys buvo miręs.

Raitelė paragino savo žirgą ir priartėjo prie Gyvatės. Menkutė bioliuminescencinių žibintų ir po debesimis pasislėpusio mėnulio šviesa atsispindėjo ant lašelių, kai bėras žirgas prajojo per oazės seklumą. Žirgas sunkiai kvėpavo per išsipūtusias šnerves ir vis prunkštelėdavo. Ant jo kaklo prakaitas net putojo ties vadelėmis. Liepsnos šviesa skaisčiai raudonai atsispindėjo nuo auksinio apynasrio ir paryškino raitelės veidą.

— Gydytoja?

Gyvatė pakilo.

— Mano vardas Gyvatė.

Galbūt ji jau nebeturėjo teisės taip vadintis, bet ištarti vaikystėje suteiktą vardą taip pat nenorėjo.

— Aš Meridetė.

Raitelė nulipo ir artinosi, bet kai Migla pakėlė galvą, sustojo.

— Ji negels, — tarė Gyvatė.

Meridetė priėjo arčiau.

— Viena iš mano partnerių sužeista. Ar ateisite?

Gyvatei prireikė nemažai jėgų, kad sugebėtų atsakyti nedvejodama.

— Taip, žinoma.

Baimė, kad ji nesugebės padėti mirštančiam, buvo labai didelė. Gyvatė priklaupė, jog į lagaminą padėtų Miglą ir Smėlį. Abu jie slydo per gydytojos rankas, ant jos pirštų galiukų palikdami painias žymes.

— Mano ponis šlubuoja, man reikės pasiskolinti arklį…

Gyvatės ponį, vardu Voveris nuvedė į aptvarą stovykloje, kurioje ką tik buvo Meridetė.

Gydytojai nereikėjo jaudintis dėl ponio, kadangi karavano keliautoja Gruma gerai juo pasirūpino; o jos anūkai šukavo jį ir šėrė kaip karalių. Gruma pasirūpino, kad ateitų kalvis pakaustyti ponį, ir Gyvatė manė, kad Gruma jai paskolins žirgą.

— Nėra laiko, — tarė Meridetė. — Šie dykumų kuinai visai negreiti. Mano kumelė paneš mus abi.

Nepaisant to, kad ant Meridetės kumelės pečių matėsi prakaitas, ji kvėpavo normaliai. Kumelė stovėjo pakėlusi galvą, jos ausys buvo smailios, o kaklas išlenktas. Tai iš tiesų įspūdingas padaras, jos veislė daug geresnė nei paprastų karavano ponių ir ji daug aukštesnė už Voverį. Raitelės drabužiai buvo paprasti, o žirgo apdarai išpuošti ornamentais.

Gyvatė uždarė savo odinį lagaminą ir užsivilko naujas drapanas, užsidėjo galvos apdangalą, kuriuos jai davė Arevino žmonės. Gydytoja buvo dėkinga tiems žmonėms už aprangą, kadangi jos stipri ir švelni medžiaga puikiai saugojo nuo karščio, smėlio ir dulkių.

Meridetė užlipo ant žirgo, atlaisvino balnakilpę ir ištiesė Gyvatei ranką. Tačiau kai gudutoja priartėjo, žirgas išplėtė šnerves ir pasibaidė gyvačių muskatinio kvapo. Meridetė buvo uždėjusi rankas ant kumelės, todėl ji nejudėjo, bet vis tiek buvo nerami. Gyvatė užsliuogė už balno. Kumelės raumenys tapo tarsi vienas ir ji taškydamasi pradėjo šuoliuoti per vandenį. Vandens purslai pasiekė Gyvatės veidą, ji dar labiau prisispaudė kojomis prie drėgnų kumelės šonų. Žirgas iššoko į krantą, prajojo pro retus medžius, šešėlius bei palmių lapus, kuriuos vos vos palietė, ir staiga dykuma atsivėrė į horizontą.

Kairėje rankoje Gyvatė laikė lagaminą; dešine ranka ji vis dar negalėjo pakankamai gerai suimti. Nuo ugnies ir vandens atspindžių Gyvatė vos matė. Juodas smėlis sugerdavo šviesą ir tada paversdavo ją karščiu. Kumelė šuoliavo toliau. Sudėtingų apynasrio dekoracijų žvangesį užgožė kanopų girgždėjimas smėlyje. Kumelės karštas prakaitas persismelkė per Gyvatės kelnes ir lipo prie jos kelių bei šlaunų. Oazės ir medžių prieglobstyje gydytoja jautė, kaip vėjo pučiamas smėlis braižo jai veidą. Gyvatė paleido Meridetės liemenį tam, kad galvos apdangalo galu prisidengtų nosį ir bumą.

Greitai smėlį pakeitė akmeninis šlaitas. Kumelė užlipo juo ant tvirto akmens. Meridetė laikė, kad kumelė nebėgtų.

— Bėgti per daug pavojinga. Mes įkristume į tarpeklį daug greičiau, nei spėtume jį pamatyti, — nuo skubėjimo Meridetės balse jautėsi įtampa.

Jos jojo statmenai didžiojo tarpeklio ir įtrūkimų, kur susilydę akmenys susiliedavo, išsiskirdavo ir atvėsdavo iki bazalto. Smėlio grūdeliai atsitrenkdavo į balną ir jo paviršius po truputį tapo nelygus. Kumelės geležinės pasagos žvangėjo taip, lyg liestų tuščiavidurį paviršių. O kai ji norėjo peršokti plyšį, akmuo suaidėjo.

Gyvatė kelis kartus bandė paklausti, kas nutiko Meridetės draugei, bet ji vis tylėdavo. Akmeninė lyguma neleido kalbėti, susikoncentruoti ties niekuo kitu, išskyrus jojimą per lygumą.

O Gyvatė bijojo klausti, bijojo žinoti.

Lagaminas gulėjo ant Gyvatės kojos, ritmingai svyruodamas pagal kumelės ilgo žingsnio ritmą. Gydytoja juto, kaip savo skyriuje judėjo Smėlis; ji tikėjosi, jog Smėlis nebarškės ir daugiau nebegąsdins žirgo.

Gyvatės žemėlapyje, kuris baigiasi į rytus nuo oazės, nebuvo pažymėtas lavos srautas. Kadangi šie lavos srautai vienodai pavojingi ir žmonėms, ir gyvūnams, jų buvo vengiama prekybos keliuose. Gyvatė mąstė, ar jos suspės pasiekti kelionės tikslą iki ryto. Čia, ant juodo akmens, karštis greitai stiprėtų.

Galiausiai, nepaisant Meridetės raginimų, kumelė sulėtino tempą.

Vienodas, siūbuojantis ėjimo tempas per plačią akmeninę upę Gyvatę užliūliavo beveik iki miego. Gydytoja pašoko iš miegų, kai beeinant per lavos ruožą kumelė paslydo, traukdama šlaunis po savimi, brėždama kanopomis, atmesdama raiteles atgal, tada vėl į priekį. Gyvatė sugriebė savo lagaminą, o Meridetė keliais suspaudė žirgą.

Staiga skardžio papėdėje akmenys dingo ir vėl prasidėjo juodasis smėlis. Gyvatė jautė, kaip Meridetės kojos dar tvirčiau prisispaudė prie kumelės ir taip skatino išsekusį žirgą eiti į sunkų centrą. Jos buvo giliame, siaurame kanjone, kanjono sienas suformavo du atskiri lavos liežuviai.

Ant juodmedžio judėjo šviesa ir akimirką apsimiegojusi Gyvatė pamanė, kad skraido jonvabaliai. Tuomet tolumoje sužvengė žirgas, o šviesa pasirodė esanti stovyklos šviestuvai. Meridetė pasilenkė į priekį ir ištarė padrąsinančius žodžius kumelei. Priešindamasis giliam smėliui, žirgas iš paskutinių jėgų ėjo į priekį; kumelė kartą suklupo ir Gyvatė bloškėsi į Meridetės nugarą. Sujudintas Smėlis sugirgždėjo. Tuščia erdvė aplink Smėlį dar labiau paaštrino garsą. Kumelė iš išgąsčio metėsi į priekį. Meridetė kumelės nestabdė, o kai galiausiai ši sustojo, nuo jos kaklo dribo putos, o iš šnervių tiško kraujas. Meridetė ragino ją bėgti toliau.

Atrodė, kad stovykla tolsta kaip miražas. Kiekvieno įkvėpimo metu Gyvatei skaudėjo taip, lyg ji būtų kumelė. Žirgas kapstėsi per gilų smėlį kaip išsekęs plaukikas, aikčiojantis nuo kiekvieno nėrimo aukščio.

Jie pasiekė palapinę. Kumelė susvirduliavo ir, išsižergusi bei nuleidusi galvą, sustojo. Permirkusi prakaitu, drebančiais keliais nuo kumelės nusliuogė Gyvatė. Meridetė nulipusi nuo žirgo nuvedė Gyvatę į palapinę. Atvartai buvo pakelti ir paremti, o viduje buvę šviestuvai užliejo patalpas neryškia mėlyna šviesa.

Viduje ta šviesa atrodė labai ryški. Meridetės draugė gulėjo prie palapinės sienos, jos veidas buvo paraudęs ir blizgėjo nuo prakaito, ilgi, raudoni plaukai buvo palaidi ir susivėlę. Ant plono apkloto išryškėjo tamsios dėmės, bet ne nuo kraujo, o nuo prakaito. Jos draugas, sėdėjęs šalia lovos, pakėlė svyruojančią galvą. Vyro maloniame, didingame veide matėsi nerimo raukšlės, suraukti antakiai virš jo mažų akių atrodė tokie sunkūs. Jo gauruoti rudi plaukai buvo susivėlę ir susipynę.

Meridetė priklaupė prie vyro ir paklausė:

— Kaip ji?

— Pagaliau nuėjo miegoti. Jos sveikata tokia pati. Jai bent jau neskauda…

Meridetė paėmė jaunąjį vyrą už rankos ir pasilenkė prie miegančios moters, norėdama ją švelniai pabučiuoti. Moteris nejudėjo. Gyvatė padėjo odinį lagaminą ir priėjo arčiau; Meridetė ir jaunasis vyriškis pažvelgė vienas į kitą nuvargusiais žvilgsniais. Staiga jaunasis vyriškis pasilenkė prie Meridetės ir tylomis, tvirtai bei stipriai apsikabino.

Meridetė nenoromis atsitraukė ir prabilo:

— Gydytoja, tai mano partneriai, Aleksas, — linktelėjo į vyriškį, — ir Džesė.

Gyvatė paėmė miegančią moterį už rankos. Jos pulsas buvo silpnas, šiek tiek nereguliarus. Ant moters kaktos — gilus nubrozdinimas, bet vyzdžiai neišsiplėtę, todėl, laimei, ji turbūt patyrė tik lengvą smegenų sukrėtimą. Gyvatė nutraukė paklodę. Iš nubrozdinimų ant peties, delno, klubo ir kelio matėsi, kad ji smarkiai krito.

— Tu sakei, jog ji nuėjo miegoti — ar ji buvo visiškai sąmoninga prieš nukrisdama?

— Kai mes ją radome, ji buvo be sąmonės, bet po to sąmonę atgavo.

Gyvatė linktelėjo. Ant Džesės šono buvo gilus įbrėžimas, o šlaunis apibintuota. Gydytoja kaip galėdama švelniau pabandė nuimti tvarstį, tačiau jis buvo prilipęs nuo sudžiūvusio kraujo.

Kai Gyvatė palietė gilią žaizdą ant moters kojos, ši nepajudėjo, net per miegus nepabandė išvengti nemalonaus prisilietimo. Skausmas jos nepažadino. Gyvatė perbraukė per moters pėdos apačią, bet jokios reakcijos nebuvo. Džesė nerodė jokių refleksų.

— Ji nukrito nuo arklio, — tarė Aleksas.

— Ji nenukrito, — atšovė Meridetė. — Ant jos užkrito kumeliukas.

Gyvatė ieškojo savyje padrąsinimo, kuris dingo kai nužudė Žaltį. Atrodė, kad nieko neįmanoma pakeisti. Gydytoja jau žinojo, kokiu būdu susižeidė Džesė, beliko sužinoti, kokio sunkumo šie sužeidimai. Bet ji nieko nesakė. Ilsindama ranką ant kelio ir nuleidusi galvą, Gyvatė palietė Džesės kaktą. Aukšta moteris buvo išpilta šalto prakaito ir vis dar šoko būsenos.

O jei yra vidinių sužalojimų, mąstė gydytoja, o jei ji miršta…

Džesė, lėtai dejuodama per miegus, nusuko galvą į šoną.

Gyvatė piktai galvojo, kad moteriai reikia bet kokios pagalbos, kurią ji gali suteikti. Ir kuo ilgiau ji gailėsis savęs, tuo daugiau galimybių, kad Džesę sužeis, o ne padės.

Gyvatė jautėsi kaip du visiškai skirtingi žmonės ir nė vienas iš jų negalėjo suvaldyti dialogo jos mintyse. Ji stebėjo, laukė ir buvo šiek tiek dėkinga, kai pareigos jausmas nugalėjo baimę.

— Man reikia, kad kas padėtų ją apversti, — tarė Gyvatė.

Meridetė laikė už pečių, Aleksas — už klubų ir, laikydamiesi Gyvatės instrukcijų, kad neišsuktų stuburo, pavertė ligonę ant šono. Per moters mažą nugarą, į abi puses nuo stuburo, išsiplėtė mėlynė. Kaulas buvo sutraiškytas tamsiausioje mėlynės vietoje.

Kritimo jėga beveik nukirto tiesų nugarkaulio stulpelį. Gyvatė galėjo apčiuopti kaulų atplaišas, įstrigusias raumenyse.

— Atverskite ją atgal, — tarė gydytoja. Jos balse buvo gilus, vangus apgailestavimas.

Jie pakluso Gyvatei ir stebėdami ją tyliai laukė. Gyvatė atsisėdo po savimi pasikišdama kojas.

Ji galvojo, kad jei Džesė mirs, jai nebus labai skaudu. Ar ji mirs, ar gyvens, Žaltys vis tiek nebūtų galėjęs jai padėti.

— Gydytoja?.. — Aleksui galėjo būti ne daugiau nei dvidešimt, per jaunas tokiai širdgėlos naštai net ir tokioje atšiaurioje žemėje.

Meridetė atrodė nesenstanti. Stipriai įdegusi, tamsių akių, sena, jauna, suprantanti, pasipiktinusi. Gyvatė pažiūrėjo į Meridetę, žvilgtelėjo į Aleksą ir ištarė labiau senajai partnerei:

— Jai lūžo stuburas.

Sukritusiais pečiais ir apstulbusi Meridetė vėl atsisėdo.

— Bet ji gyva! — sušuko Aleksas. — Jei ji gyva, kaip…

— Ar negali būti, kad tai klaida? — paklausė Meridetė. — Ar galima ką nors padaryti?

— Jei tik aš galėčiau. Meredite, Aleksai, jai pasisekė, kad liko gyva. Nėra jokių šansų, jog nervai nenukirsti. Kaulas ne šiaip sau lūžęs, o sutraiškytas ir persuktas. Norėčiau, kad galėčiau pasakyti ką nors kitą, — kad gal kaulai sugis, gal nervai nepažeisti, — bet aš jums meluočiau.

— Ji suluošinta.

— Taip, — tarė Gyvatė.

— Ne! — Aleksas griebė Džesę už rankos. — Ne Džesė.. Aš negalėsiu…

— Ramiau, Aleksai, — sušnabždėjo Meridetė.

— Man labai gaila, — pasakė Gyvatė. — Galėjau nuo jūsų viską nuslėpti, bet neilgam.

Meridetė nuo Džesės kaktos nubraukė raudoną garbaną ir tarė:

— Ne, geriau jau viską žinoti iš karto… kad išmoktumėm su tuo gyventi.

— Už tokį gyvenimą Džesė mums nepadėkos.

— Tyliau, Aleksai! Negi norėtum, kad ji krisdama būtų užsimušusi?

— Ne! — švelniai tarė Aleksas, žiūrėdamas į palapinės grindis, — bet ji būtų norėjusi. Ir tu tai žinai.

Iš pradžių nieko nesakydama Meridetė spoksojo į Džesę.

— Tu teisus.

Gyvatė matė, kaip drebėdama Meridetė sugniaužė kumštį.

— Aleksai, ar nepažiūrėtum mano kumelės? Mes ją nualinom.

Aleksas dvejojo, bet, gydytojos nuomone, ne dėl to, kad nenorėtų daryti, ko Meridetė prašė.

— Gerai, Mere.

Aleksas paliko juos vienus. Gyvatė laukė. Jos girdėjo Alekso žingsnius smėlyje, tuomet pasigirdo lėtas žirgo ėjimas.

Dūsaudama per miegus sujudėjo Džesė. Nuo garso Meridetė krūptelėjo, giliai įkvėpė ir, nors stengėsi, negalėjo sulaikyti raudojimo. Ašaros, judėdamos kaip suverti deimantai, spindėjo lempų šviesoje. Gyvatė priėjo arčiau, paėmė Mereditę už rankos ir guodė, kol ji atleido kumštį.

— Aš nenorėjau, kad Aleksas matytų…

— Žinau, — tarė gydytoja.

Gyvatė galvojo, kad ir Aleksas tai žinojo. Šie žmonės puikiai vienas kitą saugojo.

— Meredite, ar Džesė ištvertų tai, ką pasakyčiau? Nemėgstu paslapčių, bet…

— Ji stipri, — tarė Meridetė. — Kad ir ką mes slėptumėm, ji žinotų.

— Gerai. Man reikia ją pažadinti. Su tokia žaizda galvoje jai reikėtų miegoti tik kelias valandas. O kad oda neišopėtų, kas dvi valandas reikia ją apversti.

— Aš ją pažadinsiu.

Meridetė pasilenkė virš Džesės, pabučiavo į lūpas, paėmė už rankos ir sušnabždėjo jos vardą. Kol pabudo, Džesė ilgai murmėjo ir vis stūmė Meridetės rankas.

— Ar negalime jai leisti dar pamiegoti?

— Saugiau pažadinti ją trumpam. Džesė sudejavo, suburnojo ir atsimerkė. Akimirką ji spoksojo į palapinės viršų, tada pasuko galvą ir pamatė Meridetę.

— Mere… Džiaugiuosi, kad tu grįžai.

Džesės akys buvo tamsiai rudos, beveik juodos, ir kažkaip nederėjo prie raudonų plaukų ir aukšto gymio.

— Vargšas Aleksas…

— Žinau.

Džesė pamatė Gyvatę ir tarė:

— Gydytoja?

— Taip.

Ji ramiu žvilgsniu pažiūrėjo į Gyvatę ir tvirtu balsu paklausė:

— Ar man lūžo nugara?

Meridetė krūptelėjo. Gyvatė dvejojo, tačiau niekaip, net ir trumpam, negalėjo išvengti tiesmuko klausimo. Ji linktelėjo nenoriai.

Meridetė pasilenkė ir apkabino Džesę.

— Džese, Džese, mieloji, tai…

Tačiau daugiau žodžių nebuvo, o Meridetė, glausdama Džesę prie savęs, pasilenkė virš jos pečių.

Džesė pažvelgė į Gyvatę ir jai tarė:

— Aš paralyžiuota. Aš nepasveiksiu.

Džesės išraiška nepasikeitė; jei ji būtų laukusi nuraminimo, nebūtų parodžiusi nusivylimo. Ji tarė:

— Kai mes nukritom, aš supratau, kad kažkas negerai. Aš išgirdau kaulo lūžimą.

Ji pakėlė akis į Meridetę ir paklausė:

— O kumeliukas?

— Kai mes jus radom, jis jau buvo miręs. Jam lūžo sprandas.

Džesės balsą užliejo palengvėjimas, gailestis, baimė.

— Viskas įvyko greitai, — ištarė Džesė. — Jam.

Palapinėje pasklido aštrus šlapimo kvapas. Džesė pauostė ir iš gėdos išraudo.

— Aš taip gyventi negaliu! — sušuko ji.

— Viskas gerai, nekreipk dėmesio, — tarė Meridetė ir nuėjo paimti audinio.

Kol Meridetė ir Gyvatė valė Džesę, ši buvo nusisukusi ir nenorėjo kalbėti.

Grįžo Aleksas.

— Kumelei viskas gerai.

Bet jo mintys sukosi ne apie kumelę. Jis pažiūrėjo į Džesę, kuri vis dar gulėjo nusisukusi į sieną ir buvo viena ranka užsidengusi akis.

— Džesė žino, kaip išrinkti gerą žirgą, — norėdama pralinksminti tarė Meridetė.

Įtampa buvo trapi kaip stiklas. Abu partneriai spoksojo į Džesę, bet ši nejudėjo.

— Leiskite jai pamiegoti, — nežinodama, ar Džesė miega, ar ne, tarė Gyvatė.

— Kai pabus, ji bus alkana. Aš tikiuosi, kad jūs turite ko nors, koji galėtų pavalgyti.

Įtampa šiek tiek atslūgo, ją pakeitė karštligiški judesiai. Maišeliuose Meridetė ieškojo kažko ir atnešė džiovintos mėsos, džiovintų vaisių, odinį flakoną.

— Tai vynas… Ar jai galima?

— Jos galvos sutrenkimas nėra rimtas, — pasakė Gyvatė. — Vynas neturėtų pakenkti.

Gydytoja galvojo, kad vynas netgi padėtų, nebent ji nuo jo paniurtų. Gyvatė pasakė:

— Bet tie džiovinti produktai…

— Aš pagaminsiu sultinio, — pasakė Aleksas.

Iš visokių įrankių kratinio Aleksas ištraukė puodą, nuo diržo nusiėmė peilį ir ėmėsi džiovintą mėsos gabalą pjaustyti į gabalėlius. Ant susiraukšlėjusių vaisių skiltelių Meridetė užpylė vyno. Pasklidus aštriai saldžiam skoniui, Gyvatė suprato, kad ji ir ištroškusi, ir alkana kaip vilkas. Dykumos žmonės visai ramiai reagavo į patiekalą, tačiau gydytoja oazę pasiekė prieš dvi dienas — o gal net tris? — o laukdama, kol praeis nuodų poveikis, irgi daug nevalgė. Šiame regione nepriimta prašyti maisto ar vandens, kadangi nepasiūlyti buvo dar nepriimtiniau. Tačiau dabar šitie dalykai niekam nerūpėjo. Gyvatė net drebėjo iš alkio.

— Dievai, aš alkana, — lyg skaitydama Gyvatės mintis, tarė nustebusi Meridetė. — O tu alkanas?

— Na, taip, — nenoriai atsakė Aleksas.

— Ir kaip šeimininkė… — atsiprašydama Meridetė padavė gydytojai flakoną ir paėmė daugiau dubenėlių bei vaisių. Gyvatė gėrė drungną vyną, pirmas gurkšnis buvo per didelis. Ji kostelėjo; tai buvo stiprus dalykėlis. Darkart gurkštelėjo ir atidavė flakonėlį. Meridetė atsigėrė; Aleksas paėmė butelį ir nemažai vyno įpylė į puodą. Tik tada pats greitai gurkštelėjo, po to išnešė sultinį į lauką ant žibalinės viryklės. Dykumos karštis buvo toks stiprus, kad jie net nejuto ugnies karščio. Juodame smėlyje liepsna pleveno kaip permatomas miražas, o Gyvatė jautė, kaip šviežias prakaitas teka smilkiniais žemyn ir tarp krūtų. Gyvatė nusivalė nuo kaktos prakaitą.

Pusryčiams jie valgė džiovintos mėsos, vaisių ir gėrė vyną, kuris greitai ir gan stipriai suveikė. Beveik iškart Aleksas pradėjo žiovauti, bet kiekvienąkart pajutęs, kad snaudžia, svirduliuodamas atsistodavo ir nueidavo pažiūrėti Džesės sultinio.

— Aleksai, eik pamiegoti, — galiausiai paliepė Meridetė.

— Aš nepavargęs.

Aleksas pamaišė sultinį, paragavo jo, nuėmė nuo ugnies ir pastatė viduje, kad atšaltų.

— Aleksai… — Meridetė paėmė jį už rankos ir nuvedė prie margo pledo. — Jei ji šauks mus, mes girdėsime. Jei ji pajudės, mes nueisim pas ją. Mes jai negalėsime padėti, jei patys iš nuovargio nepastovėsim ant kojų.

— Bet aš… Aš… — nors ir pavargęs, Aleksas papurtė galvą, o vynas liko pas jį. — O kaip tu?

— Tavo naktis buvo sunkesnė nei mano jojimas. Man dar reikia kelių minučių atsipalaiduoti, o tada jau ateisiu į lovą.

Nenoromis, bet dėkingas, Aleksas prigulė šalia. Meridetė glostė Aleksui plaukus tol, kol po kelių akimirkų jis pradėjo knarkti. Meridetė žvilgtelėjo į Gyvatę ir nusišypsojo.

— Kai Aleksas pirmą kartą atėjo pas mus, mes su Džese svarstėme, kaip miegosime tokiame triukšme. Bet dabar mes vos užmiegame be to triukšmo.

Alekso knarkimas buvo garsus bei žemas ir kartojosi su kiekvienu jo atokvėpiu ir įkvėpimu per nosį. Gyvatė nusišypsojusi tarė:

— Spėju, kad jūs galit priprasti beveik prie visko.

Ji išgėrė dar vieną vyno lašelį ir grąžino butelį. Siekdama butelio, Meridetė žagtelėjo ir išraudusi, užuot gėrusi, užkimšo butelį.

— Mane vynas per daug greitai paveikia. Man išvis nereikėtų jo gerti.

— Tu bent jau žinai. Turbūt niekad neapsikvailini.

— Kai buvau jaunesnė… — prisiminusi nusijuokė Meridetė. — Tada aš buvau kvaila ir neturtinga. Nekoks derinys.

— Galiu geriau pagalvoti.

— Dabar mes turtingi ir aš galbūt ne tokia kvaila. Bet kas iš to gero, gydytoja? Pinigai Džesei negali padėti. Ir išmintis negali padėti.

— Tu teisi, — atsakė Gyvatė. — Tai negali jai padėti ir aš negaliu. Gali tik tu ir Aleksas.

— Žinau. — Meridetės balsas buvo švelnus ir liūdnas. — Bet Džesei prireiks daug laiko, kad prie to priprastų.

— Meridete, ji gyva. Nelaimingo atsitikimo metu ji vos nežuvo — argi tai per menka priežastis būti dėkingiems, kad ji išgyveno?

— Man to pakanka.

Žodžiai pamažu tapo neaiškūs.

— Bet tu nepažįsti Džesės. Nežinai, iš kur ji, kodėl ji čia… — Meridetė dvejodama netvirtai pažiūrėjo į Gyvatę, tada pasviro į priekį.

— Džesė čia, nes ji nemėgsta būti įkalinta. Kol mes nebuvome kartu, ji buvo turtinga, galinga ir saugi. Bet jos gyvenimas ir darbas buvo suplanuoti už ją. Ji būtų buvusi viena iš Centro valdovių…

— Miestas!

— Taip, jis galėjo būti Džesės, jei tik ši būtų norėjusi. Bet ji nenorėjo gyventi po akmeniniu dangumi. Nepasiimdama nieko ji išėjo ieškoti savo likimo. Būti laisva. Dabar… visi dalykai, kuriais ji mėgaujasi, bus po ja. Kaip aš galiu jai liepti džiaugtis, kad liko gyva, jei ji žino, jog niekad nebevaikščios dykuma, niekada nesuras man deimanto kokio nors pirklio auskarui, niekad nebeprajodys kito žirgo, niekada nesimylės?

— Nežinau, — pasakė Gyvatė. — Bet jei jums su Aleksu gyvenimas atrodys kaip tragedija, jis toks ir bus.

Visai prieš aušrą karštis šiek tiek atlėgo, bet vos tik ėmė šviesėti, karštis vėl kilo. Stovyklą dengė didelis šešėlis, tačiau net ir uolų sienų prieglobstyje karštis virto našta.

Aleksas knarkė, o Meridetė, nekreipdama dėmesio į garsą, ramiai miegojo šalia jo, vieną ranką užmetusi jam ant nugaros. Ištiesusi rankas, veidu žemyn, ant palapinės grindų gulėjo Gyvatė. Sudrėkęs nuo prakaito pledas švelniai kuteno gydytojos skruostą. Gyvatės ranka tvinkčiojo ir ji negalėjo užmigti, bet jėgų pakilti jai neužteko.

— Gydytoja nugrimzdo į sapną, kuriame išvydo Areviną. Sapne ji matė jį dar ryškiau nei prisiminimuose. Tai buvo keistas sapnas, vaikiškai tyras. Vos tik Gyvatė spėjo paliesti Arevino pirštus, jis pradėjo tolti. Gydytoja beviltiškai jo siekė. Ji pabudo virpėdama, seksualiai įsitempusi, o jos širdis vartėsi kūliais.

Džesė sujudėjo. Akimirką Gyvatė nejudėjo, tuomet nenoromis pakilo. Pažvelgė į kitus du partnerius. Aleksas triukšmingai miegojo, o Meridetės veide aiškiai atsispindėjo nerimas, juodomis, blizgančiomis garbanomis tekėjo prakaitas. Gyvatė paliko Aleksą ir Meridetę vienus ir priklaupė prie Džesės, kurią paskutinį kartą paguldė ant pilvo; Džesė ilsino kaklą ant vienos rankos, o kita buvo užsidengusi akis.

Gyvatė manė, kad Džesė tik apsimeta mieganti, kadangi iš jos rankos linijos ir sulenktų pirštų matėsi, jog ji ne atsipalaidavusi, o įsitempusi. Arba nori miego, visai kaip aš. Mes abi norėtumėm miegoti, miegoti ir ignoruoti realybę.

— Džese, — ji tarė švelniai, — Džese, prašau.

Džesė atsiduso ir leido rankai nuslysti ant paklodes.

— Kai jausiesi pakankamai stipri, čia yra sultinio — atsigerk. Yra ir vyno, jei nori.

Nors Džesės lūpos buvo išdžiūvusios, ji vos vos papurtė galvą. Gyvatė nenorėjo, kad Džesė netektų daug skysčių, tačiau nenorėjo ir įtikinėti pavalgyti.

— Nieko gero, — tarė Džesė.

— Džese…

Džesė ištiesė ranką ir uždėjo ją ant Gyvatės rankos.

— Ne, viskas gerai. Aš apmąsčiau viską, kas įvyko. Aš tai sapnavau.

Gyvatė pastebėjo, kaip Džesės akyse spindėjo aukso krisleliai. Akių vyzdžiai buvo labai maži.

— Aš negaliu taip gyventi. Ir jie negali. Jei jie bandytų… Bebandydami jie patys save sunaikintų. Gydytoja…

— Prašau, — sušnabždėjo vėl išsigandusi Gyvatė, tokios baimės ji dar niekad nejautė. — Prašau, nereikia…

— Ar gali man padėti?

— Tik ne mirti, — atsakė gydytoja. — Neversk manęs padėti tau numirti!

Gyvatė pašoko ir išėjo į lauką. Karštis ją pribloškė, tačiau nebuvo kur pasislėpti. Aplink ją stūksojo tik kanjono sienos ir krūvos netvarkingai sumestų akmenų.

Nuleidusi galvą, drebėdama ir jausdama, kaip prakaitas graužia akis, Gyvatė sustojo ir suėmė save į rankas. Ji pasielgė kvailai ir gėdijosi dėl savo panikos. Gydytoja turbūt išgąsdino Džesę, bet vis dar negalėjo grįžti atgal ir pažvelgti jai į akis. Gyvatė paėjo toliau nuo palapinės, bet ne dykumos link, o link ertmės kanjono sienoje, kuri buvo atitverta kaip aptvaras.

Kadangi žirgai stovėjo vienoje grupėje nejudėdami, nuleidę galvas, dulkini, nulėpusiom ausim, Gyvatė beveik nematė jokio reikalo laikyti juos aptvare. Jie netgi nemojavo uodegomis; juodoje dykumoje nebuvo nė vieno vabzdžio. Gydytoja galvojo, kur gali būti Meridetės gražioji bėra kumelė. Šie gyvūnai Gyvatei atrodė apgailėtini. Kai jie tiesdavo galvas per tvorą arba gulėdavo susigrūdę, jų pigūs papuošimai blizgėdavo kaip brangus metalas ir brangakmeniai.

Gyvatė uždėjo vieną ranką ant medinio, virve aprišto kuolo, o kita pasirėmė smakrą.

Išgirdusi krentančio vandens garsą, ji išsigando ir atsisuko. Kitoje ertmės pusėje Meridetė pylė vandenį į odinį lovelį, pritvirtintą prie medinių rėmų. Žirgai priėjo žvaliai, pakėlę galvas ir karpydami ausimis. Arkliai per smėlį bėgo, vėliau žvengdami, kandžiodami ir spardydami vienas kitą maištaudami lėkė risčia. Jie buvo tarsi pasikeitę. Jie buvo gražūs. Meridetė, laikydama rankoje tuščią odinį vandens indą ir nebenorėdama šlubuoti, sustojo ir greičiausiai žiūrėjo ne į Gyvatę, o į mažą kaimenę.

— Džesė turi dovaną. Ji puikiai išrenka žirgus, juos treniruoja… Kas negerai?

— Man labai gaila. Turbūt nuliūdinau Džesę. Neturėjau tam teisės…

— Liepti jai gyventi? Gal ir neturėjai tam teisės, bet džiaugiuosi, kad pasakei.

— Visai nesvarbu, ką aš jai sakiau, — tarė Gyvatė. — Ji pati turi norėti gyventi.

Meridetė pamojavo ir sušuko. Žirgai, buvę arčiausiai vandens, pasitraukė ir užleido vietą kitiems. Tuštindami lovelį, jie stumdė vienas kitą, tuomet vėl visi priartėjo ir tikėjosi gauti dar vandens.

— Man labai gaila, — tarė Meridetė. — Bet šiam kartui viskas.

— Tau tenka nemažai vandens jiems atnešti.

— Taip, bet mums reikia jų visų. Mes grįžtame su vandeniu, o iškeliaujame su rūda bei akmenimis, kuriuos randa Džesė.

Bėra kumelė padėjo galvą ant surištos tvoros ir, norėdama, kad jai pakasytų ausis ir po žandikauliu, pauostinėjo Meridetės rankovę.

— Kai pas mus atėjo Aleksas, mes pradėjome keliauti nešini daugiau… daiktų. Brangenybių. Aleksas sakė, kad taip mes sužavėsime žmones ir jie norės pirkti iš mūsų.

— Ar tai veikia?

— Atrodo. Dabar mes gyvename labai gerai. Aš dabar galiu pasirinkti sau užsakymus.

Gyvatė stebėjo, kaip vienas po kito žirgai ėjo į aptvaro pavėsį. Blyški saulės šviesa perkopė sienos kraštą ir Gyvatė jautė karštį savo veide.

— Apie ką galvoji? — paklausė Meridetė.

— Kaip padaryti, kad Džesė norėtų gyventi.

— Ji negyvens beprasmiškai. Aleksas ir aš ją mylime. Kad ir kas nutiktų, mes ja rūpinsimės. Bet jai to negana.

— Negi jai reikia vaikščioti, kad būtų naudinga?

— Gydytoja, ji mūsų žvalgytoja, — Meridetė liūdnai pažiūrėjo į Gyvatę. — Ji stengėsi mane išmokyti, kaip ir kur ieškoti. Aš suprantu, ką ji man sako, bet kai pati išeinu ieškoti, nerandu nieko kito kaip tik pūsto stiklo ir netikro aukso.

— Ar tu rodei Džesei savo darbą?

— Žinoma. Kiekvienas iš mūsų galime atlikti kažkiek kieno nors kito darbo. Bet kiekvienas turime talentą. Džesė geriau atlieka mano darbą nei aš jos, o aš geriau atlieku jos darbą nei bet kuri iš mūsų atlieka Alekso darbą, bet žmonės nesupranta jos kūrinių. Jie per daug keisti. Jie gražūs.

Meridetė, tiesdama Gyvatei pažiūrėti apyrankę, vienintelį turėtą papuošalą, atsiduso. Apyrankė buvo sidabrinė, be jokių akmenų, daugiasluoksnė, bet nedidelė. Meridetė buvo teisi: apyrankė graži, bet keista.

— Niekas jų nepirks. Ji tai žino. Aš padaryčiau bet ką. Jei tik padėtų, aš jai meluočiau. Bet ji žinotų. Gydytoja… — Meridetė numetė odinį vandens maišą ant smėlio.

— Ar tu gali ką nors padaryti?

— Aš galiu išgydyti infekcijas, ligas ir auglius. Galiu netgi atlikti operaciją, kuriai nepakaktų mano turimų įrankių. Bet aš negaliu priversti kūno išsigydyti.

— O ar kas nors gali?

— Ne… nė vienas iš mano pažįstamų šioje žemėje.

— Juk tu netiki mistika, — tarė Meridetė. — Juk neturi galvoje, kad kažkokia dvasia galėtų padaryti stebuklą. Tu turi galvoje, kad žemės žmonės galėtų padėti.

— Jie galėtų, — lėtai, gailėdamasi, kad prabilo, tarė Gyvatė. Gyvatė nesitikėjo, jog Meridetė pajus apmaudą, nors ir turėjo jį pajusti. Miestas darė įtaką visiems aplinkiniams žmonėms; jis buvo tarsi mįslingas ir žavingas sūkurio centras. Tai buvo ir vieta, kur kartais nusileisdavo ne Žemės gyventojai. Dėl Džesės Meridetė tikriausiai apie miestą žinojo daugiau nei Gyvatė. Gydytojai visada tekdavo tik pasikliauti pasakojimais apie Centrą; mintis apie gyventojus iš kito pasaulio buvo sunkiai suvokiama kažkam, kas gyveno vietoje, kurioje retai matomos žvaigždės.

— Galbūt mieste jie Džesę netgi pagydytų, — tarė Gyvatė. — Iš kur man žinoti? Ten gyvenantys žmonės su mumis nekalbės. Jie laiko mus atskirtus nuo miesto ir tuo labiau nuo gyventojų iš kito pasaulio, aš netgi nesu sutikusi nė vieno, kuris teigtų matęs gyventoją iš kito pasaulio.

— Džesė matė.

— Ar jie padėtų jai?

— Jos šeima galinga. Jie galėtų priversti kito pasaulio gyventojus pasiimti ten, kur ją galėtų išgydyti.

— Meridete, Centro žmonės ir kito pasaulio gyventojai pavydi vieni kitiems žinių, — pasakė Gyvatė. — Bent jau niekad iki šiol nepasiūlė pasidalyti žiniomis.

Meridetė užsirūstino ir nusisuko.

— Aš nesakau, kad nereikėtų pabandyti. Aš galėčiau suteikti jai vilties…

— O jei jie atsisakys, Džesės viltis vėl bus sudaužyta.

— Jai reikia laiko.

Meridetė galvojo ir galiausiai atsakė:

— O tu eisi ir mums padėsi?

Dabar jau Gyvatė dvejojo. Ji jau buvo nusprendusi grįžti į gydytojų stovyklą ir išklausyti mokytojų verdiktą, kai papasakos jiems apie savo klaidas. Ji pasiruošė keliauti į slėnį. Gydytoja nukreipė mintis į kitą kelionę ir suprato, kokį sudėtingą dalyką jai pasiūlė Meridetė. Jiems verkiant reikės ko nors, kas žino, kaip pasirūpinti Džese.

— Gydytoja?

— Gerai. Aš eisiu.

Jos grįžo į palapinę. Gyvatė nustebo, kad ji jautėsi optimistiškai; šypsojosi ir buvo kupina drąsos, o anksčiau galvojo, kad to reikės ilgai laukti.

Viduje Aleksas sėdėjo šalia Džesės. Jis žvilgtelėjo į Gyvatę, kai ši įėjo.

— Džese, — pasakė Meridetė, — mes turime planą.

Laikydamiesi Gyvatės nurodymų, jie vėl atsargiai apvertė Džesę. Džesė nuvargusiu žvilgsniu pažvelgė į viršų; jos kaktoje ir aplink bumą matėsi gilios amžiaus raukšlės.

Meridetė viską aiškino iš susijaudinimo gestikuliuodama. Džesė abejingai klausėsi. Alekso veido išraiška taip pasikeitė, jog atrodė, kad jis nebetiki.

Kai Meridetė baigė, Aleksas tarė:

— Tu išprotėjai.

— Ne! Kodėl taip sakai, kai turime šansą?

Gyvatė pažiūrėjo į Džesę ir tarė:

— Argi?

— Aš taip manau, — tarė Džesė, bet ji kalbėjo labai lėtai, susimąsčiusi.

— Jei mes nueitume į Centrą, — kalbėjo Gyvatė, — ar tavo žmonės galėtų tau padėti?

Džesė dvejojo. Ji tarė:

— Mano pusbroliai turi įvairios įrangos. Jie galėdavo pagydyti dideles žaizdas. Bet stuburą? Galbūt. Nežinau. Ir jie neturi jokios priežasties man padėti. Jau nebeturi.

— Tu man visada sakei, kokie svarbūs yra kraujo ryšiai tarp miesto šeimų, — tarė Meridetė. — Tu jų giminaitė…

— Aš juos palikau, — pasakė Džesė. — Aš nutraukiau ryšius. Kodėl jie turėtų mane priimti atgal? Gal nori, kad aš nueičiau ir jų maldaučiau?

— Taip.

Džesė pažiūrėjo žemyn į savo ilgas, nenaudingas kojas. Aleksas pirmiau pažvelgė į Meridetę, po to į Gyvatę.

— Džese, aš negaliu žiūrėti į tave tokią, negaliu ramiai stebėti, kaip tu nori mirti.

— Jie labai išdidūs, — tarė Džesė. — Išsižadėdama savo šeimos, aš įžeidžiau jų išdidumą.

— Bet jie supras, kiek tau reikėjo pastangų paprašyti jų pagalbos.

— Mes būtumėme kvailiai, jei bandytumėm, — atsakė Džesė.

3

Tą vakarą jie ketino išardyti stovyklą ir tamsoje keliauti lavos srautu. Gyvatė būtų palaukusi dar porą dienų ir nejudinusi Džesė, bet nebuvo iš ko rinktis. Džesės nuotaikos per daug greitai keitėsi, kad būtų galima ją dar čia laikyti. Gyvatė žinojo, jog partneriai jau ir taip per ilgai užsibuvo dykumoje. Aleksas su Meridete negalėjo nuslėpti, kad vandens atsargos seko, kad jie ir žirgai troško vien tam, jog Džesė būtų nuprausta ir išmaudyta. Dar kelios dienos gyvenimo bjauriame tvaike, kuris susikauptų tinkamai visko neišplovus, Džesę paskatintų depresuoti ir šlykštėtis.

O jie neturėjo kada švaistyti laiko. Jų laukė ilgas kelias: kilti lava ir eiti per ją, tuomet traukti į rytus link centrinių kalnų, kurie skyrė juodą dykumą į vakarų, kur jie dabar buvo, ir rytų, kur stovėjo miestas. Kelias, kertantis vakarines bei rytines kalnų grupes, buvo visai geras, bet už perėjimo jie vėl įžengs į dykumą ir trauks į pietryčius Centro link. Jiems reikėjo skubėti. Kai prasideda žiemos audra, niekas negali pereiti dykumos; miestas būtų izoliuotas. Vasara jau traukėsi dideliuose dulkių kamuoliuose ir smėlio verpetuose.

Iki prieblandos jie nepakavo palapinių ir daiktais neapkrovė žirgų, bet susipakavo viską, ką galėjo, kol dar nebuvo per karšta dirbti, ir krovė mantą prie Džesės rūdos maišų. Nuo sunkaus darbo Gyvatės ranka prasimankštino. Nubrozdinimai pamažu gijo, o įkandimo žymės išnyko, liko tik rožiniai randai. Greitai smėlinės angies palikti randai nesiskirs nuo kitų randų ant Gyvatės rankos ir ji net neprisimins, kurį randą paliko smėlinė angis. Dabar ji gailėjosi, kad nepasiėmė vienos iš bjaurių gyvačių su savimi. Tai buvo rūšis, kurios Gyvatė dar niekad nebuvo mačiusi. Net jei jos ir būtų pasirodžiusios nenaudingos gydytojams, bent jau būtų pagaminusi priešnuodį Arevino žmonėms. Jei kada nors dar sutiks Arevino žmones.

Gyvatė nunešė paskutinį ryšulį į krūvą, nusivalė delnus į kelnes, o veidą į rankovę. Meridetė ir Aleksas prie žirgų poros pritvirtino neštuvus, kuriuos patys pagamino. Gyvatė nuėjo pažiūrėti.

Tai buvo pats keisčiausias gabenimo būdas, kurį gydytoja kada nors matė, bet atrodė, kad jis turėtų suveikti. Dykumoje viską reikėjo nešti arba vilkti; vežimai su ratais užklimptų smėlyje arba sulūžtų atsitrenkę į akmenis. Kol žirgai nepasibaidys ar nebėgs ristele, Džesei bus daug patogiau keliauti nei vežimu. Didelis pilkas žirgas stovėjo tarp šachtų tyliai ir ramiai kaip akmuo; kitas, keršas žirgas, nerodė jokios baimės, tik paskersakiavo į juodas šachtas.

Gyvatė galvojo, kad Džesė turėtų būti tikra stebukladarė, jei jos treniruoti žirgai nesipriešins tokiam keistam prietaisui.

Meridetė tarė:

— Džesė sakė, jog kad ir kur keliautumėm, tarp pirklių mes įvesime naują madą.

— Ji teisi, — atsakė Aleksas. Jis atlaisvino dirželius ir neštuvai nukrito ant žemės. — Bet jie turėtų būti laimingi, kad jų nepaliko taip kaip kitus žirgus palieka.

Aleksas meiliai pliaukštelėjo per ramaus širmio kaklą ir paleido žirgus atgal į aptvarą.

— Kaip norėčiau, kad anksčiau ji būtų jojusi vienu iš jų, — Gyvatė pasakė Meridetei.

— Kai Džesė juos parsivedė, jie tokie nebuvo. Ji perka pašėlusius žirgus. Džesė negali žiūrėti, kai su žirgais blogais elgiamasi. Tas kumeliukas buvo vienas iš jos atsitiktinių žirgų — ji jau nuramino kumeliuką, bet su pusiausvyra dar nesiseka.

Norėdami tą popietę pasislėpti nuo kaitinančios saulės, jie patraukė atgal į palapinę. Palapinė buvo susmukusi tame šone, kuriame kuoliukai buvo išimti neštuvams. Meridetė plačiai nusižiovavo.

— Geriausia miegoti tada, kai turime progą. Mes negalime sau leisti saulei pakilus vis dar būti lavos sraute.

Tačiau gyvatę užvaldė nenusakoma, nenustygstanti energija; dėkinga už pavėsį, bet nemieganti Gyvatė sėdėjo palapinėje ir svarstė, kaip visas šitas beprotiškas planas galėtų pavykti. Ji pasiėmė odinį lagaminą ir norėjo patikrinti gyvates, bet vos tik atidarė Smėlio skyrių, Džesė pabudo. Gyvatė užsegė sklendę ir pasislinko arčiau gulto. Džesė pakėlė žvilgsnį į Gyvatę.

— Džese… dėl to, ką aš sakiau… — Gyvatė norėjo paaiškinti, bet nežinojo nuo ko pradėti.

— Kas tave taip nuliūdino? Negi esu pirma, kuri galėjau mirti, bet tu padėjai?

— Ne. Aš mačiau, kaip miršta žmonės. Aš padėdavau jiems numirti.

— Visai neseniai viskas atrodė taip beviltiška, — tarė Džesė. — Maloni pabaiga būtų buvusi lengva. Visada reikia saugotis… mirties paprastumo.

— Mirtis gali būti dovana, — pasakė Gyvatė. — Bet tai vis vien nesėkmė. Bandymas apsisaugoti nuo kančių. To pakanka.

Karštį perskrodė lengvas vėjelis ir Gyvatė pasijuto beveik atsigaivinusi.

— Kas negerai, gydytoja?

— Aš bijojau, — atsakė Gyvatė. — Aš bijojau, kad tu merdėsi. Jei taip būtų buvę, būtum turėjusi teisę prašyti mano pagalbos. Aš privalau ją suteikti. Bet negaliu.

— Aš nesuprantu.

— Kai baigiau apmokymus, mokytojai man davė šliužus. Dviejų iš jų nuodai gali būti panaudoti kaip vaistai. Trečias prišaukdavo sapnus. Jį nužudė.

Kai Gyvatė nuliūdo, Džesė nejučia paėmė ją už rankos. Gyvatė dėkingai priėmė Džesės užuojautą ir nuo tvirto prisilietimo pasijuto geriau.

— Tu taip pat suluošinta, — staiga tarė Džesė. — Tu suluošinta savo darbe visai kaip ir aš.

Toks kilnus Džesės palyginimas sugėdino Gyvatę. Džesė kentė skausmą, ji buvo bejėgė, o šansai pasveikti tokie maži, kad Gyvatė baiminosi dėl jos nuotaikos ir noro gyventi. Ji tarė:

— Ačiū už šiuos žodžius.

— Aš keliauju atgal pas savo šeimą paprašyti pagalbos… o tu keliavai pas saviškius?

— Taip.

— Jie duos tau kitą, — užtikrintai kalbėjo Džesė.

— Aš tikiuosi.

— Ar yra kokių abejonių?

— Sapnų gyvatės sunkiai veisiasi, — atsakė Gyvatė. — Mes per mažai apie jas žinome. Kas kelerius metus gimsta keletas jauniklių arba kuris nors iš mūsų sugeba kurį nors klonuoti, tačiau… — Gyvatė gūžtelėjo pečiais.

— Sugaukit ją!

Kadangi Gyvatė žinojo, jog tai neįmanoma, tokia mintis jai nešovė. Ji niekad negalvojo apie jokią kitą galimybę, kaip tik grįžti pas mokytojus ir paprašyti atleidimo. Gyvatė liūdnai nusišypsojo. Ji tarė:

— Aš taip toli nepasiekiu. Jos ne iš čia.

— Iš kur?

Gyvatė vėl gūžtelėjo pečiais ir tarė:

— Iš kokio kito pasaulio… — supratusi, ką sako, Gyvatė iškart nutilo.

— Tuomet tu eisi kartu su manimi per miesto vartus, — pasakė Džesė. — Kai aš nukeliausiu pas savo šeimą, jie tave supažindins su kito pasaulio gyventojais.

— Džese, jau dešimtis metų mano žmonės prašo Centro pagalbos. Jie net nenori su mumis kalbėtis.

— Bet dabar vienas iš miesto gyventojų tau įsipareigojęs. Aš tik nežinau, ar mano žmonės priims mane atgal. Bet, nepaisant to, jie tau bus skolingi už man suteiktą pagalbą.

Gyvatė klausėsi tylomis, o galimybės, slypinčios Džesės žodžiuose, intrigavo ją.

— Gydytoja, patikėk manim, — tarė Džesė. — Mes galime viena kitai padėti. Jei jie priims mane, priims ir mano draugus. Jei ir nepriims, jie atsilygins tau. Bet kuri iš mūsų galime pareikšti savo pageidavimus.

Gyvatė buvo išdidi moteris, didžiavosi savo mokslu, žiniomis, vardu. Ją žavėjo ta mintis, kad kaltę dėl Žalčio mirties gali išpirkti ne tik atsiprašymu. Kas dešimtmetį vyresni gydytojai leisdavosi į ilgą kelionę miestan, tikėdamiesi gauti naujų sapnų gyvačių. Jie visuomet atsisakydavo. Jei tik Gyvatei pasisektų…

— Ar taip gali būti?

— Mano šeima padės mums, — tarė Džesė. — Bet aš nežinau, ar jie gali padaryti, kad ir kito pasaulio gyventojai padėtų.

Per karštą popietę Gyvatė ir visi partneriai galėjo tik laukti. Gyvatė nutarė prieš ilgą kelionę iš lagamino paleisti Miglą ir Smėlį. Kai Gyvatė išėjo iš palapinės, ji stabtelėjo prie Džesės. Graži moteris ramiai miegojo, bet jos veidas buvo paraudęs. Gyvatė palietė Džesės kaktą. Gali būti, kad Džesė šiek tiek karščiavo; gal tai buvo dienos karštis. Gydytoja vis dar manė, jog Džesė išvengė sunkių vidaus sužeidimų, tačiau ji vis tiek galėjo kraujuoti, jai netgi galėjo vystytis pilvaplėvės uždegimas. Tuos dalykus Gyvatė galėjo išgydyti. Ji nusprendė kurį laiką netrukdyti Džesei ir palaukus pažiūrėti, ar karštis kyla. Norėdama surasti pavėsį, kur gyvatės nieko negąsdintų, gydytoja patraukė už stovyklos ribų; ji praėjo pro Aleksą, kuris niūriai žiūrėjo į erdvę. Gyvatė sudvejojo, ir jis su nerimu akyse pažvelgė į ją. Tylomis gydytoja prisėdo šalia jo. Aleksas atsisukęs į Gyvatę ir skvarbiai į ją pažvelgė: nuo kančios jo veide nebeliko dieviško grožio, jis tapo bjaurus ir grėsmingas.

— Mes ją suluošinom, ar ne? Meridetė ir aš.

— Suluošinot ją? Ne, žinoma, kad ne.

— Mums nereikėjo jos judinti. Aš turėjau apie tai pagalvoti. Mums reikėjo perkelti stovyklą prie jos. Gal nervai dar nebuvo nutraukti, kai mes ją radome.

— Nervai jau buvo nutraukti.

— Bet mes nežinojome apie jos nugarą. Manėme, kad ji susitrenkė galvą. Mes galėjom jai pakenkti…

Gyvatė uždėjo ranką Aleksui ant dilbio.

— Tai sunkus sužeidimas, — tarė Gyvatė. — Bet koks gydytojas būtų tai pamatęs. Nervai buvo pažeisti jai nukritus. Patikėk manim. Nei tu, nei Meridetė negalėjote jai to padaryti.

Įsitempę dilbio raumenys atsipalaidavo. Nurimusi Gyvatė patraukė ranką. Alekso stipriame kūne slypėjo daug jėgos, gydytoja matė, kaip jis tvardėsi ir baiminosi, kad nepanaudotų savo jėgos pats prieš save. Šioje partnerystėje jis buvo svarbesnis, nei atrodė, gal net labiau, nei pats numanė. Aleksas buvo praktiškas, jo dėka stovykla puikiai gyvavo, jis buvo aukso vidurys tarp meniškos Meridetės ir nuotykių ieškotojos Džesės. Gyvatė tikėjosi, kad jos pasakyta tiesa padės sumažinti Alekso kaltę ir įtampą. Šiuo metu ji nieko daugiau dėl jo padaryti negalėjo.

Atslinkus prieblandai, Gyvatė paglostė Smėlio lygius, spalvingus žvynus. Ji jau nesuko sau galvos, ar deimantinis Smėlis nori, kad jį glostytų ir ar išvis gyvūnas su tokiomis mažomis smegenimis galėjo jausti malonumą. Vėsus pojūtis po Gyvatės pirštais teikė jai malonumo, o Smėlis gulėjo ramiai susirangęs, vis iškišdamas liežuvį. Smėlio spalva buvo šviesi ir ryški; jis neseniai išsinėrė iš savo senosios odos.

— Aš tau leidau per daug valgyti, — švelniai tarė Gyvatė. — Tu tingus padare.

Gyvatė atrėmė smakrą į kelius. Ant tamsių akmenų barškuolės žvynų raštas krito į akis beveik tiek pat, kiek ir albinosinės Miglos. Niekas kitas iš gyvačių, žmonių ar kitų gyvų padarų taip nebuvo prisitaikę prie savo pasaulio.

Nors Gyvatė nebematė Miglos, ji nesijaudino. Abi gyvatės buvo pripratusios prie gydytojos, todėl toli neitų arba sektų paskui ją. Prieraišumo išugdymas ilgai netrunka, bet Migla ir Smėlis grįžtų, kai pajustų rankos trinktelėjimo į žemę sukeltą vibraciją.

Gyvatė atsipalaidavo prie didelio akmens, po galva pasikišo apdarus, kuriuos jai davė Arevino žmonės. Ji mąstė, ką Arevinas veikė, kur jis buvo. Arevino žmonės — klajokliai, auginantys avijaučius ir iš jų pavilnės gaunantys puikios, panašios į šilką vilnos. Norėdama vėl sutikti klaną, jai tektų jų ieškoti. Nors Gyvatė labai norėjo dar kartą sutikti Areviną, ji nežinojo, ar tai bus įmanoma. Jei ji kada nors sugebės pamiršti Žalčio žūtį, susitikimas su Arevino žmonėmis jai tai primintų. Žalčio nebebuvo dėl Gyvatės klaidų ir nesugebėjimo perprasti tuos žmones. Gydytoja tikėjosi, kad žmonės, nepaisydami savo baimės, patikės jos žodžiu ir be jokios priežasties žmonės jai parodė, jog jos prielaidos buvo arogantiškos.

Gyvatė nusikratė depresijos. Dabar ji galėjo pasvarstyti. Jei ji tikrai galėtų nukeliauti su Džese, sužinoti, iš kur sapnų gyvatės kilusios ir pagauti keletą… jei ji atrastų priežastį, kodėl jos nesiveisia Žemėje… tai grįžtų ne gėdydamasi, o triumfuodama, kad jai pasisekė ten, kur jos mokytojams ir ištisoms kartoms nesisekė.

Atėjo laikas grįžti į stovyklą. Ieškodama Miglos, Gyvatė perlipo žemutinį akmenų klodą, dengiantį kanjono angą. Kobra buvo susisukusi ant bazalto.

Šlaito viršūnėje Gyvatė pasiekė Miglą, ją paėmė ir paglostė jos siaurą galvą. Migla atrodė negrėsmingai, nesusijaudinusi, plokščia, siaura galva, visai kaip kokia kita nuodinga gyvatė. Jai nereikėjo galvos plačiais nasrais, kurie būtų pilni nuodų. Kobros gali nužudyti mažais nuodų kiekiais, kadangi jie tikrai stiprūs.

Kai Gyvatė apsisuko, jos akis patraukė nuostabus saulėlydis. Saulė atrodė kaip oranžinė dėmė horizonte, jos purpuriniai ir skaisčiai raudoni spinduliai krito per pilkus debesis.

Tuomet gydytoja pamatė per visą po ja esančią dykumą išsidėsčiusius kraterius. Žemę dengė daug apvalių įlankų. Vienos jų buvo lavos tėkmės paliktame kelyje, jos užtvėrė kelią sustingusioms lavos bangoms. Kitos buvo aiškesnės, jos atrodė kaip didelės žemėje išskaptuotos skylės ir, nepaisant daugelio metų smėlio tėkmės, vis dar puikiai matomos. Kadangi krateriai buvo tokie dideli ir išsidėstę tam tikru atstumu, juos jungti turėjo vienas šaltinis. Jie atsirado nuo branduolinio sprogimo. Karas jau seniai pasibaigė, jis jau beveik pamirštas, kadangi sunaikino visus, kurie žinojo arba domėjosi karo kilimo priežastimis.

Gyvatė nužvelgė nuniokotą žemę ir džiaugėsi, kad buvo toliau nuo jos. Karo pasekmės buvo matomos ir nematomos; jos visada liks Gyvatės gyvenime. Kanjonas, kuriame apsistojo Gyvatė ir partneriai, tikriausiai nebuvo saugus, bet kadangi jie čia ilgai neužsibuvo, didelis pavojus jiems negrėsė.

Akmenyse gulėjo kažkas keistas, tačiau saulė ryškiai švietė, todėl Gyvatei buvo sunku pasakyti, kas ten. Gydytoja sunerimo, lyg rūpintųsi kažkuo, apie ką visai nieko nenumano.

Prie kraterio krašto gulėjo karštyje pūnantis žirgo kūnas. Gyvūno sustingusios kojos groteskiškai iškeltos į orą, išsipūtusios nuo sutinusio pilvo. Apspaudęs gyvūno galvą, auksinis apynasris saulėlydyje spindėjo skaisčiai raudona ir oranžine spalvomis.

Gyvatė išleido kvapą pusiau atsidusdama, pusiau dejuodama.

Gydytoja nubėgo prie gyvačių lagamino ir paragino Miglą grįžti, paėmė Smėlį ir pajudėjo atgal į stovyklą, ji pradėjo skubėti, kai barškuolė iš neatsargaus užsispyrimo pabandė apsivynioti apie jos ranką. Gyvatė sustojo, palaikė Smėlį taip, kad jis galėjo įšliaužti į savo skyrių lagamine ir, dar tvirtindama sagtį, vėl pradėjo bėgti. Lagaminas trankėsi į gydytojos koją.

Dusdama Gyvatė pasiekė palapinę ir įlėkė į vidų. Meridetė su Aleksu miegojo. Gyvatė priklaupė prie Džesės ir atsargiai nutraukė antklodę.

Praėjo šiek daugiau nei valanda, kai Gyvatė paskutinį kartą tikrino Džesę. Mėlynės ant Džesės šono patamsėjo ir pagilėjo, jos visas kūnas buvo nesveikai paraudęs. Gydytoja palietė Džesės kaktą. Ji buvo karšta ir sausa. Džesė nereagavo į Gyvatės prisilietimą. Kai gydytoja patraukė savo ranką, švelni oda atrodė tamsesnė. Per kelias minutes, kol Gyvatė su siaubu stebėjo Džesę, kaip formavosi nauja mėlynė, kapiliarai sutrūkinėjo nuo karščio ir užteko tik mažo paspaudimo, kad jie trūktų. Staiga tvarsčio ant Džesės šlaunies centre atsirado raudona kraujo dėmė. Gyvatė suspaudė kumštį. Ji drebėjo taip, lyg iš vidaus ją krėstų šaltis.

— Meridete!

Po akimirkos Meridetė pabudo ir žiovaudama, dar apsimiegojusi, sumurmėjo:

— Kas atsitiko?

— Kiek užtrukot, kol suradot Džesę? Ar ji nukrito ant kraterių?

— Taip, ji ten žvalgėsi. Todėl mes čia ir atkeliavome — kiti amatininkai negali mums prilygti dėl to, ką čia randa Džesė. Bet šį kartą likimas pakišo koją. Mes ją radome vakare.

Visa diena, galvojo Gyvatė, ji turėjo būti prie vieno iš pirmųjų kraterių.

— Kodėl jūs man nepasakėt?

— Nepasakėm ko?

— Tie krateriai pavojingi…

— Gydytoja, negi tiki tomis senomis legendomis? Mes čia ateiname jau visą dešimtmetį ir nieko mums neatsitiko.

Dabar nebuvo laikas piktai ginčytis. Gyvatė dar kartą pažvelgusi į Džesę suprato, kad jos pačios dėmesio stoka ir partnerių netikėjimas senojo pasaulio pavojais netiesiogiai pastūmėjo Džesę į nelaimę. Gyvatė turėjo priemonių nuo spindulinio apsinuodijimo, bet nuo tokio keisto reiškinio nieko nebuvo. Kad ir ką ji darytų, tai tik šiek tiek atitolintų Džesės mirtį.

— Kas negerai? — pirmą kartą Meridetės balse jautėsi baimė.

— Jai spindulinis apsinuodijimas.

— Apsinuodijimas? Kaip tai? Ji gėrė ir valgė tą patį, ką ir mes.

— Tai nuo kraterių. Žemė apnuodyta. Legendos sako tiesą.

Per stiprų įdegį matėsi, kad Meridetė išbalusi.

— Tai daryk ką nors, padėk jai! — Tu negalėjai išgydyti jos sužeidimo, tu negali išgydyti nuo šios ligos…

Jos abi žiūrėjo viena į kitą, abi įskaudintos ir piktos. Meridetė pirma nuleido akis ir tarė:

— Atsiprašau, aš neturėjau teisės..

— Prašau dievų, kad būčiau visagalė, bet aš tokia nesu.

Jų pokalbis pažadino Aleksą, jis atsikėlė ir besirąžydamas bei besikasydamas priėjo.

— Laikas…

Jis pažiūrėjo į Gyvatę, vėl į Meridetę, tada pažvelgė į Džesę ir tarė:

— O dievai…

Per žymę, likusią ant Džesės kaktos po Gyvatės prisilietimo, sunkėsi kraujas.

Aleksas puolė prie Džesės norėdamas ją paliesti, bet Gyvatė jį sulaikė. Jis bandė nustumti gydytoją.

— Aleksai, aš ją vos vos paliečiau. Šitaip jai nepadėsi.

Aleksas pažiūrėjo į Gyvatę buku žvilgsniu ir tarė:

— Tai kaip?

Gyvatė papurtė galvą.

Trykštant ašaroms, Aleksas atsistūmė nuo Gyvatės.

— Taip neteisinga, — tarė jis ir išbėgo iš palapinės.

Meridetė puolė paskui jį, stabtelėjo prie išėjimo ir atsisukusi pasakė:

— Jis negali suprasti, jis toks jaunas.

— Jis supranta, — tarė Gyvatė.

Stengdamasi netrinti ir nespausti odos, Gyvatė patepė Džesės kaktą.

— O jis teisus, tai neteisinga. Kas kada nors yra sakęs, jog kažkas teisinga?

Ji nutilo, norėdama parodyti Meridetei, kad jai taip pat gaila, jog likimas, nemokšiškumas ir likusi kitos kartos beprotystė atėmė iš Džesės tokias galimybes.

— Mere? — drebančia ranka apgraibomis ieškojo Džesė.

— Aš čia.

Meridetė ištiesė ranką, bet, bijodama paliesti, sustojo.

— Kas yra? Kodėl tu… — Džesė lėtai mirktelėjo, jos akys buvo pasruvusios krauju.

— Švelniai, — sušnabždėjo Gyvatė.

Meridetė paėmė Džesės pirštus švelniai, lyg paukščio sparnais.

— Ar jau laikas keliauti?

Jos troškime keliauti jautėsi baimė ir nenoras sužinoti, kad kažkas buvo negerai.

— Ne, mieloji.

— Taip karšta…

Džesė pradėjo kelti galvą. Staiga ji sustingo. Gyvatei į galvą atėjo mintis be jokių suvokiamų priežasčių, tai buvo šalta, nežmoniška analizė, tokia, kokios ją mokė: kraujavimas į sąnarius. Vidinis kraujavimas. Kraujavimas į smegenis?

— Dar niekad taip neskaudėjo, — tarė Džesė ir nejudindama galvos pažiūrėjo į Gyvatę. — Tai kažkas kita, kažkas blogiau.

— Džese, aš…

Gyvatė ant savo lūpų pajuto sūrų ašarų, susimaišiusių su smėliu nuo dykumos dulkių, skonį. Jos žodžiai strigo gerklėje. Aleksas grįžo atgal į palapinę. Džesė bandė vėl kalbėti, bet galėjo tik aikčioti.

Meridetė griebė Gyvatei už rankos. Gydytoja jautė, kaip Meridetės nagai dreskia jai odą.

— Ji miršta.

Gyvatė linktelėjo.

— Gydytojai žino, kaip padėti… kaip…

— Meridete, ne, — sušnabždėjo Džesė.

— …kaip numalšinti skausmą.

— Ji negali…

— Nužudė vieną iš mano gyvačių, — apimta apmaudo ir pykčio Gyvatė pasakė garsiau, nei pati tikėjosi.

Meridetė daugiau nepratrūko, bet Gyvatė jautė nebylų kaltinimą: tu negalėjai padėti jai pasveikti, o dabar negali padėti numirti. Šį kartą Gyvatė nuleido akis. Ji nusipelnė pasmerkimo. Meridetė paleido gydytoją ir atsisuko į Džesę, ji grėsmingai artėjo, tarsi būtų pasiruošusi kovoti su žvėrimis ir šešėliais.

Norėdama paliesti Meridetę, Džesė ištiesė ranką, bet staigiai ją atitraukė. Ji pažvelgė į minkštą delno centrą tarp nuospaudų nuo darbo. Ten formavosi nauja mėlynė.

— Kodėl?

— Paskutinis karas, — tarė Gyvatė. — Krateriuose… — jos balsas užstrigo.

— Vadinasi, tai tiesa, — pasakė Džesė. — Mano šeima tiki, kad žemė už miesto ribų žudo, bet aš maniau, kad jie meluoja.

Džesės akys nesusikoncentravo į vieną tašką; ji sumirksėjo, pažiūrėjo į Gyvatę, tačiau atrodė, kad jos nemato, tada vėl sumirksėjo ir tarė:

— Jie melavo apie daugelį kitų dalykų. Melavo, kad vaikai būtų paklusnūs…

Vėl nutilusi Džesė užmerkė akis ir, negalėdama iš karto atpalaiduoti viso kūno, raumuo po raumens ji atsipalaidavo, bet atrodė, kad net ir atsipalaidavimas jai kaip agonija. Ji vis dar buvo sąmoninga, bet kai Meridetė neliesdama pasislinko kuo arčiau ir glostė jos plaukus, ji neparodė jokios reakcijos, neištarė žodžio, nenusišypsojo, nežvilgtelėjo. Oda aplink melsvai pilkšvas mėlynes buvo pelenų spalvos.

Staiga Džesė sucypė. Rankomis ji susiėmė už smilkinių ir spaudė juos, nagais draskydama galvos odą. Gyvatė griebė Džesės rankas ir jas atitraukė.

— Ne, — sudejavo Džesė, — oi, ne, palikit mane ramybėje… Mere, man skauda!

Džesė, prieš kelias minutes buvusi silpna, dabar priešinosi ugninga jėga. Gyvatei nieko kito nebeliko, kaip pabandyti švelniai ją sustabdyti, bet tada vidinis diagnostinis balsas grįžo: aneurizma. Džesės smegenyse radiacijos susilpninta kraujagyslė pamažu artėjo prie trūkimo ribos. Kita Gyvatei šovusi mintis buvo dar spontaniškesnė ir galingesnė: melskitės, kad kraujagyslė plėstųsi greitai bei stipriai, ir Džesė mirs lengvai.

Vos tik Gyvatė pajuto, kad Alekso nėra šalia jos ir, vietoj to, kad padėtų susitvarkyti su Džese, nuėjo į kitą palapinės galą, ji išgirdo Smėlio barškutį. Instinktyviai Gyvatė atsisuko ir metėsi link Alekso. Gyvatės petys trenkėsi į Alekso pilvą, o Smėlis gėlė iš vidaus ir tada vyras išmetė lagaminą. Aleksas parkrito ant žemės. Gyvatė pajuto stiprų skausmą kojoje ir, norėdama jam trenkti, atitraukė kumštį, pasižiūrėjo į save.

Gydytoja parkrito ant vieno kelio.

Smėlis susivyniojo ant žemės ir, švelniai judindamas savo barškutį, pasiruošė dar kartą gelti. Gyvatės širdis stipriai plakė. Ji jautė, kaip tvinkčioja jos šlaunis. Gydytojos šlauninė arterija buvo mažiau nei už dešimties centimetrų nuo Smėlio įkandimo į raumenį.

— Kvaily tu! Gal nori nusižudyti?

Gyvatės koja dar keletą kartų sutvinkčiojo, o tada imunitetas neutralizavo nuodus. Ji džiaugėsi, kad Smėlis nepataikė į arteriją. Nuo tokio įkandimo net ir Gyvatė butų trumpam susirgusi, o sirgti laiko nebuvo. Skausmas pamažu lėgo ir perėjo į maudimą.

— Kaip tu gali jai leisti mirti tokiame skausme? — paklausė Aleksas.

— Su Smėliu tu jai būtum suteikęs dar daugiau skausmo.

Slėpdama savo įsiūtį, Gyvatė atsisuko į deimantingąjį, paėmė jį ir leido įšliaužti atgal į lagaminą.

— Nuo barškuolės įgėlimo greitai nemirsi.

Tai ne visiška tiesa, bet Gyvatė buvo pakankamai įsiutusi, kad galėtu jį pagąsdinti.

— Įgėlus barškuolei mirštama nuo infekcijos. Nuo gangrenos.

Aleksas išbalo, bet dar laikydamasis ant kojų piktai žiūrėjo.

Meridetė pašaukė Aleksą. Jis pažvelgė į savo partneres, tuomet vėl atsisuko į Gyvatę ir ilgai įdėmiai į ją žiūrėjo.

— O kaip kita gyvatė? — Aleksas atsuko gydytojai nugarą ir nuėjo į Džesės pusę.

Gyvatė pačiupinėjo Miglos skyriaus sklendę. Atitolindama Džesės, mirštančios nuo Miglos nuodų, vaizdą, ji papurtė galvą. Kobros nuodai greitai nužudytų, nemaloniai, bet greitai. Koks buvo skirtumas tarp skausmo slopinimo sapnais ir skausmo užbaigimo mirtimi? Gyvatė niekada iš pykčio ar gailesčio nėra sąmoningai sukėlusi mirties kitam žmogui. Ji nežinojo, ar dabar galėtų tai padaryti. Ir ar jai reikėtų. Gydytoja negalėjo pasakyti, ar tas nenoras kilo iš apmokymų, ar iš kažkur giliau, kaip kažkokia pagrindinė informacija, kad būtų negerai nužudyti Džesę.

Gyvatė girdėjo, kaip partneriai švelniai kalbasi, ji negirdėjo žodžių, tik balsus ir juos skyrė: Meridetės balsas aiškus, muzikalus, vidutinio tembro; Alekso balsas gilus, murmantis; Džesės balsas uždusęs bei neryžtingas. Kas kelias minutes jie visi nutildavo, o Džesė kovodavo su nauja skausmo banga. Paskutinės Džesės gyvenimo valandos ar dienos atims iš jos jėgas ir dvasią.

Gyvatė atidarė lagaminą ir leido Miglai jos ranka užsliuogti ant pečių. Ji laikė kobrą už galvos, kad ši negalėtų įgelti ir perėjo palapinę.

Visi partneriai pažiūrėjo į Gyvatę, juos ramino tik patikima partnerystė. Atrodė, kad Meridetė akimirką net nepažino Gyvatės. Aleksas pažiūrėjo į kobrą ir vėl į gydytoją, jo veide atsispindėjo santūrumas ir triumfuojanti širdgėla. Norėdama pajusti jų visų skonius, Migla iškišo liežuvį, jos nemirksinčios akys tamsoje atrodė kaip švytintys sidabriniai veidrodžiai. Džesė šnairuodama ir mirksėdama įdėmiai pažiūrėjo. Norėdama pasitrinti akis, Džesė palėkė drebančią ranką, bet prisiminusi sustojo.

— Gydytoja? Prieik arčiau, aš tave blogai matau.

Gyvatė priklaupė tarp Meridetės ir Alekso. Jau trečią kartą ji nežinojo, ką pasakyti Džesei. Atrodė, kad ne Džesė, o ji pati ako, lyg kraujas skverbėsi pro jos tinklaines ir spaudė nervus, o žvilgsnis pamažu nuo skaisčiai raudonos spalvos perėjo į juodą. Gyvatė greitai sumirksėjo ir jai akyse prašviesėjo.

— Džese, aš niekaip negaliu numalšinti tavo skausmo.

Migla švelniai palindo po jos ranka.

— Viskas, ką tau galiu pasiūlyti…

— Pasakyk jai! — subambėjo Aleksas. Jis žiūrėjo taip, lyg būtų suakmenėjęs nuo Miglos žvilgsnio.

— Manai, tai lengva? — atšovė Gyvatė. Bet Aleksas nepažiūrėjo.

— Džese, — tarė Gyvatė, — Miglos natūralūs nuodai gali nužudyti. Jei nori, aš galiu…

— Ką tu sakai? — sušuko Meridetė.

Iš Alekso veido dingo susižavėjęs žvilgsnis. Jis tarė:

— Meridete, patylėk, kaip tu gali pakęsti…

— Abu patylėkit, — tarė Gyvatė. — Sprendžia tik Džesė, o ne kuris nors iš jūsų.

Aleksas susmuko; Meridetė sėdėjo sustingusi, veriamu žvilgsniu žiūrėjo į Džesę ir ilgai nepratarė nė žodžio. Migla pabandė nušliaužti nuo Gyvatės rankos, bet gydytoja ją sulaikė.

— Skausmas nepraeis, — tarė Džesė.

— Ne, — atsake Gyvatė. — Man labai gaila.

— Kada aš mirsiu?

— Galvos skausmą sukelia spaudimas. Aš galėčiau tave nužudyti… bet kada.

Meridetė susigūžė, rankomis užsidengė veidą, bet ji negalėjo būti švelnesnė.

— Dėl apnuodijimo daugiausia turėtum kelias dienas.

Po šių Gyvatės žodžių Džesė krūptelėjo.

— Aš nenoriu daugiau dienų, — Džesė tarė švelniai.

Tarp Meridetės pirštų tekėjo ašaros.

— Brangioji Mere, Aleksas supranta, — tarė Džesė. — Prašau, pasistenk suprasti. Laikas man jus paleisti.

Džesė nematančiu žvilgsniu pažiūrėjo į Gyvatę ir tarė:

— Leisk mums šiek tiek pabūti vieniems, o tada aš jau būsiu dėkinga už tavo dovaną.

Gyvatė atsistojo ir išėjo iš palapinės. Jos keliai drebėjo, o kaklą ir pečius skaudėjo nuo įtampos. Trokšdama, kad naktis jau būtų pasibaigusi, gydytoja atsisėdo ant kieto, rupaus smėlio.

Pažvelgusi į dangų, virš kanjono sienų Gyvatė pamatė siauro ruožo kraštą. Šią naktį debesys atrodė keistai stori ir tiršti, nors mėnulis dar nebuvo taip aukštai, kad jį būtų galima pamatyti, bet vis tiek šiek tiek jo šviesos turėjo nutvieksti dangų.

Staiga Gyvatė suprato, kad debesys visai ne neįprastai stori, bet labai ploni ir judrūs, per ploni, kad išsklaidytų šviesą. Debesys plaukė vėjyje aukštai virš žemės. Jai bestebint, debesys prasiskyrė ir gana aiškiai matėsi juodas, gilus ir mirgantis nuo įvairių šviesos taškelių dangus. Gyvatė žiūrėjo į šviesas danguje, tikėjosi, kad debesys neužtemdys žvaigždžių ir norėjo, kad dabar kas nors būtų šalia jos. Kai kurios iš šių žvaigždžių buvo planetos, o jose gyveno žmonės, kurie galėtų padėti Džesei, jei tik žinotų, kad tokia egzistuoja. Gyvatė svarstė, ar jų planas galėjo pavykti, ar Džesė priėmė pasiūlymą, nes nepaisant šoko ir pasidavimo, jos noras gyventi buvo per didelis.

Palapinės viduje kažkas atidengė apvalios formos žibintus. Pro įėjimą sklindanti mėlyna šviesa dengė juodą smėlį.

— Gydytoja, Džesei reikia tavęs.

Meridetė stovėjo lauke, apšviesta mėlynos šviesos, aukšta, liesa ir suvargusi, jos balsas buvo kaip muzika.

Gyvatė nunešė Miglą į vidų. Meridetė daugiau su ja nekalbėjo. Net ir Aleksas į ją žiūrėjo netikrumo ir baimės kupinu žvilgsniu. Bet Džesė pasveikino Gyvatę savo apakintomis akimis. Meridetė su Aleksu stovėjo prieš Džesės lovą kaip sargybiniai. Gydytoja sustojo. Ji nedvejojo dėl savo sprendimo, bet paskutinį žodį turėjo tarti Džesė.

— Prieikit manęs pabučiuoti, — tarė Džesė. — Tada išeikit.

Meridetė staiga apsisuko ir tarė:

— Tu negali prašyti mūsų dabar išeiti.

— Jūs turit pakankamai, kad pamirštumėt.

Nuo silpnumo Džesės balsas drebėjo. Jos plaukai aplink kaktą ir skruostus buvo susipynę į kamuolius, o veide nieko kito nesimatė, tik ištvermingumas, kuris tuoj pereis į išsekimą. Tai matė ir Gyvatė, ir Aleksas, bet Meridetė stovėjo susikūprinusi ir žiūrėjo į grindis.

Aleksas priklaupęs švelniai pakėlė Džesės ranką prie savo lūpų. Jis ją pabučiavo vos ne pagarbiai, į pirštus, į skruostą, į lūpas. Džesė apkabino jį per pečius ir dar šiek tiek pabuvo prisiglaudusi priėjo. Jis lėtai ir tyliai pakilo, pažiūrėjo į Gyvatę ir išėjo iš palapinės.

— Mere, prašau, prieš išeidama atsisveikink.

Įkalbėta Meridetė priklaupė prie Džesės ir nubraukė plaukus nuo jos mėlynėmis nusėto veido, apkabino ją ir laikė prie savęs. Džesė taip pat apkabino Meridetę. Jos neguodė viena kitos.

Meridetė tylomis išėjo, ta tyla užsitęsė ilgiau, nei Gyvatė tikėjosi. Kai žingsniai virto smėlio trynimosi į odą šnabždesiu, Džesė suvirpėjo nuo garso, kuris buvo lyg verksmas, lyg dejonė.

— Gydytoja?

— Aš čia.

Gyvatė pakišo savo delną po Džesės ištiesta ranka.

— Kaip manai, ar planas būtų pavykęs?

— Nežinau, — prisiminusi, kaip kartą jos mokytojai grįžo iš miesto, kuriame rado tik užrakintus vartus ir nenorinčius kalbėti žmones pasakė Gyvatė. — Aš noriu tikėti, kad jis būtų pavykęs.

Džesės lūpos pasidarė tamsiai purpurinės, apatinė lūpa įtrūko. Ji palietė kraują, bet jis buvo skystas kaip vanduo ir kraujavimo nepavyko sustabdyti.

— Tu keliauk toliau, — sušnabždėjo Džesė.

— Kur?

— Į miestą. Tu vis dar gali jų paprašyti.

— Džese, ne…

— Taip. Jie, bijodami visko, kas yra išorėje, gyvena po akmeniniu dangumi. Jie tau gali padėti, o jiems reikia tavo pagalbos. Dar po kelių kartų jie visi išprotės. Pasakyk jiems, kad aš gyvenau ir buvau laiminga. Pasakyk jiems, kad jei jie man būtų pasakę tiesą, aš dabar gal dar gyvenčiau. Jie sakė, kad viskas už miesto žudo, taigi aš pamaniau, jog iš tikrųjų niekas nežudo.

— Aš perduosiu tavo žinutę.

— Nepamišk savęs. Kitiems žmonėms reikia…

Džesei pritrūko oro. Gyvatė tylomis laukė kito nurodymo. Per jos šonus tekėjo prakaitas. Pajutusi jos sielvartą, Migla tvirčiau apsivyniojo aplink ranką.

— Gydytoja.

Gyvatė paplekšnojo Džesei per ranką.

— Merė numalšino mano skausmą. Prašau, išlaisvink mane, kol jis dar negrįžo.

— Gerai, Džese.

Gyvatė nusiėmė Miglą nuo rankos ir tarė:

— Aš pasistengsiu, kad viskas baigtųsi kuo greičiau.

Gražus, pražudytas veidas atsisuko į Gyvatę.

— Ačiū.

Gydytoja džiaugėsi, kad Džesė negalėjo matyti to, kas netrukus įvyks. Kad nuodai patektų į Džesės smegenis ir ją greitai nužudytų, Migla gels į vieną iš miego arterijų po žandikauliu. Gyvatė viską labai atsargiai suplanavo, be jokių asmeniškumų svarstydama, kaip ji gali taip aiškiai mąstyti apie tokį dalyką.

Gyvatė pradėjo kalbėti raminamai ir hipnotizuojančiai.

— Atsipalaiduok, atlenk galvą, užsimerk, apsimesk, kad laikas miegoti…

Laukdama, kol atslūgs įtampa ir nurims lengvas drebulys, Gyvatė virš Džesės krūtinės laikė Miglą. Gydytojos veidu riedėjo ašaros, bet ji žvelgė labai aiškiai. Ji matė, kur pulsuoja Džesės gerklė. Migla kyštelėjo liežuvį ir vėl jį įtraukė. Kobros galva išsiplėtė. Migla buvo pasiruošusi gelti, vos tik Gyvatė ją paleis.

— Gilus miegas ir malonūs sapnai…

Rodydama savo gerklę, Džesė atlošė galvą. Migla slydo Gyvatės rankose. Svarstydama, ar ji privalo tai daryti, gydytoja jautė, kaip jos pirštai atsilenkė ir staiga Džesę apėmė konvulsijos, jos galva loštelėjo atgal, kai viršutinė stuburo dalis išsilenkė lanku. Džesės rankos sustabarėjo, o pirštai išsiskėtė ir susilenkė tarsi gyvulio letenos su nagais. Išsigandusi Migla gėlė. Džesę darkart nupurtė, ji sugniaužė rankas ir tada visa iškart atsipalaidavo. Iš žymių, likusių nuo Miglos įgėlimo, skverbėsi du maži kraujo lašai. Džesė dar drebėjo, bet jau buvo mirusi.

Liko tik mirties kvapas, bedvasis lavonas ir virš jo šnypščianti šalta Migla. Gyvatė svarstė, ar Džesė kokiu nors būdu jautė, kaip kilo įtampa ir ar ji bandė tam pasipriešinti, norėdama išsaugoti šį prisiminimą savo partneriams.

Vis dar drebėdama, Gyvatė padėjo Miglą ir nuvalė kūną taip, tarsi tai dar būtų Džesė. Bet dabar iš jos jau nieko nebuvo likę; jos grožis iškeliavo kartu su jos gyvybe, liko tik mėlynės ir iškamuotas kūnas. Gyvatė užmerkė Džesės akis ir ant veido užtraukė dėmėtą antklodę.

Nešdamasi odinį lagaminą, Gyvatė išėjo iš palapinės. Meridetė ir Aleksas stebėjo, kaip gydytoja artėja prie jų. Pakilo mėnulis; Gyvatė juos matė pilkomis spalvomis.

— Viskas baigta, — tarė ji; jos balsas kažkodėl buvo toks pat, kaip visada.

Meridetė nejudėjo ir nieko nesakė. Aleksas paėmė Gyvatės ranką visai kaip imdavo Džesės ir ją pabučiavo. Nenorėdama jokios padėkos už šio vakaro darbą, Gyvatė atsitraukė.

— Man reikėjo pasilikti su ja, — tarė Meridetė.

— Mere, ji nenorėjo, kad mes pasiliktume.

Gydytoja žinojo, kad jei Meridetė nesiliaus fantazuoti, ji tūkstančiais būdų, kurie bus vienas už kitą baisesni, visada įsivaizduos, kas įvyko.

— Aš tikiuosi, kad tu tuo patikėsi, Meridete, — tarė Gyvatė.

— Džesė tau pasakė: „Mere, išsinešk skausmą“ ir po akimirkos, dar prieš įgeliant mano kobrai, ji mirė. Akimirksniu. Jos smegenyse trūko kraujagyslė. Ji to nepajuto. Ji nepajuto Miglos. Dievai mato, aš tikiu, kad tai tiesa.

— Ar, nepaisant visko, ką mes būtumėm darę, viskas būtų buvę taip pat?

— Taip.

Atrodo, visa tai pakeitė Meridetės nusistatymą ir ji su viskuo susitaikė. Gyvatei tai nieko nekeitė. Ji vis dar žinojo, kad tai ji buvo Džesės mirties priežastis. Matydama, kaip iš Meridetės veido dingo savigrauža, Gyvatė pajudėjo suirusios kanjono sienos link, kur šlaitas vedė į lavos lygumą.

— Kur tu eini? — paklausė ją prisivijęs Aleksas.

— Atgal į savo stovyklą, — niūriai tarė Gyvatė.

— Prašau, palauk. Džesė norėjo, kad tau kai ką perduočiau.

Jei jis būtų pasakęs, kad Džesė prašė jai ką nors padovanoti, Gyvatė būtų atsisakiusi, bet viskas buvo kažkaip kitaip, nes pati Džesė tai paliko. Nenoromis ji sustojo.

— Aš negaliu, — ji atsakė. — Aleksai, paleisk mane.

Aleksas švelniai apsuko Gyvatę ir nukreipė ją į stovyklą.

Meridetės nesimatė, tikriausiai ji jau palapinėje šalia Džesės kūno arba gedėjo viena.

Džesė Gyvatei paliko žirgą, juodai pilką kumelę, beveik juodą, puikių kaulų gyvūną, įdėmaus ir dvasingo žvilgsnio. Nepaisant jos pačios įsitikinimų ir fakto, kad tai nebuvo gydytojams skirtas žirgas, Gyvatės širdis ir rankos vedė pas kumelę.

Jai atrodė, kad kumelė buvo nežinia kiek laiko nematytas padaras, trykštantis grožiu ir jėga, be jokio jokio tragedijos ženklo. Aleksas padavė gydytojai vadeles ir savo rankose ji pajuto švelnią odą. Apynasris buvo inkrustuotas auksu delikačiu Meridetės stiliumi.

— Jos vardas Greituolė, — pasakė Aleksas.

Naktinėje kelionėje per lavą Gyvatė buvo viena. Kumelės pasagos skambėjo, kai atsitrenkdavo į tuščiavidurius akmenis, o iš nugaros odinis lagaminas trynėsi į Gyvatės koją.

Ji žinojo, kad negali grįžti į gydytojų punktą. Dar ne dabar. Šis vakaras įrodė, jog, nepaisant jos netinkamų priemonių, ji negalėjo liautis būti gydytoja. Ji žinojo, kad nepakeltų, jei mokytojai atimtų Miglą ir Smėlį, o ją išmestų. Ji išprotėtų žinodama, jog šiame mieste ar šioje stovykloje liga ir mirtis nugalėjo tai, ką ji būtų išgydžiusi ar nuo to apsaugojusi, ar bent palengvinusi kančias. Ji visada stengtųsi ką nors padaryti.

Augindami ją mokė didžiuotis ir savimi pasitikėti. Jei ji dabar grižtų, turėtų nepaisyti šių savybių. Gyvatė Džesei pažadėjo nunešti į miestą jos paskutinę žinutę ir pažadą ji tęsės. Į miestą gydytoja eis dėl Džesės ir dėl savęs.

4

Ant didelio akmens sėdėjo Arevinas, o jam ant krūtinės pririštuose diržuose lingavo pusseserės kūdikis. Naujos būtybės teikiama šiluma ir judrumas jam buvo kaip paguoda žiūrint į dykumą ta kryptimi, kuria iškeliavo Gyvatė. Steivinas jautėsi gerai, o naujasis vaikelis buvo sveikas; Arevinas žinojo, kad turi būti dėkingas ir džiaugtis klano sėkme, todėl jautėsi šiek tiek kaltas dėl vis dar jį kamuojančio liūdesio. Arevinas palietė tą skruosto vietą, kur uodega trenkė kobra. Kaip Gyvatė ir žadėjo, nebuvo jokio rando. Kadangi Arevinas apie gydytoją atsiminė viską taip aiškiai, lyg ji būtų vis dar čia, atrodė neįtikėtina, kad jos jau nebėra, nors ant įkirtimo jau užsidėjo šašas ir jis užgijo. Gyvatės pamiršti nepadėjo nei atstumas, nei laikas. Tuo pačiu metu Arevinui atrodė, kad Gyvatės nėra jau visą amžinybę.

Viena iš muskato spalvos galvijo patelių palengva priėjo, pradėjo trintis į akmenį ir taip gerai pasikasė šoną. Uostinėdama ir rožiniu liežuviu laižydama batą, ji alsavo tiesiai į Areviną. Netoliese jos ūgtelėjęs veršelis rupšnojo belapes dykumos krūmo šakas. Per kiekvieną sunkią vasarą visi bandos gyvuliai suliesėdavo; dabar jų kailiai atrodė nublukę ir šiurkštūs. Jei per pavasarinį šėrimąsi galvijų apsauginė povilnė gerai iššukuojama, jie gan lengvai ištveria karštį; gyvuliai visada šukuojami, kadangi klanas juos augino dėl puikios ir švelnios žieminės vilnos. Bet galvijams, kaip ir žmonėms, vasaros ir karščių jau pakako, jiems jau atsibodo ieškoti sauso ir beskonio maisto. Iš noro grįžti į žiemos ganyklas, pilnas šviežios žolės, gyvuliai buvo šiek tiek neramūs. Aišku, ir Arevinas apsidžiaugtų grįžęs į plokščiakalnius.

Kūdikis ore sumojavo mažutėmis rankytėmis, sugriebė Arevino pirštą ir j į patraukė žemyn. Arevinas nusišypsojo.

— Šito aš dėl tavęs negaliu padaryti, — tarė Arevinas.

Kūdikis čiulpė Arevino piršto galą ir, nekreipdamas dėmesio, kad nebėga pienas, su malonumu jį kramtė. Vaikelio akys buvo mėlynos, visai kaip Gyvatės. Daugelio vaikų akys mėlynos, galvojo Arevinas. Bet jam pakako vaiko akių mėlynės, kad vėl pasinertų į svajones.

Arevinas beveik kas naktį sapnuodavo Gyvatę, tiksliau, kiekvieną naktį, kai tik užmigdavo. Jis dar niekad nieko taip nesiilgėjo. Arevinas paniro į prisiminimus apie tuos retus kartus, kai jie lietė vienas kitą; lenkėsi vienas prie kito dykumoje; kai tvirti pirštai prisilietė priėjo nubrozdinto skruosto; kaip jis guodė Gyvatę Steivino palapinėje. Absurdiška, kad Arevinui gražiausios jo gyvenimo akimirkos buvo prieš sužinant apie Gyvatės išvykimą, tada, kai jis ją apkabino ir tikėjosi, jog gydytoja nuspręs pasilikti. Ir ji būtų pasilikusi, galvojo Arevinas. Dėl to, kad mums iš tikrųjų reikia gydytojos, o gal iš dalies ir dėl manęs. Jei tik būtų galėjusi, ji būtų pasilikusi ilgiau.

Tai buvo vienintelis kartas, kai jis galėjo prisiminti save verkiantį. Nors suprato, kad Gyvatė nenorėjo pasilikti būdama nepilnavertė, bet dabar jis pats jautėsi nepilnavertis. Arevinas buvo niekam tikęs. Jis tai žinojo, bet negalėjo nieko padaryti. Kasdien tikėjosi, kad Gyvatė grįš, nors jautė, jog to nebus. Jis nežinojo, kaip dykumoje dabar klostėsi gydytojos likimas. Nutarusi kirsti dykumą tam, kad sutiktų naujų žmonių ir naujų vietų, ji galėjo iš stovyklos keliauti savaitę ar mėnesį, o gal pusę metų.

Jam reikėjo keliauti su Gyvate. Dabar jis tuo įsitikinęs. Dėl savo apmaudo gydytoja negalėjo su tuo sutikti, bet jam iškart reikėjo suprasti, jog ji nesugebės paaiškinti savo mokytojams to, kas čia nutiko. Net ir Gyvatės įžvalgumas nebūtų padėjęs suprasti Arevino žmonių baimės angims. Arevinas tai supranta iš savo patirties apie mažosios sesers mirtį, iš šalto prakaito, tekančio jo kūnu, kai Gyvatė paprašė padėti palaikyti Miglą. Jo supratimą dar pagerino ir patirta mirtina baimė, kai gydytojai į ranką įgėlė smėlinė angis, jau tada jis ją mylėjo ir žinojo, kad ji gali mirti.

Gyvatė buvo susijusi su vieninteliais dviem stebuklais Arevino gyvenime. Pirma, ji nemirė, o antra — ji išgelbėjo Steivino gyvybę.

Kūdikis mirksėjo ir dar stipriau čiulpė Arevino pirštą. Arevinas nusliuogė nuo akmens ir ištiesė vieną ranką. Didelė muskato spalvos galvijų patelė padėjo savo galvą Arevinui į delną ir jis pakasė jai pažandę.

— Ar duosi šiek tiek vakarienės šiam vaikui? — paklausė Arevinas.

Jis paplekšnojo patelei per nugarą, šoną, pilvą ir priklaupė šalia jos. Tokiu metų laiku jos niekas nebemelždavo, bet veršelis dar visai neseniai atjaukintas. Arevinas rankove patrynė jos spenį, tuomet ištiesė pusbrolio kūdikį taip, kad šis pasiektų spenį. Daugiau nesibaimindamas už Areviną didesnio gyvulio, kūdikis godžiai žindo.

Kai kūdikis numalšino alkį, Arevinas vėl pakasė muskato spalvos galvijų patelės pažandę ir užlipo atgal ant akmens.

— Pusbroli!

Arevinas apsidairė aplinkui. Klano vadė užlipo akmens šonu ir atsisėdo šalia jo, jos palaidi plaukai judėjo švelniame vėjyje. Ji pasilenkė ir nusišypsojo kūdikiui.

— Kaip elgėsi vaikas?

— Puikiai.

Lyderė nubraukė plaukus nuo veido ir tarė:

— Ant nugaros juos nešti daug lengviau. Ir kartais juos reikia paleisti.

Moteris plačiai nusišypsojo. Ji nebuvo tokia konservatyvi ir ori kaip tada, kai priiminėjo klano svečius.

Arevinas šiaip taip išspaudė šypseną.

Vadė uždėjo savo ranką ant Arevino rankos, kuria jis laikė mažylį.

— Brangusis, ar man reikia klausti, kas tau yra?

Arevinas patraukė pečiais.

— Aš pasistengsiu daryti geriau, — pasakė jis. — Pastaruoju metu iš manęs mažai naudos.

— Negi manai, kad aš atėjau kritikuoti?

— Kritikavimas čia tiktų.

Užuot žvelgęs į klano lyderę, savo pusseserę, Arevinas spoksojo į kūdikį. Jo pusseserė paleido ranką ir apkabino jį per pečius.

— Arevinai, — pasakė ji, trečią kartą per savo gyvenimą kreipdamasi į jį vardu, — Arevinai, tu man svarbus. Jei norėsi, po kažkiek laiko galėsi būti išrinktas klano vadu. Bet turi nuraminti savo mintis. Jei ji tavęs nenorėjo…

— Mes norėjome vienas kito, — atsakė Arevinas. — Bet čia ji nebegalėjo tęsti savo darbo ir sakė, kad aš negaliu keliauti su ja. Dabar aš nebegaliu sekti paskui ją.

Arevinas nukreipė žvilgsnį į pusseserės vaiką. Po tėvų mirties jis buvo priimtas į pusseserės šeimą. Šeimoje buvo šeši suaugę žmonės, du, dabar trys, vaikai ir Arevinas. Jo pareigos nebuvo konkrečiai apibrėžtos, bet jis jautėsi atsakingas už vaikus. Ypač dabar, kaip artėjo kelionė į žiemos teritoriją, klanui reikėjo kiekvieno nario darbo. Muskato spalvos galvijus reikėjo prižiūrėti dieną ir naktį nuo dabar iki pat kelionės galo, kitaip jie nuklystų į naujas pievas rytuose ir jų niekas jau nebepamatytų. Šiuo metų laiku net ir žmonėms buvo sunku rasti maisto. Bet jeigu jie išvyktų per anksti, žiemos žemes pasiektų pievoms vos tik sužėlus, jų želmenys būtų gležni ir lengvai pažeidžiami.

— Pusbroli, pasakyk man, ką nori pasakyti.

— Aš žinau, kad klanas dabar negali kažko gailėtis. Turiu pareigų tau, vaikui… Bet gydytoja — kaip ji gali paaiškinti, kas čia atsitiko? Kaip ji gali įtikinti savo mokytojus, kai pati to nesupranta? Aš mačiau, kaip jai įgėlė smėlinė angis. Aš mačiau, kaip jai per ranką tekėjo kraujas ir nuodai. Bet ji pati to beveik net nepastebėjo. Ji sakė, kad išvis nieko neturėjo pajusti.

Arevinas niekam nebuvo sakęs apie smėlinę angį, nes galvojo, kad juo niekas netikės, todėl dabar pažvelgė į savo draugę. Lyderė buvo apstulbusi, bet Arevino žodžiams neprieštaravo.

— Kaip ji paaiškins, kad mes bijojome to, ką ji pasiūlė? Gyvatė pasakys mokytojams, jog suklydo ir dėl to žuvo mažasis žaltys. Ji kaltina pati save. Ir jie ją kaltins, ir nubaus ją.

Klano vadė nužvelgė dykumą. Ji pakėlė ranką ir už ausies užsikišo pilkėjančią garbaną.

— Gyvatė — išdidi moteris, — tarė ji. — Tu teisus. Savęs ji neteisins.

— Jei mokytojai Gyvatę ištrems, ji negrįš, — tarė Arevinas. — Aš nežinau, kur ji keliaus, bet mes jos daugiau nepamatysim.

— Artėja audros, — netikėtai tarė vadė.

Arevinas linktelėjo.

— Jei tu keliautum paskui ją…

— Aš negaliu! Ne dabar!

— Brangusis, — tarė vadė, — mes elgiamės taip, kaip elgiamės, todėl didžiąją laiko dalį galime būti kiek įmanoma laisvi, tik kai kurie iš mūsų gali visąlaik nieko neveikti. Kai neįprastos aplinkybės reikalauja laisvės, tu pats save verti vergauti. Jei tu būtum grupės partneris ir turėtum išlaikyti šį vaiką, tada viskas būtų sudėtingiau, bet vis tiek išsprendžiama. Dabar, kai gimė vaikas, mano partneris turi daugiau laisvės nei tada, kai nusprendėme jį pradėti. Ir viskas dėl tavo noro daryti daugiau, negu tau priklauso.

— Viskas ne taip, — paskubomis atsakė Arevinas. — Aš norėjau padėti rūpintis vaiku. Man to reikėjo. Man reikėjo…

Arevinas nutilo nebežinodamas, ką pradėjo sakyti. Tada jis tęsė:

— Aš buvau jam dėkingas, kad leido man padėti.

— Žinau. Ir aš tam neprieštaravau. Bet jis tau nedarė paslaugos. Tai tu jam darai paslaugą. Galbūt jau laikas pareigas grąžinti tam, kam ir priklauso.

Ji nusišypsojo pusbroliui ir tęsė:

— Jis linkęs per daug pasinerti į savo darbą.

Jos vyras audėjas, geriausias visame klane, bet ji buvo teisi: atrodė, kad labai dažnai per gyvenimą jis keliauja savo svajonėmis.

— Man išvis nereikėjo leisti jai išeiti, — netikėtai tarė Arevinas. — Kodėl aš to nesupratau anksčiau? Turėjau apsaugoti savo seserį ir man nepavyko, o dabar man nepavyko apsaugoti ir gydytojos. Ji turėjo likti su mumis. Mes ją būtumėm apsaugoję.

— Pas mus ji būtų buvus suluošinta.

— Bet ji vis tiek galėjo gydyti…

— Mano brangus drauge, — tarė Arevino pusseserė, — neįmanoma kiekvieno visiškai apsaugoti nepaverčiant savo vergu. Man atrodo, kad tai kažkas, ko niekaip nesupratai, tu visada iš savęs reikalavai per daug. Kaltini save dėl sesers mirties…

— Aš jos tinkamai neprižiūrėjau.

— O ką tu galėjai padaryti? Prisimink jos gyvenimą, ne mirtį. Ji buvo drąsi, laiminga ir arogantiška, tokia, koks ir turi būti vaikas. Tu ją galėjai apsaugoti tik prigąsdinęs, kad ji būtų visada šalia. Taip gyventi ji negalėtų, nebebūtų ta asmenybė, kurią tu mylėjai. Aš nemanau, kad ir Gyvatė galėtų taip gyventi.

Žinodamas, jog pusseserė teisi, bet vis tiek dar negalėdamas atsikratyti sutrikimo ir kaltės, Arevinas pažvelgė žemyn į kūdikį savo rankose.

Vadė švelniai paplekšnojo Arevinui per petį.

— Tu geriausiai pažįsti gydytoją ir sakai, kad ji negali paaiškinti mūsų baimės. Aš manau, jog tu teisus. Man pačiai reikėjo tai suprasti. Aš nenoriu, kad Gyvatę nubaustų už tai, ką mes padarėme, ir nenoriu, kad nesuprastų mūsų žmonių.

Gražioji moteris pirštu parodė į geležinį apskritimą ant odinio dirželio, kabantį ant jos kaklo.

— Tu teisus. Kažkam reikia nueiti į gydytojų postą. Aš galėčiau eiti, nes klano garbė — mano atsakomybė. Mano brolio partneris galėtų eiti, juk jis užmušė mažąjį žaltį. Arba galėtum eiti tu, juk tu Gyvatę vadini drauge. Klanui teks susirinkti ir nuspręsti. Kiekvienas iš mūsų galėjome būti lyderiu ir pasidavę baimei nužudyti žaltį. Bet tik tu tapai Gyvatės draugu.

Moteris žvilgsnį nuo horizonto nukreipė į Areviną, o jis žinojo, kad pusseserė jau ilgą laiką, dėl klanui suprantamų priežasčių, vadovavo.

— Ačiū, — pasakė Arevinas.

— Tu netekai tiek daug mylimų žmonių. Aš negalėjau nieko padaryti, kai netekome tavo tėvų, kai mirė tavo sesuo. Bet šįkart aš galiu tau padėti, net jei tai pasiglemžtų tave iš mūsų.

Ranka ji glostė Arevino, kaip ir jos, pilkėjančius plaukus.

— Prašau prisiminti, mano brangusis, kad aš nenorėčiau tavęs netekti visam laikui.

Palikdama Areviną su naujuoju jos grupės šeimos nariu, moteris greitai nulipo nuo akmens. Pusseserės pasitikėjimas jį padrąsino; jam daugiau nebereikėjo klausti, ar gerai sekti paskui gydytoją, sekti paskui Gyvatę. Taip buvo, tai reikėjo padaryti. Galų gale klanas jai buvo skolingas. Arevinas išlaisvino savo ranką iš drėgno vaiko apglėbimo, patraukė paraištę su kūdikiu ant nugaros ir nušoko nuo akmens.

5

Horizonte plytėjo žalia ir švelni oazė, tačiau blankioje aušros šviesoje Gyvatė pamanė, kad tai tik miražas. Ji nesijautė pajėgi atskirti iliuziją nuo tikrovės. Gydytoja jojo visą naktį tam, kad dar prieš saulės patekėjimą ir karščio įsivyravimą kirstų lavos ruožą. Gyvatei degė akys, o jos lūpos buvo sausos ir sutrūkinėjusios.

Pilka kumelė vardu Greituolė, išpūstomis šnervėmis pajutusi vandens kvapą ir norėdama po tokios ilgos kelionės kuo greičiau atsigerti, pakėlusi galvą karpė ausimis. Kai kumelė pasileido risčia, Gyvatė nebandė jos sustabdyti.

Gležni vasaros medžiai pakilo virš jų, lapais jie švelniai lietė Gyvatės pečius. Po medžiais oras buvo beveik vėsus ir kupinas sirpstančių vaisių kvapo. Gyvatė nusiėmė audinio galą nuo veido ir giliai kvėpavo.

Ji nulipo nuo Geituolės ir leido šiai pulti į tamsų bei skaidrų vandens telkinį. Kumelė įkišo savo snukį į vandenį ir gėrė. Net kumelės šnervės paniro į vandenį. Gyvatė priklaupusi rankomis pasisėmė vandens. Vanduo tekėjo tarp jos pirštų, raibuliavo nuo tikštančių lašų. Kai raibuliavimas išsisklaidė, virš juodo smėlio Gyvatė pamatė savo atvaizdą. Jos veidą dengė dulkės.

Atrodau kaip bandite, pagalvojo ji. Arba kaip klounas.

Po Gyvatės juoku slėpėsi panieka, o ne džiaugsmas. Purvą ant jos veido išvagojo ašarų takeliai. Vis dar žiūrėdama į savo atspindį, gydytoja palietė ašarų paliktus takelius.

Gyvatė troško, kad pajėgtų užmiršti kelias paskutines dienas, bet žinojo, kad to niekad nebus. Ji vis dar jautė Džesės odos gležnumą, jos šviesą, klausiantį prisilietimą; ji vis dar girdėjo Džesės balsą. Jautė Džesės mirties skausmą, kurio negalėjo pašalinti ar padėti numalšinti. Gyvatė daugiau nenorėjo matyti ar jausti tokio skausmo.

Įkišusi rankas į vandenį, gydytoja juo apsitaškė veidą ir nusiplovė juodas dulkes, prakaitą, ašarų paliktus takelius.

Gyvatė tyliai vedėsi Greituolę krantu, jos praėjo palapines ir tyloje skendinčias stovyklavietes, kuriose dar miegojo karavano keliautojai. Kai pasiekė Grūmos stovyklą, ji sustojo, bet palapinių uždangos buvo nuleistos. Gydytoja nenorėjo pažadinti senosios moters ir jos anūkų. Toliau nuo kranto Gyvatė matė arklių aptvarą. Voveris, jos tigrinis ponis, stovėjo apsnūdęs šalia Grūmos žirgų. Jo juodas su auksu kailis buvo daug gražesnis po savaitės nuolatinio šukavimo, jis pastorėjo, atrodė laimingas ir jau buvo pakaustytas. Gyvatė nutarė šį rytą dar nedrumsti ramybės nei keliautojams, nei tigriniam poniui ir dar vienai dienai jį paliko su Gruma.

Kartkartėmis krimsteldama Gyvatei už klubo, Greituolė sekė krantu paskui ją. Gydytoja pakasė kumelei už ausų, ten, kur po apynasriu išdžiūvo prakaitas. Arevino žmonės Gyvatei buvo davę maišą šieno kubelių Voveriui šerti, bet ponį šėrė Gruma, todėl pašaras vis dar turėjo būti stovykloje.

— Pamiegoti, gerai susišukuoti ir pavalgyti, štai, ko mums reikia, — paaiškino kumelei Gyvatė.

Stovyklavietė atitolo nuėjus už akmens uolienų, kur prekiautojams buvo gan pavojinga. Ten buvo saugiau žmonėms ir gyvatėms, jei jos laikomos atskirai. Gyvatė apėjo nuožulnų akmens kraštą.

Viskas pasikeitė. Gydytoja paliko sujauktą miegmaišį, bet visa kita supakavo. Dabar kažkas sulankstė jos paklodes ir sudėjo jas į krūvą, šalia sukrovė geriausius drabužius ir ant smėlio į vieną eilę išdėliojo virtuvės indus. Gyvatė suraukusi antakius prisiartino. Gydytojai tie žmonės jautė pagarbią baimę; ji net nepagalvojo paprašyti Grūmos pasaugoti ne tik jos ponį, bet ir daiktus. Tas, kas judino Gyvatės daiktus, kol jos nebuvo, gali daugiau niekad nepasirodyti jos akyse.

Tuomet Gyvatė pastebėjo, kad ant virtuvės indų liko dantų žymės, metalas buvo perlenktas pusiau, puodelis sulamdytas, šaukštas sulankstytas. Gyvatė metė Greituolės vadeles ir nuskubėjo prie tvarkingo daiktų rinkinio. Sulankstytas paklodes kažkas aptaškė ir suplėšė. Iš drapanų krūvos Gyvatė pasiėmė švarius marškinius, bet jie jau buvo purvini. Marškinius kažkas sutrypė į purvą ant vandens telkinio kranto. Seni, minkšti, labai nudėvėti, nušiurę ir beveik be dėmių — tokie buvo Gyvatės patogūs, mėgstamiausi marškiniai. Dabar jų nugarą kažkas suplėšė, o rankovės sutrumpintos; marškinius sugadino.

Maišas, kuriame buvo pašaras, gulėjo eilėje tarp kitų daiktų, bet išmėtytus šieno kubus kažkas sutrynė į smėlį. Kol Gyvatė dairėsi į aplink ją esančią netvarką, Greituolė kramtė šieno likučius. Gyvatė nesuprato, kas galėjo apvogti jos stovyklą ir po to palikti tvarkingai sudėtus sudarkytus apdarus. Gydytoja nesuvokė, kam išvis reikėjo apvogti stovyklą — juk čia nieko vertinga nebuvo. Gyvatė papurtė galvą. Galbūt kažkas pagalvojo, kad ji užsidirbo daug aukso ir brangenybių. Kai kuriems gydytojams dosniai atsilygindavo už jų paslaugas. Bet vis tiek, visi gerbė dykumą, net ir bebaimiai ar bedarbiai žmonės nesugalvodavo be priežiūros palikti nieko vertingo.

Vis dar laikydama suplėšytus marškinius rankose, Gyvatė vaikščiojo aplink tą vietą, kur buvo stovykla, ji jautėsi per daug pavargusi ir sutrikusi, kad galėtų galvoti apie tai, kas čia atsitiko. Voverio nešulinis balnas gulėjo prie akmens; Gyvatė be jokios aiškios priežasties jį paėmė, galbūt todėl, kad jis atrodė nesugadintas.

Tuomet ji pamatė, kad nors balno šoninės kišenės užsegtos tik sagtimis, jas perpjovė ir nuplėšė.

Šoninėse kišenėse Gyvatė laikė savo žemėlapius, užrašus ir nebaigtą bandomųjų metų žurnalą. Ji apieškojo kiekvieną kampelį, bet nieko nerado. Gydytoja sviedė savo lagaminą ant žemės. Tikėdamasi rasti išmestus lapus ar pajusti jų šlamėjimą po savo kojomis, Gyvatė paskubomis vaikščiojo po stovyklą, spardė smėlį, bet nieko nerado, nieko neliko.

Gydytoja jautėsi fiziškai užpulta. Visa kita, ką ji turėjo, paklodės, apdarai, aišku, žemėlapiai, galėjo būti naudingi vagiui, bet žurnalai reikalingi tik jai vienai.

— Kad tave kur! — įsiutusi sušuko Gyvatė.

Kumelė prunkštelėjo ir, pliuškendama vandens telkinį, pasislėpė. Gydytoja drebėjo, bet bandė nusiraminti, tuomet apsisuko, ištiesė ranką ir, švelniai kalbėdama, lėtai ėjo Greituolės link, kol ši leido paimti vadeles. Gyvatė paglostė kumelę.

— Viskas gerai, — tarė ji. — Man viskas bus gerai, nekreipk dėmesio.

Visa tai ji sakė ir kumelei, ir sau. Jos abi iki kelių buvo skaidriame, vėsiame vandenyje. Pirštais šukuodama juodus karčius, Gyvatė paplekšnojo savo kumelei per pečius. Staiga gydytojai susiliejo vaizdas ir drebėdama ji pasilenkė prie Greituolės kaklo.

Klausydamasi stipraus, lygaus širdies plakimo ir tylaus kumelės kvėpavimo, Gyvatė nusiramino. Gydytoja atsitiesė, išbrido iš vandens. Krante ji atsegė gyvačių lagaminą, tada nubalnojo kumelę ir pradėjo ją trinti suplėšytos paklodės skiaute. Dėl nuovargio dirbo vangiai. Prabangus balnas ir apynasris galėjo palaukti, bet Gyvatė negalėjo palikti Greituolės purvinos bei prakaituotos, o pati ilsėtis.

— Gyvate-vaike, gydytoja-vaike, brangi mergaite…

Gyvatė atsisuko. Gruma šlubavo Gyvatės link pasiremdama gumbuota lazda. Grumą lydėjo viena išjos anūkių, aukšta kaip juodmedis, jauna moteris, visi Grūmos anūkai žinojo, kaip paremti smulkią, nuo artrito sulinkusią, seną moterį.

Retus Grūmos plaukus dengė baltas galvos apdangalas.

— Brangus vaike, kaip tu galėjai nepastebėta praeiti pro mane? Maniau, išgirsiu, kai įeisi. Arba ponis pradės žvengti tave užuodęs.

Grūmos tamsiame, amžiaus paženklintame veide iš susijaudinimo matėsi dar daugiau raukšlių.

— Gyvate-vaike, mes nenorėjome, kad tu tai pamatytum viena.

— Gruma, kas atsitiko?

— Paula, — tarė Gruma savo anūkei, — pasirūpink gydytojos arkliu.

— Taip, Gruma.

Kai Paula paėmė kumelės vadeles, ji, norėdama paguosti, palietė Gyvatės ranką. Grūmos anūkė paėmė balną ir nuvedė Greituolę atgal į Grūmos stovyklavietę.

Laikydama Gyvatę už alkūnės, bet ne tam, kad pati pasilaikytų, o kad prilaikytų gydytoją, Gruma palydėjo ją prie didelio akmens. Jos atsisėdo ir Gyvatė dar kartą nužvelgė stovyklą, nesugebėjimas viskuo patikėti buvo stipresnis už išsekimą. Ji pažvelgė į Grumą.

Gruma atsiduso.

— Viskas įvyko vakar, visai prieš aušrą. Mes išgirdome triukšmą ir balsus, o kai atėjome pažiūrėti, pamatėme tik vieną asmenį, vilkintį dykumos apdarus. Mes manėme, kad jis šoka. Bet kai priėjome arčiau, jis pabėgo. Smėlyje jis sudaužė savo žibintą ir mes jo negalėjome rasti. Pamatėme, kad tavo stovykla…

Gruma truktelėjo pečiais.

— Mes surinkome viską, ką tik radome, bet viskas buvo sugadinta.

Tylomis Gyvatė darkart nužvelgė stovyklą, bet vis tiek nesuprato, kodėl kažkam reikėjo knistis po jos stovyklą.

— Ryte vėjas paslėpė pėdsakus, — pasakė Gruma. — Tas padaras tikriausiai nuėjo į dykumą, bet tai nebuvo dykumos žmogus. Mes nevagiame. Mes nenaikiname.

— Žinau, Gruma.

— Eime su manim. Papusryčiausi. Pamiegosi. Pamiršk tą keistuolį. Mes visi turime saugotis keistuolių.

Gruma paėmė Gyvatės randuotą ranką į savo mažą, nuo darbo sukietėjusią rankelę.

— Bet tau nereikėjo čia ateiti vienai. Ne. Turėjau tave pastebėti, Gyvate-vaike.

— Gruma, viskas gerai.

— Leisk, aš tau padėsiu persikelti į mano palapines. Juk nenori čia likti viena.

— Nėra ko neštis.

Stovėdama šalia Grūmos, Gyvatė žiūrėjo į netvarką. Senoji moteris švelniai paplekšnojo per Gyvatės ranką.

— Gruma, jis viską sunaikino. Aš suprasčiau, jei jis būtų viską pasiėmęs.

— Brangioji, niekas nesupranta keistuolių. Jie viską daro be priežasties.

Būtent dėl to Gyvatė negalėjo patikėti, kad tikras keistuolis galėtų visiškai sunaikinti tiek daug daiktų. Visą šią žalą kažkas padarė tyčia, keistu būdu, apgalvotai, viskas padaryta ne iš beprotystės, o iš įniršio. Gyvatę vėl apėmė drebulys.

— Einam su manim, — tarė Gruma. — Keistuoliai atsiranda ir dingsta. Jie mėgsta smėlio muses, vieną vasarą jie visur, kur tik pasisuksi, kitą jau nieko apie juos negirdėti.

— Manau, tu teisi.

— Taip, teisi, — atsakė Gruma. — Aš žinau apie šiuos padarus. Jis čia negrįš, jis keliaus kažkur kitur, bet greitai mes visi jo ieškosim. Kai surasim tą keistuolį, nuvesim jį pas taisytojus, gal jie sutvarkys jį.

Gyvatė vangiai linktelėjusi tarė:

— Tikiuosi.

Gydytoja užsimetė Voverio balną sau ant peties ir pasiėmė lagaminą su gyvatėmis. Kadangi Smėlis savo skyriuje šliaužiojo, lagamino rankena lengvai vibravo.

Per daug pavargusi, kad dar galvotų apie tai, kas įvyko, klausydama gražių Grūmos paguodos ir užuojautos žodžių, Gyvatė kartu su Gruma ėjo senosios moters stovyklos link. Žalčio netektis, Džesės mirtis, o dabar šis antpuolis: Gyvatė neprietaringa, bet dabar ji galėtų galvoti, jog buvo užkeikta. Žmonės, tikintys užkeikimais, tikėdavo ir būdais, kuriais jų galima atsikratyti. Būtent dabar Gyvatė nežinojo, ką galvoti ar kuo tikėti, ar kaip atsikratyti jos gyvenimą nelaimėmis užvertusio prakeiksmo.

— Kodėl jis pavogė tik mano žurnalus? — staiga tarė Gyvatė.

— Kodėl mano žemėlapius ir žurnalus?

— Žemėlapiai! — sušuko Gruma. — Keistuolis pavogė žemėlapius? Aš maniau, kad tu juos pasiėmei. Tuomet tai buvo keistuolis.

— Manau, kad tai jis. Turėjo būti jis.

Bet vis tiek Gyvatė dar neįsitikino.

— Žemėlapiai! — dar kartą sušuko Gruma.

Tą akimirką atrodė, kad Grūmos įniršis ir pasipiktinimas buvo didesni už Gyvatės. Bet senolės balse nuskambėjusi nuostaba sutrikdė gydytoją.

Gyvatė įdėmiai žiūrėjo į aštrų įtrūkimą savo virvėje. Tiek pat išsigandęs rinkėjas atšoko atgal. Kai Gyvatė pamatė, ką sutiko, nurimo: tai buvo vienas iš tų rinkėjų, kurie renka bet kokius metalo, medžio, audinio, odos gabalėlius, stovyklaviečių liekanas ir kažkaip sugeba visu tuo pasinaudoti. Rinkėjai rengdavosi margaspalviais chalatais iš išmoningai susiūtų geometrinių gabalėlių.

— Gydytoja, ar mes galime visa tai pasiimti? Kas jums netinka…

— Ao, eik iš čia! — piktai pasakė Gruma. — Dabar netrukdyk gydytojos. Tu turėtum geriau žinoti.

Rinkėjas žiūrėjo į žemę, bet nepasitraukė.

— Ji su tuo nesusidoros. O mes galime. Leiskite mums. Mes sutvarkysime.

— Dabar netinkamas laikas prašyti.

— Tiek to, Gruma.

Gyvatė jau norėjo sakyti rinkėjui, kad pasiimtų viską. Galbūt jie dar pasinaudos suplėšytomis paklodėmis ir sulaužytais šaukštais; ji jau nebegalėjo tuo pasinaudoti. Gydytoja jau netgi nebenorėjo viso to dar kartą pamatyti; ji nenorėjo, kad kas nors primintų apie tai, kas atsitiko. Bet rinkėjo prašymas atitraukė Gyvatę nuo klausimų ir sutrikimo ir grąžino ją į realybę; ji atgamino tai, ką Gruma jai buvo sakiusi apie Ao žmones tada, kai jos pirmą kartą kalbėjosi.

— Ao, kai aš skiepysiu kitus, ar leisit, kad ir jus visus paskiepyčiau?

Atrodė, kad rinkėjas abejoja. Jis tarė:

— Ropliai, nuodai, magija, kerai — ne, tai ne mums.

— Skiepai — visai ne tai. Tu net nepamatysi gyvačių.

— Ne, tai ne mums.

— Tuomet man teks susirinkti visas šias šiukšles, nusinešti į oazės vidurį ir nuskandinti.

— Atliekos? — išlemeno rinkėjas. — Ne! Teršti vandenį? Tu darai gėdą mano profesijai. Tu pati save gėdini.

— Aš jaučiuosi lygiai taip pat, kai tu man neleidi jūsų apsaugoti nuo ligų. Atliekos. Žmonių gyvenimų atliekos. Nereikalingos mirtys.

Rinkėjas žvilgtelėjo į Gyvatę iš apačios per vešlius antakius.

— Jokių nuodų? Jokios magijos?

— Nieko.

— Jei nori, eik paskutinis, — tarė Gruma. — Pamatysi, kad skiepai manęs nenužudys.

— Jokių roplių?

Gyvatė nesusilaikė ir susijuokė:

— Ne.

— Ir tuomet atiduosi mums viską? — rinkėjas mostelėjo į išniekintą Gyvatės stovyklavietę.

— Po to — taip.

— Po skiepų nebus jokių ligų?

— Mažiau. Aš negaliu apsaugoti nuo visų ligų. Nesirgsit tymais, skarlatina, mėšlungišku žandikaulių sukandimu.

— Mėšlungiškas žandikaulių sukandimas! Galite apsaugoti nuo to?

— Taip. Ne visam, bet ilgam laikui.

— Mes ateisime, — pasakė rinkėjas, apsisuko ir nuėjo.

Grūmos stovykloje Paula stipriai masažavo Greituolę, o tuo metu kumelė iš ryšulio kuokštais traukė šieną.

Paulos rankos buvo pačios gražiausios, kokias Gyvatė buvo mačiusi: didelės, bet gležnos, ilgais, stipriais pirštais ir, nepaisant jos atliekamo darbo, švelnios. Net jei Paula būtų aukšta, jos rankos vis tiek turėtų atrodyti per ilgos, bet taip nebuvo. Jos rankos grakščios ir išraiškios. Jos abi su Gruma buvo tiek skirtingos, kiek gali skirtis du žmonės; anūkę, kaip ir visus jos pusbrolius, kuriuos sutiko Gyvatė, ir močiutę siejo tik švelnumas. Gyvatė per mažai laiko praleido Grūmos stovykloje, kad žinotų, kiek anūkų buvo su ja, arba kad žinotų šalia sėdinčios ir Greituolės balną blizginančios mergaitės vardą.

— Kaip Voveris? — paklausė Gyvatė.

— Sveikas ir laimingas, vaike. Ponį gali pamatyti ten, po medžiu, jis per daug tingus, kad bėgiotų. Bet jis vėl tvirtas. Tau dabar reikia lovos ir poilsio.

Gyvatė žiūrėjo į savo dryžuotą kaip tigras ponį, mojuojantį uodega. Atrodė, kad jis jautėsi taip patogiai ir buvo toks patenkintas, kad Gyvatė jo nepakvietė.

Gydytoja jautė nuovargį, bet visi jos sprando ir pečių raumenys buvo įsitempę. Kol įtampa bent šiek tiek neatslūgs, miegoti nebus įmanoma. Gyvatė norėjo galvoti apie stovyklą. Galbūt ji nuspręs, kad stovyklą tiesiog, kaip Gruma sakė, nuniokojo keistuolis. Jei taip, Gyvatė turi tai suprasti ir su tuo susitaikyti. Bet ji neįpratusi, kad tiek daug nutiktų atsitiktinai.

— Aš ketinu išsimaudyti, Gruma, — tarė Gyvatė, — ir tuomet galite man skirti kokį kampą, kur aš jums netrukdyčiau. Tai ilgai netruks.

— Gali būti čia tiek, kiek ir mes. Gydytoja-vaikeli, tu čia laukiama.

Gyvatė apkabino Grumą. Gruma paplekšnojo jai per petį.

Netoli Grūmos stovyklos vienas iš šaltinių, maitinančių oazę, ištryško iš po akmens ir lašėjo žemyn ant akmenų. Gruma užkopė prie šaltinio, kur vandens įkaitintas vanduo susitelkė į vienodus telkinukus. Gruma matė visą oazę: penkias stovyklavietes ant kranto, žmones, gyvūnus. Tolimi vaikų balsai ir aukštas šuns kiauksėjimas atklydo iki jos per tirštą, dulkėtą orą. Ratu aplink ežerą vasaros medžiai stovėjo kaip plunksnos, kaip šviesiai žalias vainikas.

Prie Grūmos kojų akmenį, supantį maudymosi telkinį, dengė minkštos samanos. Gyvatė nusiėmė gobtuvą ir užlipo ant vėsaus gyvojo kilimo.

Gydytoja nusirengė ir paniro į vandenį. Vanduo vos vėsesnis už kūno temperatūrą, malonus, bet ne atgaivinantis ryto karštyje. Aukščiau akmenyse tyvuliavo gaivesnis telkinys, o žemiau — šiltesnis. Gyvatė pakėlė akmenį nuo vandens ištekėjimo vietos, pro kurią vanduo išsiliedavo ant smėlio. Ji nė neketino išleisti purviną vandenį į oazę. Jei ji tai padarytų, keli karavano keliautojai prieitų prie jos ir lieptų liautis. Jie tai padarytų taip tyliai ir užtikrintai, kaip perkeldami gyvūnus, pririštus per arti kranto, arba paprašytų ko nors, kas netinkamai ilsisi ant telkinio kranto, pasišalinti. Dykumoje nebuvo nešvariame vandenyje plintančių ligų.

Jausdama kylantį vandenį, apimantį jos šlaunis, klubus, krūtis, Gyvatė paniro giliau į drungną vandenį. Gydytoja atsigulė ant šilto, juodo akmens ir pamažu leido atslūgti įtampai. Vanduo kuteno gydytojos nugarą ir kaklą.

Gyvatė vėl iš naujo apmąstė paskutines kelias dienas: atrodė, kad visi įvykiai atsitiko per ilgą laiką. Įvykius dengė nuovargio rūkas. Gyvatė pažvelgė į savo dešinę ranką. Bjaurios mėlynės nebebuvo, o iš smėlinės angies įkandimo teliko du skaisčiai rožiniai randai. Gydytoja suspaudė kumštį ir jį laikė: ji nejuto jokio sustabarėjimo ar silpnumo.

Per tokį trumpą laiką įvyko tiek pasikeitimų. Anksčiau Gyvatė nebuvo susidūrusi su nelaime. Gydytojos apmokymai ir darbas nebuvo lengvi, bet su jais galima susidoroti, dar jokie įtarimai ar dvejonės, ar keistuoliai nebuvo sudrumstę dienų tėkmės. Jai viskas sekėsi. Viskas buvo aišku, gerai ir blogai, puikiai apibūdinta. Gyvatė puse lūpos šyptelėjo; jei kas nors jai arba kitiems studentams būtų pasakęs: realybė visai kitokia, fragmentiška ir prieštaringa, ir stebinanti, — ji nebūtų tuo patikėjusi. Dabar ji suprato už save vyresnių studentų pasikeitimus po praktikos metų. Ir dar suprato, kodėl keletas iš jų niekad negrįžo. Ne visi mirė, gal net ne dauguma. Nelaimingi atsitikimai ir keistuoliai neturėjo jokios įtakos gydytojams. Ne, kai kurie suprato, kad nėra sukurti gydytojo gyvenimui ir dėl kažko kito atsisakė šio gyvenimo būdo.

Gyvatė dabar suprato, kad, nepaisant nieko, kas atsitiks jos gyvatėms ar jai pačiai, ji visada gydys. Kelios blogiausios savigraužos dienos dėl Žalčio mirties buvo praeityje; praėjo ir sielvartas dėl Džesės. Gyvatė niekad nepamirš Džesės mirties, bet dėl toji savęs negrauš visą gyvenimą. Vietoj to gydytoja planavo išpildyti Džesės norus.

Gyvatė atsisėdo ir visa išsitrynė smėliu. Aplink gydytoją sklido garai ir per ištekėjimo vietą liejosi ant smėlio. Gyvatė rankas laikė ant kūno. Besimėgaudama vėsaus vandens teikiamu malonumu ir prisilietimu, atsipalaidavusi Gyvatė suprato, kad jau labai seniai jos niekas nelietė, nerodė astringų veiksmų. Gulėdama telkinyje ant nugaros, Gyvatė svajojo apie Areviną.

Nuogomis kojomis ir krūtine, užsimetusi drabužius ant pečių, išėjo iš maudymosi telkinio. Pusiaukelėje į Grūmos stovyklą, Gyvatė trumpam sustojo ir įsiklausė į tolimą garsą. Garsas pasikartojo: tolygus žvynų slydimas akmeniu, judančios gyvatės garsas. Gydytoja atsargiai atsisuko į garsą. Iš pradžių ji nieko nematė, bet tada smėlinė angis išsirangė iš plyšio akmenyje. Vis iškišdama ir įtraukdama liežuvį, smėlinė angis pakelė savo keistą galvą.

Staiga Gyvatę pribloškė mintis ir, prisiminusi kitos angies įkandimą, ji kantriai laukė, kol padaras nušliaužė toliau nuo savo slėptuvės. Angis neturėjo nė kiek nežemiško Miglos grožio, jokių sudėtingų raštų kaip Smėlis. Padaras paprasčiausiai bjaurus, jo galva gumbuota, o žvynai purvinai rudos spalvos. Bet tai rūšys, kurių gydytojai nežino, be to, jos pavojingos Arevino žmonėms. Gyvatei reikėjo pagauti vieną iš jų šalia Arevino stovyklos, bet ji nepagalvojo apie tai. Nuo tada Gyvatė nenustojo gailėtis.

Nežinodama, kokios ligos būdingos klanui, Gyvatė negalėjo jo paskiepyti, ji negalėjo paruošti tinkamo katalizatoriaus Smėliui. Kai Gyvatė sugrįš, jeigu jai išvis leis kada sugrįžti, ji būtinai tai padarys. Bet jei ji sugebėtų pagauti jos link švelniai šliaužiančią angį, ji galėtų pagaminti priešnuodį, tai taip pat būtų ir dovana.

Lengvas vėjelis padvelkė nuo angies Gyvatės link; anglis negalėjo jos pajusti. Jeigu ji turi šilumos jutiklius, įkaitę juodi akmenys ją suklaidintų. Angis Gyvatės nepastebėjo. Gydytoja nutuokė, kad angies regėjimas nebuvo geresnis nei kitų gyvačių. Ji rangėsi visai šalia Gyvatės, beveik ant jos nuogos kojos. Tiesdama vieną ranką virš angies galvos, kitą prieš ją, gydytoja lėtai pasilenkė. Kai angis išsigando judesio, ji atsitraukė ir, besiruošdama gelti, pati įpuolė Gyvatei į ranką. Neleisdama angiai įgelti, Gyvatė ją tvirtai laikė. Angis, rodydama savo įspūdingai ilgas iltis, trankėsi į Gyvatės dilbį, šnypštė ir priešinosi.

Gyvatė sudrebėjo.

— Tu norėtum manęs paragauti, ar ne, padare?

Viena ranka Gyvatė atvertė savo gobtuvą ir, kad grįžusi su angimi į stovyklą nieko neišgąsdintų, surišo padarą laikiname maiše.

Gyvatė toliau žingsniavo akmenų taku.

Gruma jau paruošė jai palapinę. Palapinė buvo nuožulni, šoniniai atvartai pakelti, kad pro juos į vidų patektų vėsus ryto vėjelis. Gruma Gyvatei paliko dubenį šviežių vaisių, pirmas prinokusias vasaros medžių uogas. Uogos buvo juodai mėlynos, apvalios, mažesnės nei vištos kiaušinis. Kadangi Gyvatė dar niekad nebuvo valgiusi tokių uogų, iš atsargumo ji lėtai suleido dantis į vieną iš jų. Aštrios, skystos sultys ištryško pro prakąstą uogos luobą. Gyvatė valgė uogą lėtai, su pasimėgavimu. Viduje buvo didelė sėkla, beveik kaip pusė uogos. Sėklos išorė tvirta, kad apsaugotų nuo žiemos audrų ir ilgų sausros mėnesių. Kai Gyvatė suvalgė uogą, sėklą ji padėjo nuošaliau, kad ją po to kažkas pasodintų netoli oazės, kur ji galėtų augti. Atsigulusi Gyvatė sau kartojo, jog nepamirštų kelias vasaros medžio sėklas pasiimti. Jei šios sėklos galėtų augti kalnuose, jos puikiai papildytų sodus. Po akimirkos gydytoja užmigo.

Gyvatė miegojo garsiai alsuodama ir nieko nesapnuodama, o kai tą vakarą pabudo, jautėsi geriau nei bet kada per pastarąsias dienas. Stovykloje tvyrojo tyla. Gruma ir anūkai planavo, kad šioje stovyklavietėje pailsės jie patys ir jų nešuliniai gyvuliai. Jie prekiautojai, grįžtantys namo po vasaros mainų, pirkimų ir pardavimų. Grūmos šeima, kaip ir kitos čia apsistojusios šeimos, turėjo paveldėtas teises į dalį vasaros medžių vaisių. Kai baigiasi vaisių nuėmimo metas ir vaisiai sudžiūna, Grūmos karavanas, palikęs dykumą, keliauja paskutines kelias dienas į žiemos vietas. Vaisių nuėmimas turėtų greitai prasidėti: ore tvyrojo aštrus vaisių kvapas.

Sukryžiavusi rankas ant savo lazdos, Gruma stovėjo prie aptvaro. Girdėdama Gyvatę, Gruma apsidairė aplink ir nusišypsojo.

— Gerai miegojai, gydytoja-vaike?

— Taip, Gruma, ačiū.

Tarp Grūmos žirgų Voveris atrodė beveik įprastai; senajai prekiautojai patiko širmiai, margiai, vienspalviai. Prekiautoja galvojo, kad nuo to jos karavanas labiau pastebimas, ir tikriausiai ji buvo teisi. Kai Gyvatė sušvilpė, Voveris atkragino galvą ir, garsiai trankydamas kanopomis žemę, pasileido risčia jos link.

— Jis tavęs ilgėjosi.

Gyvatė pakasė Voverio ausis, o ponis baksnojo ją savo minkštu snukiu.

— Taip, matau, kad jis nesulyso.

Gruma sukikeno.

— Mes tikrai gerai šeriame žirgus. Dar niekas manęs ar mano žmonių nebuvo apkaltinęs blogu elgesiu su gyvuliais.

— Man teks ponį įkalbinėti išvykti.

— Tai pasilik — eime su mumis į mūsų kaimą ir pasilik per žiemą. Mes ne ką sveikesni nei kiti žmonės.

— Ačiū, Gruma. Bet yra kai kas, ką turiu pirmiau padaryti.

Akimirką Gyvatė jau nebegalvojo apie Džesės mirtį, bet žinojo, kad vis tiek ją prisimins. Gyvatė pralindo pro virvinę tvorą. Stovėdama prie dryžuoto kaip tigras ponio, gydytoja pakėlė jo koją.

— Mes bandėme pakeisti pasagas, — pasakė Gruma. — Bet visos mūsų pasagos jam per didelės, o kalvio, kuris perkaltų jo pasagas arba padarytų naujas, neturime. Ne čia, ne taip vėlai.

Gyvatė paėmė gabalą atskilusios pasagos. Pasaga buvo beveik nauja, kadangi kiekvieną kartą prieš einant į dykumą ji pakaustydavo ponį. Netgi krašteliai prie piršto dar buvo aštrūs ir kvadratinės formos. Turbūt pats metalas brokuotas. Gyvatė metalą atidavė Grumai ir tarė:

— Gal Ao galės panaudoti metalą. Jei aš vesčiau Voverį atsargiai, ar jis nukeliautų iki Kalnapusio?

— O taip, juk tu gali joti gražia pilke.

Gyvatė gailėjosi, kad išvis jojo Voveriu. Paprastai ji to nedarydavo. Gydytoja pakankamai greitai ėjo, o Voveris nešdavo jos gyvates ir priemones. Bet išvykusi iš Arevino stovyklos, Gyvatė vėl pajuto smėlinės angies įgėlimo poveikį, nors manė, kad viskas jau praėjo. Ketindama Voveriu joti tik kol pasijus geriau, Gyvatė užlipo ant ponio ir iš tikrųjų nualpo. Ponis nešė gydytoją per dykumą kantriai, susmukęs nuo jos ir ryšulių svorio. Tik tada, kai ponis pradėjo šlubuoti ir išgirdusi duslų sulūžusio metalo žvangėjimą, Gyvatė atsipeikėjo.

Gydytoja pakasė poniui kaktą.

— Keliausime rytoj, o tada, kai tik atslūgs karštis. Turiu dar visą dieną žmonėms paskiepyti, jei tik jie ateis pas mane.

— Mes ateisime, brangioji, daugelis ateis. Bet kam mus palikti taip anksti? Eime namo su mumis. Kelionė truks tiek pat, kiek ir į Kalnapusį.

— Aš keliauju į miestą.

— Dabar? Šiuo metų laiku jau per vėlu. Tave užklups audros.

— Neužklups, jei ilgiau nešvaistysiu laiko.

— Gydytoja-vaike, brangioji, tu nežinai, kokios audros.

— Taip, aš žinau. Aš užaugau kalnuose. Kiekvieną žiemą aš jas iš viršaus stebėdavau.

— Stebėjimas iš kalno viršūnės tai ne tas pat, kas jas išgyventi, — atsakė Gruma.

Voveris nusisuko ir nušuoliavo per aptvarą prie pavėsyje snūduriuojančios žirgų grupelės. Gyvatė staiga nusijuokė.

— Iš ko juokiesi, mažyle?

Gyvatė pažiūrėjo į įtarią seną moterį, jos akys buvo šviesios ir protingos kaip lapės.

— Aš tik pastebėjau, su kuria kumele sukergei ponį.

Grūmos tamsų įdegį užliejo rožinė spalva.

— Gydytoja, brangi mergaite, aš planavau neleisti tau mokėti už jo išlaikymą — aš nemaniau, kad tu prieštarausi.

— Gruma, viskas gerai. Aš neprieštarauju. Aš tikra, kad ir Voveris neprieštarauja. Bet aš bijau, kad teks nusivilti, kai gims kumeliukas.

Gruma išmintingai papurtė galvą ir tarė:

— Ne, nenusivilsiu, jis elgiasi gerai, kaip mažas eržilas, jis žino, ko yra vertas. Aš mėgstu dėmėtus žirgus, ypač dėmėtus kaip leopardas.

Gruma turėjo vieną bėrį dėmėtą kaip leopardas, tai jos prizas: baltas, su monetos dydžio juodomis dėmėmis ant viso kūno.

— O dabar turėsiu dryžuotų, kurie derės prie dėmėtų.

— Džiaugiuosi, kad tau patinka ši spalva.

Įskaitant ir virusą tinkamo geno atskyrimui, Gyvatei tai kainavo nemažai darbo.

— Bet aš nemanau, kad iš ponio sulauksite daug kumeliukų.

— Kodėl ne? Kaip aš sakiau…

— Jis gali mus nustebinti — aš tikiuosi, kad nustebins, dėl tavęs. Bet galvoju, kad jis gali būti sterilus.

— O, — tarė Gruma. — O, negerai. Bet aš suprantu. Jis kilęs iš žirgo ir vieno iš tų dryžuotų asilų, apie kuriuos esu kartą girdėjusi.

Gyvatė leido Grumai kalbėti. Grūmos paaiškinimas buvo neteisingas; Voveris — toks pats hibridas, kaip ir bet kuris Grūmos žirgas, išskyrus vieną nepilną geno kompleksą. Voveris buvo atsparus Miglos ir Smėlio nuodams ponis ir, nors pagrindas buvo tas pats, rezultatas visai toks pat kaip mulo. Jo imunitetai buvo tokie veiksmingi, kad ponio organizmas pakankamai sėkmingai neatpažino haploidinių ląstelių, „pačios“ spermos ir taip jas sunaikino.

— Žinai, Gyvate-vaike, kartą turėjau mulą, kuris buvo puikus eržilas. Kartais taip nutinka. Gal ir šį kartą taip bus.

— Galbūt, — atsakė gydytoja.

Galimybė, kad imunitetai neužblokavo vaisingumo, buvo lygiai tokia pati kaip išvesti vaisingą mulą: Gyvatė nesijautė, kad savo atsargiu pritarimu apgaudinėtų Gramą.

Ji grįžo į savo palapinę, išleido Smėlį iš gyvačių lagamino ir išspaudė iš jo nuodus. Smėlis šiam procesui nesipriešino. Laikydama Smėlį už galvos, Gyvatė suspaudė jo galvą, kad šis švelniai prasižiotų, ir į nasrus įliejo katalizatoriaus. Iš Smėlio paimti nuodus daug lengviau nei iš Miglos. Migla tiesiog apsnūdusi susirangytų savo skyriuje, beveik taip pat, kaip ir visada, o nuodų liaukos gamintų sudėtingą proteinų bei antikūnų cheminį skystį prieš keletą vietinių ligų, žmonių imuninės sistemos stimuliatorius. Gydytojai barškuoles naudoja daug seniau nei kobras; palyginti su Migla, deimantingasis dešimtimis kartų ir šimtais eksperimentų labiau prisitaikęs prie katalizatorinių nuodų ir jų pasikeitimų.

5

Rytą Gyvatė suleido Smėlio nuodus į serumo buteliuką. Ji negalėjo leisti pačiam Smėliui vakcinuoti, nes kiekvienam žmogui reikėjo tik mažo nuodų kiekio. Smėlis suleistų per daug nuodų ir per giliai. Skiepijimui Gyvatė naudojo skiepintuvą, instrumentą su ratu išdėstytais trumpais, adatos aštrumo galiukais, kurie suleisdavo vakciną po oda. Gydytoja grąžino Smėlį į jo skyrių ir išėjo į lauką.

Žmonės iš stovyklų jau buvo pradėję rinktis, suaugę ir vaikai, trys ar keturios kartos kiekvienoje šeimoje. Pirmoji eilėje stovėjo vaikaičių apsupta Gruma. Iš viso jų buvo septyni, pradedant Paula, vyriausia, ir baigiant vaiku maždaug šešerių, tai ta pati mergaitė, kuri blizgino Greituolės nugarą. Kadangi klano organizacija priklausė nuo labiau išplėstos šeimos, ne visi vaikaičiai buvo tiesioginiai Grūmos palikuonys. Grūmos seniai mirusio partnerio brolių, jos sesers ir jos sesers partnerio brolių vaikai — visi laikomi vienodais jos vaikaičiais. Nė vienas iš šių žmonių neatėjo su senole, atėjo tik tie, kuriuos ji mokė būti karavano keliautojais.

— Kas pirmas? — atsargiai paklausė Gyvatė.

— Aš, — atsakė Gruma. — Sakiau, kad būsiu pirma, tai ir esu.

Gruma pažiūrėjo į rinkėjus, kurie spalvingoje minioje stovėjo atokiau, viename krašte.

— Ao! — Gruma šūktelėjo rinkėjui, kuris prašė Gyvatės atiduoti jam sulūžusius reikmenis. — Pamatysi, tai manęs nenužudys.

— Tavęs niekas negalėtų nužudyti, sena žaliamine oda. Aš palauksiu ir pažiūrėsiu, kas bus kitiems.

— „Sena žaliaminė oda“? Ao, tu senas apsileidėli.

— Nesvarbu, — pasakė Gyvatė.

Gydytoja šiek tiek pakėlė balsą:

— Aš noriu jums visiems pasakyti du dalykus. Pirma, kai kurie žmonės yra jautrūs serumui. Jei žymė paraudonuos, jei perštės, jei odą degins, sugrįžkite atgal. Aš čia būsiu iki vakaro. Jei kas nors įvyks, tai įvyks pieš man išvykstant, gerai? Jeigu kas nors jautrus, aš galiu apsaugoti nuo susirgimo. Labai svarbu, kad jūs sugrįžtumėt, jei jausite ką daugiau nei lengvą maudimą. Nesistenkite dėl to rodyti savo drąsos.

Linksėjimų ir sutikimų minioje Ao vėl prabilo:

— Tie tavo skiepai gali nužudyti?

— Ar tu pakankamai kvailas, kad susilaužęs koją apsimestum, jog viskas gerai?

Ao su pajuoka prunkštelėjo.

— Tuomet tu esi pakankamai kvailas, kad apsimestum, jog viskas gerai, kai tavo organizmas per jautriai sureaguos, ir leistum sau numirti.

Gyvatė nusivilko chalatą ir kiek gali atsiraitojo palaidinės rankovę. Ji tarė:

— O dabar antra. Skiepai palieka mažą randą, tokį kaip šis.

Gyvatė ėjo nuo grupės prie grupės ir rodė savo pirmo imunizavimo prieš nuodus žymę. Ji tęsė:

— Todėl, jei kas nors norite, kad randas būtų mažiau matomoje vietoje, prašau pasakyti tai dabar.

Pamatęs nekenksmingą randą, nusiramino net ir Ao, jis be jokio įsitikinimo murmėjo, kad gydytojai atsparūs bet kokiems nuodams, o dabar užsičiaupė.

Gruma stovėjo pirma eilėje, o Gyvatė nustebo pamačiusi, kad ji išbalusi.

— Gruma, ar viskas gerai?

— Tai kraujas, — atsakė Gruma. — Turi būti kraujas, Gyvate-vaike. Aš negaliu matyti kraujo.

— Vargu ar pamatysi kažkiek. Tiesiog atsipalaiduok.

Kalbindama Grumą raminančiu balsu, Gyvatė spirituotu jodu vilgė senolės ranką. Gyvačių lagamino vaistų skyriuje buvo likęs tik vienas buteliukas dezinfekavimo priemonės, bet to turėjo šiandienai pakakti, o daugiau Gyvatė galės nusipirkti Kalnapusio vaistinėje. Ant viršutinės Grūmos rankos dalies Gyvatė užlašino serumo ir per šį lašą į odą įspaudė skiepintuvą.

Kai nuodai pateko po oda, Gruma krūptelėjo, bet jos veido išraiška nepasikeitė. Gyvatė padėjo skiepintuvą į spirituotą jodą ir darkart suvilgė Grūmos ranką.

— Štai.

Nustebusi Gruma žvilgtelėjo į Gyvatę, tada į savo petį. Įdūrimai buvo skaisčiai raudoni, bet nekraujavo.

— Viskas?

— Taip.

Gruma nusišypsojo ir atsisuko į Ao.

— Matai, senas liekana, nieko.

— Mes laukiame, — atsakė Ao.

Viskas vyko sklandžiai. Keli vaikai pravirko, bet labiau nuo spirito dilgčiojimo nei nuo paviršutiniškų skiepintuvo įdūrimų. Paula pasisiūlė padėti ir, kol Gyvatė dirbo, linksmino mažuosius istorijomis bei juokais. Dauguma vaikų ir ne mažiau suaugusiųjų pasiliko paklausyti Paulos po to, kai juos paskiepijo Gyvatė.

Kadangi nuo skiepų dar niekas nemirė, tikriausiai Ao ir kiti rinkėjai įsitikino vakcinos saugumu. Jie ramiai priėmė adatų dūrius ir spirito perštėjimą.

— Jokių mėšlungiškų žandikaulių sukandimų? — darkart paklausė Ao.

— Skiepai apsaugos nuo to maždaug dešimčiai metų. Po to saugiausia darkart pasiskiepyti.

Gyvatė prie Ao odos prispaudė skiepintuvą, tada suvilgė odą. Po akimirkos dvejonių, Ao pirmą kartą nusišypsojo, jo šypsena buvo plati ir patenkinta.

— Mes bijome mėšlungiško žandikaulių sukandimo. Ir baisių ligų. Lėtų. Skausmingų.

— Taip, — tarė Gyvatė. — Ar žinote, kas jas sukelia?

Ao pridėjo smilių prie kitos rankos delno ir parodė gestą, panašų į prismeigimą.

— Mes atsargūs, bet…

Gyvatė linktelėjo. Gydytoja matė, kad rinkėjai dėl savo darbo patiria daugiau rimtų durtinių žaizdų nei kiti žmonės. Bet Ao žinojo, jog per žaizdą galima užsikrėsti; paskaita apie tai būtų globėjiška.

— Mes anksčiau nematėme gydytojų. Ne šioje dykumos pusėje. Žmonės iš kitos pusės mums pasakoja.

— Na, mes kalnų žmonės, — atsakė Gyvatė. — Mes mažai žinome apie dykumą, todėl tik nedaugelis iš mūsų čia ateina.

Tai tik iš dalies tiesa, bet tai lengviausias paaiškinimas, kokį Gyvatė galėjo pasakyti.

— Niekas prieš tave. Tu pirma.

— Galbūt.

— Kodėl?

— Man buvo smalsu. Maniau, gal būsiu naudinga.

— Pasakyk, kad ir kiti ateitų. Čia jiems nepavojinga.

Staiga susiraukšlėjęs Ao veidas aptemo. Jis tarė:

— Keistuoliai, taip, bet ne labiau nei kalnuose. Keistuoliai visur.

— Žinau.

— Kada nors mes jį rasime.

— Ar padarysi man vieną paslaugą, Ao?

— Bet ką.

— Keistuolis pasiėmė tik mano žemėlapius ir žurnalus. Aš manau, jei jis pakankamai protingas, jog mokėtų naudotis žemėlapiais, jis juos pasiliks, bet žurnalai vertingi tik man. Galbūt keistuolis juos išmes, o tavo žmonės juos ras.

— Mes juos saugosime tau!

— Aš to norėčiau.

Gyvatė apibūdino žurnalus.

— Prieš išvykdama aš tau duosiu laišką, skirtą gydytojų punktui šiauriniuose kalnuose. Jei pasiuntinys, keliaujantis ta kryptimi, paimtų žurnalus ir laišką, ten jam dosniai atsilygintų.

— Mes ieškosime. Mes randame įvairiausių daiktų, bet knygų retai.

— Aš žinau, kad jie gali niekad neatsirasti. Galbūt keistuolis, supratęs, jog žurnalai beverčiai, juos sudegino.

Ao krūptelėjo nuo minties, kad puikus popierius galėjo būti sudegintas ir paverstas į nieką.

— Mes atidžiai ieškosime.

— Ačiū.

Ao nusekė paskui kitus rinkėjus.

Kai Paula pabaigė pasaką apie Rupūžę bei Tris Medlaipes Varles, Gyvatė patikrino vaikus ir pasidžiaugė, kad nebuvo jokių patinimų, paraudimų ar alerginių reakcijų.

— „Ir Rupūžė daugiau nesikrimto, kad negali laipioti medžiais“, — tarė Paula. — Tai pabaiga. Dabar keliaukit namo. Jūs visi buvot labai geri.

Tuomet visi vaikai šūkaudami ir kvarkdami kaip varlės kartu nubėgo. Paula atsidususi atsipalaidavo.

— Aš tikiuosi, kad tikros varlės negalvoja, jog poravimasis prasidėjo ne laiku. Jos pradės šokinėti po visą mūsų stovyklavietę

— Štai tuo artistas ir rizikuoja, — pasakė Gyvatė.

— Artistas! — Paula nusijuokusi pradėjo raitotis rankoves.

— Tu geriausia dainė iš visų mano girdėtų.

— Pasakotoja, galbūt, — atsakė Paula. — Bet ne dainė.

— Kodėl ne?

— Aš neturiu klausos, negaliu dainuoti.

— Dauguma mano sutiktų dainių negalėjo suregzti pasakojimo. Tu turi dovaną.

Gyvatė paruošė skiepintuvą ir pridėjo jį prie švelnios kaip aksomas Paulos odos. Nuo mažų adatėlių atšoko ant jų buvusi vakcina.

— Ar tu tikra, kad nori rando čia? — staiga paklausė Gyvatė.

— Taip, o kodėl ne?

— Tavo oda tokia graži, nenoriu jos paženklinti.

Gyvatė parodė Paulai savo laisvą ranką, randus. Ji tarė:

— Aš manau, kad tau pavydžiu šiek tiek.

Paula paplekšnojo Gyvatei per ranką, jos prisilietimas buvo toks pat švelnus kaip ir Grūmos, tik stabilesnis ir slepiantis daugiau jėgos.

— Šiais randais reikia didžiuotis. Aš didžiuosiuos šiuo randu, kurį man suteiki. Bet kuris mane pamatęs žinos, kad sutikau gydytoją.

Nenoromis Gyvatė prispaudė skiepintuvą prie Paulos rankos.

Kaip ir visi stovykloje, Gyvatė karštą popietę ilsėjosi. Po to, kai ji parašė Ao laišką, jai nebuvo ką veikti, ko pakuotis. Gyvatė nebeturėjo nieko. Voveriui teks nešti tik jos lagaminą, kadangi lagamino rėmas buvo sveikas, odą galima pakeisti. Be odinio lagamino, ji dar turėjo drabužius, kuriais vilkėjo, gyvačių lagaminą, Miglą, Smėlį ir toje vietoje, kur turėtų būti Žaltys, bjaurią angį.

Nepaisydama tvyrančio karščio, Gyvatė nuleido palapinės uždangą ir atidarė du gyvačių lagamino skyrius. Keldama galvą, plokštindama ją ir liežuviu bandydama susipažinti su palapine, iš skyriaus kaip vanduo išslydo Migla. Smėlis kaip visada laisvai išsliuogė. Stebėdama, kaip gyvatės slysta šiltoje prieblandoje, ant jų žvynų atsispindint tik mėlynai bioliuminescencinei žibintų šviesai, gydytoja svarstė, kas galėjo atsitikti, jei keistuolis būtų nuniokojęs stovyklą jai esant. Jei gyvatės būtų buvusios savo skyriuose, gydytoja nebūtų pastebėjusi keistuolio, nes būtų kietai miegojusi nuo angies įkandimo. Keistuolis galėjo Gyvatei trenkti per galvą ir pradėti siaubti arba ieškoti. Ji vis dar negalėjo suprasti, kodėl keistuoliui reikėjo taip metodiškai viską niokoti, nebent jis tikrai ieškojo, ir dėl to tai visai ne keistuolis. Gydytojos žemėlapiai visai nesiskyrė nuo tų, kuriuos nešiojosi kiti žmonės ir dalinosi su kitais. Ji būtų leidusi bet kuriam paprašiusiam juos nusikopijuoti. Žemėlapiai buvo gyvybiškai svarbūs, bet lengvai gaunami. Tačiau žurnalai reikalingi tik Gyvatei. Ji beveik norėjo, kad keistuolis būtų užpuolęs stovyklą jai esant, nes jei jis būtų atidaręs gyvačių skyrius, daugiau jau niekieno stovyklos nebenuniokotų. Gyvatė neturėtų jaustis gerai, svarstydama tokią galimybę su malonumu, bet ji taip jautėsi.

Smėlis nuslydo per Gyvatės kelius ir susivyniojo ant jos riešo, suformuodamas plačią apyrankę. Jis puikiai tilpdavo ant Gyvatės riešo prieš kelerius metus, kai buvo mažas. Po kelių akimirkų Migla užsliuogė Gyvatės liemeniu ir atsigulė ant jos pečių. Gerais laikais, jei viskas būtų gerai, Žaltys apsivyniotų aplink jos kaklą ir atrodytų kaip minkšta, smaragdinė grandinėlė.

— Gyvate-vaike, ar saugu?

Gruma net per plyšį neatitraukė palapinės uždangos.

— Saugu, jei nebijai. Ar man juos padėti?

Gruma abejojo.

— Na… ne.

Gruma įėjo šonu, petim patraukdama atvartą. Jos rankos buvo užimtos. Ji beveik nejudėjo, kol jos akys priprato prie blankios šviesos.

— Viskas gerai — tarė Gyvatė. — Jos abi čia, su manimi.

Mirksėdama Gruma priėjo arčiau. Šalia nešulinio balno Gruma padėjo apklotą, odinį aplanką, indą vandeniui, mažą virimo puodą.

— Paula ruošia atsargas, — tarė senolė. — Niekas iš šito neatstos to, kas atsitiko, bet…

— Gruma, aš dar nesusimokėjau net už Voverio išlaikymą.

— Ir nemokėsi, — šypsodamasi tarė Gruma. — Aš jau tai paaiškinau.

— Iš šio rizikingo sumanymo, kuris man nieko nekainavo, neturėsi jokios naudos.

— Nesvarbu. Tu aplankyk mus pavasarį ir pamatysi mažus, dryžuotus kumeliukus, savo ponio palikuonis. Aš tai nujaučiu.

— Tuomet prašau leisti man susimokėti už naują įrangą.

— Ne, mes visi kalbėjomės ir norime tai tau duoti.

Gruma truktelėjo savo kairį petį, kur suleisti skiepai. Tą vietą turbūt jau skaudėjo.

— Norime tu atsidėkoti.

— Nenoriu būti nedėkinga, — atsakė Gyvatė, — bet nė vienas gydytojas už skiepus neima atlygio. Nė vienas iš čia esančių nesirgo. Aš niekam nieko nepadariau.

— Ne, niekas nesirgo, bet tai padės. Ar aš neteisi?

— Taip, žinoma, bet…

— Tu irgi duotum, jei kažkas negalėtų susimokėti. Ar turime daryti mažiau? Ar turime tau leisti eiti į dykumą be nieko?

— Bet aš galiu sumokėti.

Savo lagamine Gyvatė turėjo auksinių ir sidabrinių monetų.

— Gyvate! — greitomis pasakė Gruma ir jos balse nebebuvo švelnumo. — Dykumos žmonės nevagia ir neleidžia, kad vogtų iš jų draugų. Mes tave apvylėme. Leisk mums išsaugoti savigarbą.

Gyvatė suprato, jog Gruma nenori ir niekad nenorėjo reikalauti paimti užmokestį. Grumai labai svarbu, kad Gyvatė priimtų dovaną.

— Atsiprašau, Gruma. Ačiū.

Arkliai pabalnoti ir pasiruošę keliauti. Kad Voveriui nereikėtų daug nešti, Gyvatė beveik visą įrangą sukrovė ant Greituolės. Nors kumelės balnas dekoruotas ir sudėtingai apdirbtas, jis vis tiek buvo funkcionalus. Balnas puikiai tiko arkliui, buvo labai patogus ir puikios kokybės, todėl Gyvatė vis mažiau nerimavo dėl balno prašmatnumo.

Gruma su Paula atėjo išlydėti gydytojos. Niekam nekilo neigiamas skiepų poveikis, taigi Gyvatė galėjo saugiai iškeliauti. Gydytoja švelniai apkabino abi moteris. Gruma savo minkštomis, šiltomis ir sausomis lūpomis pabučiavo Gyvatei į skruostą.

— Viso gero, — Gruma sušnabždėjo Gyvatei, kai ši lipo ant kumelės. — Viso gero, — ištarė garsiau.

— Viso gero!

Gyvatė kiek pajojusi pasisuko balne, kad pamojuotų.

— Jei užklups audros, susirask uolą akmenyse. Nepamiršk orientyrų, taip greičiau nukeliausi į Kalnapusį.

Besišypsodama Gyvatė kumele jojo tarp vasaros medžių ir vis dar sugebėjo girdėti Grūmos patarimą bei perspėjimus apie oazes, vandenis, smėlio kopų orientyrus, būdus, kaip karavano žmonės išlieka dykumoje; ir apie takus, kelius bei smukles, kurias Gyvatė ras pasiekusi centrinius kalnus — aukštą ribą, skiriančią rytinę ir vakarinę dykumos dalis. Voveris bėgo risčia šalia Gyvatės šono, sklido jo nekaustytos kanopos garsas.

Gerai pailsėjusi ir gerai pašerta kumelė būtų šuoliavusi, bet Gyvatė prilaikė, kad ji bėgtų ristele. Jų laukė ilgas kelias.

Greituolė prunkštelėjo ir Gyvatė staiga pabudo, vos neatsitrenkdama į išsikišusį akmenį. Pats vidurdienis; miegodama Gyvatė pasitraukė į vienintelį pavėsį.

— Kas ten?

Niekas neatsiliepė. Niekam nebuvo jokio reikalo būti netoliese. Grūmos ir kitą oazę prieš kalnus skyrė dvi naktys: šiandien Gyvatė apsistojo akmenuotame tyrlaukyje. Nebuvo jokių augalų, jokio maisto ar vandens.

— Aš esu gydytoja, — kvailai besijausdama sušuko Gyvatė. — Būk atsargus, aš paleidau gyvates. Kalbėk arba pasirodyk, arba duok kokį nors signalą ir aš jas padėsiu.

Niekas neatsakė.

Nieko ten nėra, štai kodėl, galvojo Gyvatė. Dėl dievų meilės, niekas tavęs neseka. Keistuoliai žmonių neseka. Jie tiesiog… keistuoliai.

Gyvatė vėl atsigulė ir bandė užmigti, bet kiekvienas vėjo nešamo smėlio atsitrenkimas į akmenį ją pažadindavo. Gydytoja pasijautė jaukiai tik atėjus prieblandai, kai susitvarkė stovyklą ir patraukė į rytus.

Ėjimas akmenuotu taku sulėtino žirgus, o Voverio kanopa vėl tapo jautri. Gyvatė taip pat lengvai šlubavo, kadangi aukščio ir temperatūros pasikeitimas paveikė jos skaudamą kelį. Bet slėnis, juosiantis Kalnapusį, buvo pačiame priekyje, už valandos ėjimo. Slėnio pradžioje kelias buvo status, bet jie keliavo praėjimu; greitai jie bus anapus rytinės kalnų grupės centrinės viršūnės. Norėdama leisti Greituolei pailsėti, Gyvatė nulipo.

Kasydama Voverio kaktą po to, kai ponis pabaksnojo jos kišenę, Gyvatė pažvelgė atgal į dykumą. Plonas dulkių rūkas temdė horizontą, bet artimesnės juodo smėlio kopos prieš jos akis, atspindėdamos paraudonavusią saulę, tviskėjo vaivorykštės spalvomis. Karščio bangos sukūrė judesio iliuziją. Vienas iš Gyvatės mokytojų jai apibūdino vandenyną ir ši iliuzija buvo tai, ką ji įsivaizdavo.

Gyvatė džiaugėsi, kad dykuma lieka už nugaros. Jau ir oras atvėso, o žolė bei krūmai tvirtai įsitvirtinę plyšiuose, pilnuose vulkaninių pelenų. Žemiau nuo kiekvieno kalno šonų vėjas šlavė smėlį, žemes ir pelenus. Tokių aukštumų pavėsiuose augalai šiaip ne taip augo, bet jiems labai trūko vandens.

Gyvatė nusisuko nuo dykumos ir, batams slystant nuo vėjo nugludintų akmenų, paspartino kumelę bei dryžuotą kaip tigras ponį joti į priekį. Šioje vietoje gydytojos dykumų chalatas ją tik varžė, todėl ji nusivilko drapaną ir pririšo už balno. Laisvos kelnes ir palaidinė trumpomis rankovėmis, kuriuos gydytoja vilkėjo po chalatu, vėjyje plaikstėsi prie jos kojų ir kūno. Kai Gyvatė priartėjo prie praėjimo, pakilo vėjas dėl to, kad siauras plyšys akmenyse buvo tarsi piltuvėlis, sustiprinantis bet kokį lengvą vėjelį. Po kelių valandų atšals. Šaltis!.. Gyvatė beveik negalėjo įsivaizduoti tokios prabangos.

Ji pasiekė viršūnę ir įžengė į kitą pasaulį. Žvelgdama virš žalių slėnių, Gyvatė jautėsi taip, lyg visos dykumoje ištikusios nelaimės būtų likusios už nugaros. Voveris su Greituole pakėlė galvas ir uostė bei prunkštė nuo gaivaus ganyklų, tekančio vandens ir kitų gyvūnų kvapo.

Miestas driekėsi kitoje pagrindinio tako pusėje, prie kalno stūksojo akmeninių pastatų grupės, kiti, prijungti prie kalno, buvo pastatyti su juodomis terasomis. Laukai dengė smaragdinės ir auksinės spalvų slėnį, kurį potvyniais užliedavo pilkai blizganti upė. Tolimesnis slėnio kraštas, nuožulniai kylantis aukščiau, nei Gyvatė dabar stovėjo, stūksojo užžėlęs, miškingas, visai šalia vakarinių kalnų akmenuotų viršūnių.

Gyvatė giliai įkvėpė švaraus oro ir patraukė žemyn.

Gražūs Kalnapusio žmonės jau buvo sutikę gydytojų. Šių žmonių pagarboje slypėjo susižavėjimas ir šiek tiek atsargumo, bet ne baimė, su kuria Gyvatė susidūrė kitoje dykumos pusėje. Prie atsargumo Gyvatė įpratusi; tai natūralus jausmas, nes Migla ir Smėlis nepavojingi tik Gyvatei. Gyvatė priėmė pagarbius sveikinimus, išreikštus šypsena, ir toliau vedė kumelę su poniu per akmenimis grįstas gatves.

Tuo metu uždarinėjo parduotuves, o tavernos atvėrė duris. Jau rytoj žmonės ateis prašyti Gyvatės pagalbos, bet ji tikėjosi, kad šįvakar visi paliks ją vieną užeigos kambaryje, duos gerą vakarienę ir butelį vyno. Dykumoje gydytoja mirtinai pavargo. Jei kas nors ateitų taip vėlai, tai tik dėl rimtos ligos. Gyvatė tikėjosi, kad Kalnapusyje šiąnakt niekas nesiruošia mirti.

Gydytoja arklius paliko prie dar atidarytos parduotuves ir viduje, neturėdama jėgų matuotis, kelnes bei palaidinę nusipirko iš akies ir išklausiusi pardavėjo patarimo.

— Nieko tokio, — tarė pardavėjas, — vėliau galėsiu pakeisti, jei norėsi. Arba galėsi grąžinti, jei nepatiks. Gydytojai daiktus pakeisiu.

— Viskas bus gerai, — atsakė Gyvatė. — Ačiū.

Ji susimokėjo už prekes ir išėjo iš parduotuvės. Kitame kampe buvo vaistinė, o savininkė jau buvo ją beuždaranti.

— Atsiprašau, — tarė Gyvatė.

Vaistininkė atsisuko nuolankiai besišypsodama. Tuomet ji pažvelgė už Gyvatės į įrangą ir pamatė gyvačių lagaminą. Šypsena virto nuostaba.

— Gydytoja! — sušuko vaistininkė. — Užeik. Ko tau reikia?

— Aspirino, — atsakė ji.

Gyvatė aspirino turėjo tik kelis gramus ir, dėl savo pačios gerovės, nenorėjo jo pritrūkti. Ji tęsė:

— Ir, jei turite, spirituoto jodo.

— Taip, žinoma. Aš pati gaminu aspiriną ir išgryninu jodą, kai tik jo gaunu. Mano prekėse nėra jokių priemaišų.

Vaistininkė pripildė gydytojos buteliukus ir tarė:

— Jau seniai Klanapusyje nebuvo gydytojo.

— Jūsų žmonės garsėja sveikata ir grožiu, — tarė Gyvatė, ir tai nebuvo tik tuščias komplimentas.

Gyvatė nužvelgė vaistinę ir pridūrė:

— Jūsų atsargos puikios. Manau, kad galit susitvarkyt beveik su viskuo.

Viename lentynų skyriuje vaistininkė laikė skausmą malšinančius vaistus, kurie buvo tokie stiprūs, kad vietoj to, jog stiprintų organizmą, jį kaip tik silpnino. Gėdydamasi įsigyti kažkiek šių vaistų ir taip vėl pripažinti, kad neteko Žalčio, Gyvatė stengėsi į nuskausminamuosius nežiūrėti. Nors, jei Kalnapusyje kažkas rimtai sirgtų, gydytojai tektų jais naudotis.

— O, mes sutariam, — pasakė vaistininkė. — Kur apsistosi? Ar galiu pas tave siųsti žmones?

— Žinoma, — atsakė Gyvatė.

Ji paminėjo užeigą, kurią rekomendavo Gruma, susimokėjo už vaistus ir kartu su vaistininke išėjo, bet vaistininkė nuėjo kita kryptimi. Gyvatė viena patraukė žemyn gatve.

Jos akyse išdygo kažkokia apsimuturiavusi figūra. Gyvatė greitai apsisuko, susigūžė ir pasiruošė gintis. Greituolė prunkštelėjo ir paėjo į šoną. Apsisiautusi figūra sustojo.

Susigėdusi Gyvatė atsitiesė. Asmuo, artėjantis jos link, visai nevilkėjo dykumų chalato, bet buvo apsisiautęs apsiaustu su gobtuvu. Po gobtuvo šešėliu Gyvatė nematė veido, bet tai nebuvo keistuolis.

— Ar galiu su jumis šnektelti? — paklausė nepažįstamasis dvejojančiu balsu.

— Žinoma, — atsakė Gyvatė.

Jei jis sugebėjo nekreipti dėmesio į neįprastą Gyvatės elgesį, ji taip pat galėjo ištverti pokalbį.

— Mano vardas Gabrielius. Mano tėvas — miesto meras. Aš atvykau jus pakviesti pasisvečiuoti mūsų rezidencijoje.

— Jūs labai malonus. Aš planavau apsistoti užeigoje…

— Tai puiki užeiga, — atsakė Gabrielius. — Savininkui būtų garbė, jei apsilankytumėt. Bet mes su tėvu užtrauktumėm Kalnapusiui gėdą, jei nepasiūlytumėm jums visko, kas čia geriausia.

— Ačiū, — tarė Gyvatė.

Gyvatė buvo bepradedanti jaustis jei ne nesmagiai, tai bent jau dėkinga už gydytojams rodomą dosnumą ir svetingumą. Ji kalbėjo toliau:

— Aš priimu jūsų kvietimą. Nors man vis tiek reikia palikti žinutę užeigoje. Vaistininkė sakė, kad gali man atsiųsti žmonių.

Gabrielius pažiūrėjo į Gyvatę. Nors ji nematė gobtuvo šešėlio slepiamo veido, manė, kad jis turėtų šypsotis.

— Gydytoja, iki vidurnakčio visi šiame slėnyje žinos, kur jūs apsistojot.

Gabrielius rodė Gyvatei kelią vingiuojančiais kalno kontūrais, tarp vieno aukšto juodo, skaldyto akmens pastatų. Arklių kanopos ir Gyvatės bei Gabrieliaus batai garsiai skambėjo atsitrenkę į grindinį, o jų keliamas aidas sklido pirmyn ir atgal. Pastatai baigėsi ir gatvė išplatėjo į grįstą kelią, kurį nuo šlaito iki slėnio paklotės skyrė tik stora, klubus siekianti siena.

— Jus pasveikinti turėtų mano tėvas.

Gabrieliaus balse slypėjo ne tik atsiprašymas, bet ir netikrumo jausmas, tarsi jis turėtų ką pasakyti Gyvatei, bet nežinojo kaip.

— Aš nepratusi, kad mane sutiktų aukštą postą užimantys žmonės, — pasakė Gyvatė.

— Noriu, jog žinotumėt, kad būtumėm jus pakvietę apsistoti bet kokiomis aplinkybėmis, net jei… — staiga Gabrielius nutilo.

— O, — tarė Gyvatė. — Jūsų tėvas serga.

— Taip.

— Tau nereikia abejoti, norint papašyti mano pagalbos, — atsakė Gyvatė. — Tai mano darbas galų gale. O jei aš gausiu laisvą kambarį, tai bus netikėtas atlygis.

Gyvatė vis dar nematė Gabrieliaus veido, bet jo balse nebebuvo įtampos.

— Aš nenorėjau, kad galvotumėt, jog mes iš tų žmonių, kurie kažką siūlo tik tikėdamiesi kažką už tai gauti.

Toliau jie ėjo tylėdami. Kelias vingiavo apjuosdamas uolų atodangą, per kurią nieko nesimatė, ir Gyvatė pirmą kartą išvydo mero rezidenciją. Rezidencija buvo plati ir aukšta, pastatyta prie nuožulnios uolos priekio. Įprastą juodą akmenį paryškino iškart po stogu esantys balti dryžiai, kurie saulėje atspindėjo sąnašas iš rytų ir pietų. Viršutinių kambarių langai buvo išlenkti taip, kad derėtų su bokštais ant abiejų pagrindinių pastatų pusių. Languose švytinčioje šviesoje nesimatė jokių įtrūkimų. Nepaisant langų ir raižinių ant medinių durų, rezidencija kartu buvo ir tvirtovė, ir graži vieta. Pirmame aukšte langų nebuvo, o durys atrodė tvirtos bei sunkios. Tolimesnį tvirtovės šoną dengė antra uolų atodanga. Grįstas kiemas baigėsi prie uolos, kuri iš tos vietos, kur stovėjo Gyvatė, neatrodė nei tokia stati, nei tokia aukšta. Apšviestas takas vedė prie uolos apačios, kur stovėjo arklidės ir plytėjo šiek tiek ganyklų.

— Viskas atrodo įspūdingai, — tarė Gyvatė.

— Nors mano tėvas čia gyveno dar prieš man gimstant, visa tai priklauso Kalnapusiui.

Jie toliau ėjo akmeniniu taku.

— Papasakokit apie savo tėvo ligą.

Gyvatė jautė, kad liga ne iš rimčiausių, nes tada Gabrielius būtų labiau susirūpinęs.

— Tai nelaimingas atsitikimas medžiojant. Vienas iš tėvo draugų ietimi perdūrė jam koją. Tėvas netgi nenori pripažinti, kad žaizdoje infekcija. Jis bijo, jog kas nors amputuos koją.

— Kaip atrodo žaizda?

— Nežinau. Tėvas neleidžia man pažiūrėti. Jis manęs neįsileidžia nuo vakar.

Gabrieliaus balse jautėsi nuolankus liūdesys.

Gyvatė pažvelgė į Gabrielių ją kamavo nerimas, kad jeigu jo tėvas yra labai užsispyręs bei išsigandęs ir sugeba iškęsti didelį skausmą, vadinasi, jo koja gali būti sunkiai užkrėsta, o audiniai jau gali būti mirę.

— Nemėgstu amputacijų, — gana nuoširdžiai pasakė Gyvatė. — Tu nepatikėsi, kokius kelius aš nuėjau, kad tik jų išvengčiau.

Gabrielius šūktelėjo prie įėjimo į rezidenciją, ir sunkios durys atsivėrė. Pasisveikinęs su tarnu, liepė jam nuvesti Voverį ir Greituolę į arklides.

Gyvatė su Gabrielium įėjo į fojė, jos puikiai nušlifuoto juodo akmens sienose atsispindėjo judesys ir neaiškūs atvaizdai. Kadangi patalpa be langų, viduje buvo gan tamsu, bet kitas tarnas atskubėjo ir uždegė dujines lempas. Gabrielius ant žemės padėjo Gyvatės miegmaišį, nusiėmė gobtuvą ir leido apsiaustui nuslysti nuo jo pečių. Gabrieliaus veidas nevienodai atsispindėjo ant nugludintų sienų.

— Jūsų bagažą galime palikti čia, kas nors jį užneš.

Gyvatė pati sau nusijuokė išgirdusi, kad jos miegmaišį pavadino „bagažu“, lyg ji būtų turtinga prekeivė, susiruošusi į prekybinę kelionę.

Gabrielius atsisuko į Gyvatę. Gyvatei užėmė kvapą, kai pirmą kartą pamatė jo veidą. Visi Kalnapusio gyventojai didžiavosi savo grožiu; šis jaunas vyras taip sunkiai nusimetė apsiaustą, kad Gyvatė pagalvojo, jog jis negražus arba net randuotas ar luošas. Gydytoja buvo tam pasiruošusi. Bet iš tikrųjų Gabrielius buvo pats gražiausias žmogus, kokį tik Gyvatė yra mačiusi. Vyras gražiai sudėtas, puikių proporcijų. Gabrieliaus veidas gan kvadratinis, bet ne taip, kaip Arevino; jo veide slypėjo daugiau gležnumo, labiau atsispindėjo jausmai. Gabrielius priartėjo ir Gyvatė pamatė, kad jo akys neįprastai šviesiai mėlynos. Jo odos įdegis buvo toks pat, kaip ir jo auksinė plaukų spalva. Gydytoja negalėjo pasakyti, kuo jis toks gražus, ar tai dėl jo bruožų simetrijos ir dailumo bei nepriekaištingos odos, ar dėl mažiau pastebimų savybių, ar dėl viso šito ir dar ko nors daugiau; bet jis paprasčiausiai atima kvapą.

Gabrielius viltingai pažvelgė į Gyvatę, o ši suprato, kad jis galvojo, jog ji paliks ir savo odinį lagaminą. Atrodo, kad Gabrielius nepastebėjo, kokį įspūdį jis padarė gydytojai.

— Jame mano gyvatės, — tarė gydytoja.

— Oi… aš atsiprašau.

Jaunasis vyras pradėjo rausti. Raudonis kilojo kaklu iki skruostų.

— Turėjau suprasti.

— Nieko tokio, tai nesvarbu. Manau, kad man reikia kuo greičiau pamatyti jūsų tėvą.

— Žinoma.

Jie abu užlipo plačiais, besisukančiais laiptais iš akmenų, kurių kraštus suapvalino laikas ir žingsniai.

Gyvatė dar niekad nėra sutikusi tokio gražaus žmogaus, kuris būtų toks jautrus kritikai, ypač nenumatytai. Tikrai patrauklūs žmonės spinduliuodavo pasitikėjimo ir užtikrintumo aura, kartais tai virsdavo arogancija. O Gabrielius atrodė be galo pažeidžiamas. Gyvatė svarstė, kas galėjo jį tokį padaryti.

Kalnų miestų namų sienos labai storos, todėl temperatūra juose beveik nekišdavo. Po tokio ilgo laiko, praleisto dykumoje, Gyvatė džiaugėsi vėsa. Gydytoja žinojo, kad nuo jojimo per visą dieną, jos kūną dengė prakaitas ir dulkės, bet dabar ji nesijautė pavargusi. Odinis lagaminas jos rankose svėrė tikrai nemažai. Ji apsidžiaugs, jei infekcija nebus rimta. Jei viskas bus labai blogai, neliks nieko kito kaip amputuoti koją, taip išvengiant galimų komplikacijų ir mirties. Gyvatė džiaugėsi, kad jai tikriausiai neteks ir vėl taip greitai regėti paciento mirtį.

Ji sekė paskui Gabrielių spiraliniais laiptais. Užlipęs Gabrielius net nestabtelėjo, bet Gyvatė sustojo ir apžiūrėjo didžiulę bei nepaprastą patalpą. Patalpos aukšti, dūmų nudažyti langai, lenkta siena bokšto viršuje suteikė nepaprastą reginį visam sutemų gaubiamam slėniui. Šis reginys suteikė žavesio kambariui, o kažkas, kas tai suprato, kambaryje nepaliko jokių baldų, išskyrus neutralių spalvų pagalves, kad neatitrauktų dėmesio. Grindis sudarė du lygiai: aukštesnis pusapskritimio formos, įrengtas prie juodos sienos, į jį vedė laiptai, o žemesnis plačiu žiedu susiliejo su langu.

Gyvatė išgirdo piktą rėkimą ir po akimirkos iš gretimo kambario išbėgęs senas vyriškis atsitrenkė į Gabrielių, taip išmušdamas jį iš pusiausvyros. Abu vyrai sugriebė vienas kitą už alkūnių, kad nepargriūtų. Dėl juokingos situacijos jie vos galėjo vienas į kitą pažiūrėti.

— Kaip jis? — paklausė Gabrielius.

— Blogiau, — atsakė senasis vyriškis.

Pažvelgęs į Gyvatę, senolis ištarė:

— Artai?..

— Taip. Aš atsivedžiau gydytoją.

Norėdamas pristatyti gydytoją senoliui, Gabrielius pasisuko į ją ir tarė:

— Brajanas — mano tėvo padėjėjas. Daugiau niekas negali priėjo prisiartinti.

— Dabar jau ir aš negaliu, — atsakė Brajanas.

Nusibraukęs nuo kaktos vešlius baltus plaukus, senolis tarė:

— Jis man neleidžia apžiūrėti kojos. Jam labai skauda, po antklode jis pasikišo pagalvę, kad galėtų nuvyti visus. Sere, jūsų tėvas — užsispyręs vyras.

— Niekas geriau už mane to nežino.

— Užtilkite jūs ten! — suriko Gabrieliaus tėvas. — Negi neturit pagarbos? Nešdinkitės iš mano kambarių.

Gabrielius atlošė pečius ir pažiūrėjęs į Brajaną tarė:

— Reikia kuo greičiau užeiti.

— Tik ne aš, sere, — atsiliepė Brajanas. — Jis man įsakė išeiti. Liepė negrįžti, kol nepašauks, jei išvis pašauks.

Senolis atrodė prislėgtas.

— Nekreipk dėmesio. Jis nenorėjo. Tėvas niekada tavęs neįskaudintų.

— Ar jūs tuo tikite, sere, ar tikite? Kad jis nenori įskaudinti?

— Jis neįskaudintų tavęs. Tu nepakeičiamas. O aš ne.

— Gabrieliau… — atsiduso senolis.

— Nenueik toli, — nerūpestingai tarė Gabrielius. — Manau, jam tavęs greitai reikės.

Gabrielius įėjo į tėvo kambarį.

Gyvatė nusekė į vidų paskui Gabrielių, jos akys bandė prisitaikyti prie tamsos, nes langus dengė užuolaidos ir nedegė lempos.

— Labas, tėve, — ištarė Gabrielius.

— Eik lauk. Liepiau tau manęs netrukdyti.

— Aš atvedžiau gydytoją.

Kaip ir visi Kalnapusio žmonės, Gabrieliaus tėvas buvo gražus. Tai Gyvatė matė net per rūpesčio raukšles stipriame veide. Vyras buvo šviesaus gymio, tamsių akių ir tamsiais, nuo gulėjimo išsitaršiusiais plaukais. Būdamas sveikas, šis žmogus labai imponuotų, tai žmogus, iš kurio tikimasi, kad suvaldys bet kokį kolektyvą. Vyro grožis visiškai skyrėsi nuo Gabrieliaus grožio, šį grožį Gyvatė suprato, bet nejautė traukos.

— Man gydytojo nereikia, — atsakė Gabrieliaus tėvas. — Išeikite. Man reikia Brajano.

— Tėve, tu jį išgąsdinai ir užgavai.

— Pakviesk j į.

— Jis ateitų, jei aš pakviesčiau. Bet jis negali padėti. O gydytoja gali. Prašau… — Gabrieliaus balse nuskambėjo beveik neviltis.

— Gabrieliau, prašau uždegti lempas, — pasakė Gyvatė.

Gydytoja žengė į priekį ir sustojo šalia mero lovos.

Kadangi Gabrielius pakluso, jo tėvas nusisuko nuo šviesos. Jo akių lėliukės buvo išsiplėtusios, o akys pasruvusios krauju. Vyras pajudino tik galvą.

— Bus dar blogiau, — švelniai tarė Gyvatė. — Kol neišdrįsite pajudėti. Galiausiai išvis nepajudėsite, nes nuodai iš jūsų kojos jus per daug nualins. Tuomet mirsite.

— O tu gerai kalbi apie nuodus!

— Mano vardas Gyvatė. Aš gydytoja. Aš nuodais neprekiauju.

Vyras nesureagavo į gydytojos vardo svarbą, bet Gabrielius atkreipė dėmesį ir atsisuko į Gyvatę su dar didesne pagarba ir netgi pagarbia baime.

— Gyvatės!

Gyvatė nebuvo linkusi švaistyti laiko ginčams ar įtikinėjimams. Gydytoja nuėjo į lovos kojūgalį ir pakėlė antklodę, kad galėtų apžiūrėti mero sužeistą koją. Norėdamas pasipriešinti, vyras bandė sėstis, bet netikėtai vėl atsigulė sunkiai kvėpuodamas, jo veidas išbalo ir apsipylė prakaitu.

Gabrielius priėjo prie Gyvatės.

— Jūs geriau pasilikite šalia tėvo, — tarė gydytoja.

Gyvatė jautė šleikštulį keliantį infekcijos dvoką.

Koja atrodė labai blogai. Prasidėjo gangrena. Audiniai labai patinę, o raudoni dryžiai siekė mero šlaunį. Po kelių dienų audiniai mirtų ir pajuostų, tada neliktų nieko kito kaip tik amputuoti koją.

Dvokas sustiprėjo ir dar labiau pykino. Gabrielius išbalo smarkiau nei jo tėvas.

— Tau nebūtina pasilikti, — tarė Gyvatė.

— Man… — jis nurijo seiles ir tęsė toliau. — Man viskas gerai.

Gyvatė rūpestingai, nespausdama patinusios kojos, pakeitė antklodes. Mero žaizdos gydymas neturėtų kelti problemų. Gyvatei teks kovoti su mero agresija, kuria jis stengiasi apsiginti.

— Ar galite jam padėti? — paklausė Gabrielius.

— Aš pats galiu kalbėti! — tarė meras.

Gabrielius su nesuprantama išraiška veide pažvelgė žemyn, tėvas tai ignoravo, bet Gyvatei atrodė, kad Gabrielius buvo nuolankus, sielvartaujantis ir visai nepyko. Sūnus nusisuko ir užsiėmė dujinėmis lempomis.

Gyvatė atsisėdo ant lovos krašto ir palietė mero kaktą. Kaip gydytoja ir tikėjosi, vyras labai karščiavo.

Meras nusisuko.

— Nežiūrėk į mane.

— Galite į mane nekreipti dėmesio, — atsakė Gyvatė. — Jūs netgi galite man įsakyti išeiti. Bet negalite nekreipti dėmesio į infekciją ir ji neatsitrauks, nors jūs jai ir liepsite.

— Tu man kojos nenupjausi, — pasakė meras, kiekvieną žodį ištardamas atskirai, be jokios išraiškos.

— Aš ir neketinu. To visai nereikia.

— Man tik reikia, kad Brajanas nuplautų žaizdą.

— Jis gangrenos nenuplaus!

Dėl mero vaikiškumo Gyvatė ėmė vis labiau pykti. Jeigu mero protas būtų aptemęs nuo karščio, Gyvatė jam rodytų begalinį kantrumą; jei jis būtų prie mirties, ji suprastų jo nenorą pripažinti, kad kažkas negerai. Bet nebuvo nei vieno, nei kito. Atrodė, kad jis įpratęs, jog viskas vyktų taip, kaip jis nori, todėl niekaip negali susitaikyti su nelaime.

— Tėve, paklausyk jos, prašau.

— Neapsimesk, kad tau rūpiu, — atsakė Gabrieliaus tėvas. — Tu būtum visai laimingas, jei aš mirčiau.

Kelias sekundes Gabrielius stovėjo baltas kaip popierius ir nieko nesakė, tuomet lėtai apsisukęs išėjo iš kambario.

Gyvatė atsistojo.

— Jūsų žodžiai labai baisūs. Kaip jūs taip galėjote? Bet kas gali pastebėti, kad jūsų sūnus nori, jog gyventumėt. Jis jus myli.

— Man nereikia nei jo meilės, nei tavo vaistų. Tai man nepadės.

Gyvatė suspaudė kumščius ir nusekė paskui Gabrielių.

Jaunuolis sėdėjo bokšto kambaryje veidu į langą, pasilenkęs prie laiptelio, kurį formavo viršutinis ir apatinis grindų lygiai. Gyvatė prisėdo šalia.

— Jis taip negalvoja, kaip kalba.

Gabrieliaus balse skambėjo įtampa ir pažeminimas. Jis tęsė:

— Iš tikrųjų jis…

Užsidengęs veidą rankomis ir verkdamas, Gabrielius palinko į priekį. Gyvatė jį apkabino, bandė paguosti laikydama, plekšnodama per pečius, glostydama švelnius plaukus. Kad ir kokia mero priešiškumo priežastis, Gyvatė įsitikinusi, kad tai nebuvo nei neapykanta, nei pavydas Gabrieliui.

Jaunuolis nusivalė veidą į rankovę.

— Ačiū, — tarė jis. — Atsiprašau. Kai jis toks…

— Gabrieliau, ar jūsų tėvas dažnai nepastovus?

Akimirką Gabrielius atrodė suglumęs. Staiga jis nusijuokė, bet jautėsi kartėlis.

— Turite omenyje, ar jis sveiko proto? Taip, jis pakankamai protingas. Tai dėl mūsų tarpusavio santykių. Aš manau…

Gabrielius dvejojo.

— Turbūt kartais jis norėtų, kad aš būčiau miręs ir jis galėtų įsivaikinti tinkamesnį, vyresnį vaiką arba susilaukti kito. Bet jis neketina daugiau ieškoti partnerių. Galbūt jis teisus. Gal ir aš kartais noriu, kad jis būtų miręs.

— Ar jūs tuo tikite?

— Aš visai tuo netikiu.

Gabrielius pažvelgė į Gyvatę ir jau atrodė, kad jo veide nušvis šypsena, bet jis ir vėl pravirko.

— Kas bus, jei nieko nedarysim?

— Maždaug po dienos jis praras sąmonę. Tada… tada teks nupjauti koją prieš jo valią arba leisti jam mirti.

— Ar dabar negalite jo gydyti? Be jo sutikimo?

Gyvatė norėjo, kad galėtų atsakyti taip, kaip jis nori.

— Gabrieliau, man nelengva tai sakyti, bet jei jis praras sąmonę, vis dar sakydamas, kad nieko nedaryčiau, man teks leisti jam numirti. Pats sakėte, jog jis sveiko proto. Aš neturiu jokios teisės prieštarauti jo norams. Kad ir kokie kvaili ar beprasmiai jie būtų.

— Bet galėtumėt išgelbėti jo gyvybę.

— Tačiau tai jo gyvenimas.

Gabrielius pirštų galiukais pasitrynė akis, atrodė, kad jis pavargęs.

— Aš dar kartą su juo pasikalbėsiu.

Gyvatė nusekė paskui Gabrielių iki jo tėvo kambario, bet sutiko pabūti už durų, kol Gabrielius bus viduje. Jaunuolį užvaldė drąsa. Nepaisant to, kad ne kartą nuvylė tėvą — ir tikriausiai pats savimi nusivylė — drąsos jis turėjo. Bet, matyt, baimė dar neišnyko, nes kitaip Gabrielius nebūtų pasilikęs ir leidęsis koneveikiamas. Gyvatė galvojo, kad šioje situacijoje ji nesusivaldytų. Gydytoja mąstė apie savo labai stiprius santykius su kitais gydytojais, savo šeima, bet viskas tikriausiai labiau priklausė nuo kraujo ryšių.

Gyvatė visai nesijautė kalta, kad klausosi pokalbio.

— Tėve, aš noriu, jog leistum gydytojai tau padėti.

— Man niekas negali padėti. Jau nebe.

— Tau tik keturiasdešimt devyneri. Kas nors gali pagalvoti, kad tu taip jauteisi ir dėl mamos.

— Apie mamą geriau nė žodžio.

— Ne, gana jau. Aš jos niekad nepažinojau, bet pusė manęs — tai ji. Man labai gaila, kad tave nuvyliau. Aš apsisprendžiau iš čia išvykti. Po kelių mėnesių tu galėsi pasakyti „ne“, po kelių mėnesių ateis pasiuntinys ir praneš, jog aš miręs, o tu niekad nesužinosi, ar tai tiesa.

Meras nieko neatsakė.

— Ką nori iš manęs išgirsti? Kad aš gailiuosi neišvykęs anksčiau? Gerai, gailiuosi.

— Tai vienas dalykas, ko tu dėl manęs nepadarei, — tarė Gabrieliaus tėvas. — Tu užsispyręs ir įžūlus, bet anksčiau tu man nemeluodavai.

Įsivyravo tyla. Gyvatė jau rengėsi užeiti, bet Gabrielius vėl prabilo.

— Aš maniau, kad išpirksiu savo kaltę. Galvojau, jei aš tik būčiau pakankamai naudingas…

— Aš turiu galvoti apie šeimą, — tarė meras. — Ir apie miestą. Kad ir kas nutiktų, tu visada būsi mano pirmagimis, net jei ir nebūtum mano vienintelis vaikas. Aš negalėčiau tavęs išsižadėti viešai nepažeminęs.

Gyvatė nustebo, kai šiurkščiame balse išgirdo užuojautos gaidelę.

— Žinau. Dabar aš tai suprantu. Bet nebus nieko gero, jei tu mirsi.

— Ar laikysiesi savo plano?

— Prisiekiu, — atsakė Gabrielius.

— Gerai. Įleisk gydytoją.

Jei Gyvatė nebūtų prisiekusi padėti sužeistiems ir sergantiems, ji turbūt būtų iškart išėjusi iš pilies. Ji dar niekad nėra girdėjusi tokio ramaus ir paremto atsisakymo; ir dar tarp tėvo bei sūnaus…

Gabrielius priėjo prie durų ir Gyvatė tylėdama užėjo vidun.

— Aš apsigalvojau, — pasakė meras.

Bet supratęs, kaip arogantiškai nuskambėjo jo žodžiai, jis pridėjo:

— Jei vis dar sutinki mane gydyti.

— Gydysiu, — trumpai tarė Gyvatė ir išėjo iš kambario.

Susirūpinęs Gabrielius nusekė iš paskos.

— Kas nors negerai? Juk jūs neapsigalvojote?

Gabrielius atrodė ramus ir neįsižeidęs. Gyvatė sustojo.

— Aš pažadėjau jam padėti. Ir padėsiu. Man reikia kambario bei kelių valandų, kad galėčiau pradėti gydyti jo koją.

— Duosiu viską, ko tik paprašysit.

Gabrielius vedė Gyvatę viršutiniu aukštu, kol jie pasiekė pietinį bokštą. Vietoj vieno įspūdingo kambario, bokštas buvo padalytas į kelius mažesnius apartamentus, ne tokius didžiulius ir patogesnius negu mero kambarys. Gyvatei davė kambarį bokšto pakraštyje. Lenktas holas už svečių kambarių juosė centrinę bendrą vonią.

— Jau beveik laikas vakarieniauti, — rodydamas kambarį tarė Gabrielius. — Ar prisijungsite prie manęs?

— Ne, ačiū. Ne šį kartą.

— Gal ko nors atnešti į kambarį?

— Ne. Tiesiog sugrįžkite po trijų valandų.

Gyvatė beveik neskyrė dėmesio Gabrieliui, kadangi planuodama jo tėvo operaciją, negalėjo galvoti apie jaunuolio bėdas. Gydytoja davė kelis nurodymus, kas turėtų būti Gabrieliaus tėvo kambaryje. Kadangi infekcija jau progresavo, operacija bus nešvari, o darbas dvokiantis.

Kai Gyvatė baigė, Gabrielius dar neišėjo.

— Jam labai skauda, — tarė Gabrielius. — Gal turite ką nors, kas tą skausmą numalšintų?

— Ne, — atsakė Gyvatė. — Neskaudėtų, jei jį nugirdytumėt.

— Nugirdyti? Gerai, aš pabandysiu. Bet nemanau, jog tai padės. Aš dar niekad nemačiau, kad jis nuo alkoholio prarastų sąmonę.

— Nuskausminimas — papildomas alkoholio poveikis. Jis taip pat padeda kraujo apytakai.

— O.

Kai Gabrielius išėjo, Gyvatė suleido Smėlio vaistų, kad pagamintų antitoksiną gangrenai. Nuodai turėtų veikti kaip švelnūs anestetikai, bet to nepakaktų, nes gydytoja drenavo mero žaizdą, o jo kraujo apytaka dar ne visai bloga. Gyvatė apgailestavo, kad teks suteikti merui skausmo, tačiau jausmas nebuvo toks stiprus kaip gydant kitus pacientus.

Gyvatė nusivilko dulkėtus dykumų drabužius ir nusiavė batus, kuriuos verkiant reikėjo pravėdinti. Savo naujas kelnes ir palaidinę ji buvo pririšusi prie miegmaišio. Kažkas, kas viską atnešė į viršų, ištiesė kelnes. Gyvatei bus malonu vilkėti drapanas, prie kurių ji įpratus, bet užtruks nemažai laiko, kol jos bus tokios įprastos kūnui kaip ir tos, kurias sunaikino keistuolis.

Vonią švelnia šviesa apšvietė dujinės lempos. Dauguma tokių didelių pastatų turi savo metano gamintojus. Tiek privatūs, tiek bendri gamintojai bakterinio kuro produkcijai naudojo atliekas, šiukšles ir žmonių išmatas. Turint šiuos gamintojus bei saulės plokštes stoge, pilyje tikrai užteko energijos. Energijos pertekliaus turbūt užtektų ir šilumos siurbliui. Vasaros metu karštis sunkiai įveikia akmens izoliaciją, todėl patalpos gali būti vėsinamos. Gydytojų poste buvo panašūs patogumai, Gyvatė visai nesigailėjo vėl jais naudodamasi. Ji, prileidusi pilną kubilą karšto vandens, mėgavosi maudynėmis. Net ir kvepiantis muilas buvo tikra prabanga prieš juodą smėlį, bet paėmusi rankšluostį ir supratusi, kad jis kvepia pipirmėtėmis, Gyvatė nusijuokė.

Trys valandos, kol vaistai veikė Smėlį, praėjo lėtai. Kai Gabrielius pabeldė į duris, Gyvatė ant lovos gulėjo plačiai atmerktomis akimis, apsirengusi, bet basomis kojomis. Ji atsisėdo, švelniai laikydama Smėlį už galvos leido jam apsivynioti aplink riešą bei ranką, ir įleido Gabrielių.

Jaunuolis atsargiai pažiūrėjo į Smėlį, susižavėjimas užgožė akivaizdžią baimę.

— Aš jam neleisiu įgelti, — tarė Gyvatė.

— Svarsčiau, koks jausmas juos liesti.

Gyvatė ištiesė ranką jo link ir Gabrielius norėjo paglostyti raštuotus Smėlio žvynus. Jaunuolis be jokių kalbų atitraukė ranką.

Mero miegamajame vėl buvo Brajanas, kuris jau nebeatrodė toks nusiminęs ir džiaugėsi vėl galėdamas rūpintis savo valdovu. Meras buvo girtas kaip šiaučius. Dejavo beveik balsu, kai Gyvatė priartėjo prie jo, jis pravirko, skruostais tekėjo didelės ašaros. Dejonės sustiprėjo, kai meras pamatė gydytoją. Gyvatė sustojo mero kojūgalyje. Vyras su baime stebėjo gydytoją.

— Kiek jis išgėrė?

— Tiek, kiek norėjo, — atsakė Gabrielius.

— Būtų geriau, jei jis būtų be sąmonės, — apgailestaudama tarė Gyvatė.

— Aš mačiau jį geriantį iki paryčių su tarybos nariais, bet sąmonės jis niekad neprarasdavo.

Meras pažvelgė į juos rūko aptrauktomis akimis ir tarė:

— Daugiau jokio brendžio. Jokio.

Nepaisant neaiškaus tarimo, mero žodžiai buvo valingi.

— Jei aš sąmoningas, negalėsi nupjauti man kojos.

— Tai beveik tiesa, — atsakė Gyvatė. — Tuomet neužmikite.

Mero žvilgsnis užkliuvo už Smėlio, jo nemirksinčio žvilgsnio, kaišiojamo liežuvio; meras pradėjo drebėti.

— Kokiu kitu būdu, — tarė meras. — Turi būti kitas būdas.

— Jūs bandote mano kantrybę, — tarė Gyvatė.

Ji žinojo, kad bet kuriuo metu gali prarasti savitvardą, arba, dar blogiau, gali vėl pravirkti dėl Džesės mirties. Gyvatė galėjo tik prisiminti, kaip ji norėjo padėti Džesei, o dabar taip lengvai gali išgydyti šį žmogų.

Meras lovoje gulėjo ant nugaros. Gydytoja dar jautė, kaip jis dreba, bet bent jau tylėjo. Gabrielius su Brajanu stovėjo merui iš šonų. Paėmusi antklodę nuo lovos kraštų, Gyvatė padėjo ją ant mero kelių ir taip padarė nedidelę užtvarą.

— Aš noriu matyti, — tarė meras.

Mero koja buvo purpurinė ir sutinusi.

— Ne, jūs nenorite, — atsakė Gyvatė. — Brajanai, prašau atidaryti langus.

Senais tarnas, paklusdamas prašymui, nuskubėjo atitraukti užuolaidų ir atverti stiklinių langų lauke tvyrančiai tamsai. Kambaryje pasklido vėsus, gavus oras.

— Kai Smėlis jums įgels, — ištarė Gyvatė, — pajusite aštrų skausmą. Tuomet vieta aplink įkandimą patins. Įkandimas bus tiesiai virš žaizdos. Patinimas sklaidysis lėtai, nes jūsų kraujotaka beveik atkirsta. Bet kai patinimas išsiplės pakankamai toli, aš drenuosiu žaizdą ir tada antitoksinas veiks geriau.

Mero raudoni skruostai pabalo. Vyras nieko nesakė, o Brajanas prie lūpų pridėjo stiklinę ir meras sočiai atsigėrė. Raudonis vėl grįžo.

Na, galvojo Gyvatė, kai kuriems žmonėms reikia sakyti, o kai kuriems ne.

Gydytoja Brajanui pamėtėjo švaraus audinio.

— Užpilkite ant jo šiek tiek brendžio ir uždėkite ant mero nosies ir burnos. Jei norite, abu su Gabrieliumi galite pasidaryti tą patį ir sau. Tai nebus malonu. Ir abu išgerkite po gerą gurkšnį. Tuomet lengvai laikykite mero pečius. Neleiskite jam staiga atsisėsti; jis išgąsdins barškuolę.

— Taip, gydytoja, — pasakė Brajanas.

Gyvatė nuvalė odą virš gilios žaizdos ant mero blauzdos. Gerai, kad nėra stabligės, pagalvojo gydytoja, prisiminusi Ao ir kitus rinkėjus. Gydytojai retai keliauja per Kalnapusį, nors praeityje keliaudavo dažniau. Kadangi meras žinojo, jog nebūtina matyti gyvatės, jį galėjo paskiepyti.

Gyvatė nuo rankos nusivyniojo Smėlį ir, leisdama jam liežuviu liesti spalvą praradusią odą, laikė jo galvą tiesiai už žandikaulio linkimo linijos. Smėlis ant lovos susirangė spirale. Gyvatė paleido Smėlio galvą, kai tik jis užėmė tinkamą padėtį.

Barškuolė gėlė.

Meras suriko.

Smėlis įgėlė vieną kartą ir labai greitai, jis taip greitai vėl susirangė į spiralę, kad net itin akylas stebėtojas negalėtų būti tikras, ar jis pajudėjo. Bet meras buvo tuo tikras. Jis vėl pradėjo stipriai drebėti. Iš dviejų mažų įkandimo žaizdelių tekėjo tamsus kraujas bei pūliai.

Gyvatei liko dvokiantis, nešvarus, bet įprastas darbas. Ji atvėrė žaizdą ir leido jai nusausėti. Gydytoja tikėjosi Gabrielių per vakarienę per daug nevalgius, nes atrodė, kad, nepaisant brendžiu sudrėkinto audinio ant jo veido, jis tuoj išpils visą vakarienės turinį. Brajanas ramiai stovėjo prie šeimininko pečių, guodė jį ir ramino.

Kai Gyvatė baigė, patinimas ant mero kojos pastebimai sumažėjo. Po kelių savaičių vyras pasveiks.

— Brajanai, gal galite prieiti?

Brajanas pakluso Gyvatės prašymui abejodamas, bet kai pamatė, ką ji padarė, nusiramino.

— Atrodo geriau, — tarė jis. — Geriau net negu tada, kai paskutinį kartą man leido pažiūrėti.

— Gerai. Žaizda drenuosis, todėl turite pasirūpinti, kad ji būtų švari.

Gyvatė parodė, kaip perrišti ir tvarstyti žaizdą. Brajanas pakvietė jauną tarną, kad šis išneštų purviną tvarsliavą ir greitai infekcijos bei mirštančių audinių dvokas dingo. Gabrielius sėdėjo ant lovos, drėgnu rankšluosčiu valė tėvo kaktą. Brendžiu suvilgytas audinys buvo nuslydęs nuo jo veido ir jis net nepasivargino jį pakelti. Dabar meras nebeatrodė toks išbalęs.

Gyvatė paėmė Smėlį ir leido jam užšliaužti ant pečių.

— Jeigu žaizdą labai skaudės ar vėl pakils temperatūra — jei įvyks kažkoks pakitimas į blogąją pusę — ateikite manęs pakviesti. Kitu atveju aš jį apžiūrėsiu iš ryto.

— Ačiū, gydytoja, — tarė Brajanas.

Gyvatė dvejodama praėjo pro Gabrielių, bet jis nepakėlė akių. Jo tėvas gulėjo ramiai, sunkiai kvėpuodamas, užmigęs ar beveik užmigęs.

Gydytoja gūžtelėjusi pečiais išėjo iš mero bokšto, grižo į savo kambarį ir padėjo Smėlį į jo skyrių, tuomet klajojo apačioje, kol rado virtuvę. Dar vienas mero visur spėjantis ir nepagaunamas tarnas pagamino gydytojai vakarienę ir ji nuėjo miegoti.

6

Rytą meras jautėsi geriau. Brajanas visą naktį prie jo budėjo, bet vis tiek vykdė visus paliepimu — ne linksmai, nes tai Brajanui nebūdinga, tačiau besąlygiškai ir be pasipiktinimo.

— Ar randas liks? — paklausė meras.

— Taip, — nustebusi atsakė Gyvatė. — Žinoma. Aš pašalinau pakankamai daug mirusio raumens ir jis niekad visas neatsinaujins. Bet jūs tikriausiai nešlubuosite.

— Brajanai, kur mano arbata? — mero tonas išdavė, kad jį suerzino Gyvatės atsakymas.

— Jau atneša, sere.

Kambaryje pasklido prieskonių kvapas. Meras, nekreipdamas dėmesio į jo koją perrišinėjančią gydytoją, vienas gėrė arbatą.

Kai Gyvatė rūsčiai išėjo į holą, paskui ją nusekė Brajanas.

— Gydytoja, atleiskite jam. Jis nepratęs sirgti. Jis tikisi, kad viskas eitų sava vaga.

— Tai aš pastebėjau.

— Aš turiu galvoje… jis galvoja apie save, kai bus randuotas… Jaučiasi, tarsi pats save išdavęs.

Nerasdamas tinkamų žodžių, Brajanas skėstelėjo rankomis.

Nebuvo labai neįprasta sutikti žmones, netikinčius, kad gali susirgti; Gyvatė įpratusi prie pacientų, kurie, nekreipdami dėmesio į tai, ko reikia sveikimui, nori grįžti į normalų gyvenimą per greitai, o kai tai neįmanoma, tampa irzlūs.

— Bet dėl to jis neturi teisės elgtis su žmonėmis nepagarbiai, — tarė Gyvatė.

Brajanas nuleido akis.

— Jis geras žmogus, gydytoja.

Apgailestaudama, kad parodė savo pyktį — ne, susierzinimą ir įžeistą savigarbą — palietė Brajaną ir darkart prabilo, tik švelniau.

— Ar jus čia kažkas laiko?

— Ne! Oi, ne, gydytoja, aš laisvas. Meras neleidžia nieko Kalnapusyje laikyti prievarta. Vairuotojai, kurie atvyksta su tarnais vergais, iš miesto išsiunčiami, o jų žmonės gali važiuoti su jais arba likti metams tarnauti mieste. Jei jie pasilieka, meras iš vairuotojų išperka jų popierius.

— Ar taip nutiko ir jums?

Brajanas dvejojo, bet galiausiai atsakė:

— Nedaug kas žino, jog buvau vergas. Mane vieną iš pirmųjų išlaisvino. Po metų meras suplėšė mano vergystės popierius. Jie dar galiojo dvidešimt metų, o aš jau atitarnavau penkerius. Iki tol nebuvau tikras, ar galiu pasitikėti juo — ar kuo nors kitu. Bet galėjau.

Brajanas gūžtelėjo pečiais ir tarė:

— Po to aš pasilikau.

— Suprantu, kodėl jaučiatės dėkingas merui, — atsakė Gyvatė.

— Bet tai vis tiek nesuteikia jam teisės nurodinėti jums dvidešimt keturias valandas per parą.

— Praėjusią naktį aš miegojau.

— Kėdėje?

Brajanas nusišypsojo.

— Suraskite ką nors kitą, kas galėtų jį trumpam prižiūrėti, — tarė Gyvatė. — Jūs eisite su manimi.

— Gydytoja, ar jums reikia pagalbos?

— Ne, aš einu į arklides. Bet jūs galite bent jau nusnausti, kol manęs nėra.

— Ačiū, gydytoja. Tačiau aš norėčiau likti čia.

— Kaip pasakysite.

Gyvatė išėjo iš rezidencijos ir perėjo per kiemą. Buvo malonu eiti tvyrant vėsiam rytui, net ir plaukų segtuko plonumu virtusiu uolos taku. Pirmyn ir atgal mojuodama galva, aukštai mosteldama uodega, prunkšdama, besiveržianti bėgti į priekį ir vėl besimetanti atgal — tokia žalioje pievoje buvo pilka kumelė. Jei ji būtų bėgusi į priekį, būtų beveik nepastebėdama praskyrusi tvorą sulig savo krūtine, bet ji bėgiojo norėdama tik pažaisti.

Gyvatė keliu ėjo iki daržinės. Kai priartėjo, išgirdo pliaukštelėjimą ir verksmą, tuomet garsų ir įsiutusį balsą.

— Marš dirbti!

Gydytoja bėgte nubėgo likusius žingsnius iki arklidžių ir plačiai atvėrė duris. Viduje buvo beveik tamsu. Ji sumirksėjo. Gydytoja girdėjo šieno čežėjimą ir įkvėpė maloniai sunkaus švarios žirgų daržinės kvapo. Po akimirkos Gyvatės akys prisitaikė prie prieblandos ir ji pamatė platų, šienu išklotą praėjimą, du atitvertus gardus ir į ją besisukantį arklidžių prižiūrėtoją.

— Labas rytas, gydytoja.

Arklidžių prižiūrėtojas atrodė įspūdingai: beveik dviejų metrų ūgio, stambaus sudėjimo. Jo garbanoti plaukai buvo šviesiai raudoni, o barzda šviesi.

Gyvatė pažiūrėjo į jį ir tarė:

— Koks čia triukšmas?

— Triukšmas? Aš ne… O, aš tik kovojau su tinginystės malonumais.

Jo kovos būdai turėjo būti efektyvūs, nes kad ir kas būtų tinginiavęs, jis greitai dingo.

— Tinginiavimas tokiu ryto metu skamba visai neblogai, — tarė Gyvatė.

— Na, mes pradedame anksti.

Arklidžių prižiūrėtojas palydėjo Gyvatę į vidų.

— Aš apgyvendinau jūsų žirgus čia. Kumelę išleidau pabėgioti, o ponį palikau viduje.

— Gerai, — pasakė Gyvatė. — Jį reikia kuo greičiau pakaustyti.

— Aš išsiunčiau žmogų, kad po pietų atvestų kalvį.

— Puiku.

Gyvatė nuėjo į Voverio gardą. Ponis juostinėjo Gyvatę, o ji jam davė gabalėlį atsineštos duonos. Ponio kailis blizgėjo, jam sušukavo keterą ir uodegą, net ištepė kanopas.

— Kažkas gerai juo pasirūpino.

— Mes stengiamės pamaloninti merą ir jo svečius, — atsakė stambusis vyras.

Jis rūpestingai buvo šalia tol, kol Gyvatė išėjo parvesti kumelės. Po tokio ilgo laiko dykumoje Greituolę ir Voverį reikėjo po truputį pratinti prie ganyklų, nes kitaip jie galėjo susirgti.

Kai Gyvatė grįžo jodama Greituole be balno ir keliais ją vadeliodama, prižiūrėtojas jau dirbo kitoje pastato dalyje. Gydytoja nuslydo nuo kumelės nugaros ir įleido ją į gardą.

— Tai aš, ponia, ne jis.

Krūptelėjusi Gyvatė atsisuko, bet to, kas sušnabždėjo, nebuvo nei garde, nei šienu nuklotame praėjime.

— Kas čia? — paklausė gydytoja. — Kur tu?

Grįžusi į gardą, Gyvatė pažvelgė viršun ir lubose pamatė skylę, pro kurią metamas pašaras. Ji užšoko ant ėdžių ir, paėmusi už angos krašto, prisitraukė, kad galėtų pamatyti pastogę. Iš išgąsčio maža figūra atšoko ir pasislėpė už šieno ryšulio.

— Išlįsk, — tarė Gyvatė. — Aš tavęs neskriausiu.

Gydytoja juokingai kabojo vidury gardo, o Greituolė uostinėjo jos batą, ji neturėjo kur atsispirti, kad galėtų užlipti į pastogę.

— Nusileisk žemyn, — paprašė Gyvatė ir nušoko atgal ant žemės.

Šieno pastogėje ji matė žmogaus figūrą, bet bruožų neįžvelgė.

Tai vaikas, pagalvojo gydytoja, paprasčiausiai mažas vaikas.

— Nieko, ponia, — atsiliepė vaikas. — Tik jis visada apsimeta, kad vienas padaro visus darbus, nors ir kiti dirba. Nekreipkite dėmesio.

— Prašau, nusileisk, — darkart pasakė Gyvatė. — Tu labai gerai pasirūpinai Greituole ir Voveriu, aš noriu tau padėkoti.

— Šios padėkos pakanka, ponia.

— Nevadink manęs taip. Mano vardas Gyvatė. O koks tavo?

Bet vaiko nebebuvo.

Kai gydytoja jodama Greituole pasiekė uolos viršūnę, jos jau laukė susirinkę ir miesto žmonės, ir pacientai, ir pasiuntiniai. Šiandien ji skaniai nepapusryčiaus.

Iki vakaro Gyvatė apžiūrėjo nemažai Kalnapusio gyventojų. Kelias valandas Gyvatė dirbo sunkiai, be atokvėpio, paskubomis, bet buvo patenkinta, o tada, kai apžiūrėjusi vieną pacientą ėjo prie kitoji pagalvojo, kad šioje minioje kas nors gali paprašyti pagalbos mirštančiajam, tokiam kaip Džesė, kuriai ji negalėjo padėti.

Šiandien taip neatsitiko.

Vakare Gyvatė jojo pakrante Greituole į šiaurę, o kai saulės spindesys paskendo debesyse ir palietė vakarines kalno viršūnes, miestas liko kairėje. Kai ji pasiekė mero vilą ir arklides, ilgi šešėliai slinko jos link. Kadangi aplinkui nieko nebuvo, Gyvatė pati nuvedė Greituolę į arklides, nubalnojo ir pradėjo šukuoti jos švelnų, dėmėtą kailį. Gydytojai nebuvo labai nemalonu grįžti į mero rezidenciją ir užsispyrėliškos ištikimybės bei skausmo kupiną atmosferą.

— Ponia, tai ne jūsų darbas. Leiskite man. Jūs eikite toliau kalva.

— Ne, tai tu nusileisk, — Gyvatė tarė atsiskyrusiam balsui. — Tu gali padėti. Ir nevadink manęs ponia.

— Dabar jau eikite, ponia, prašau.

Gydytoja šukavo Greituolės petį ir neatsakė. Kai nieko neįvyko, Gyvatė pamanė, kad vaikas nuėjo; tuomet ji išgirdo virš savęs čežantį šieną. Impulsyviai Gyvatė šukavo Greituolės šoną prieš plauką. Po akimirkos vaikas jau buvo šalia gydytojos ir švelniai ėmė šukas išjos rankų.

— Matote, ponia…

— Gyvate.

— … šis darbas ne jums. Jūs išmanote gydymą, o aš žirgų šukavimą.

Gyvatė nusišypsojo.

Mažoji mergaitė buvo maždaug tik devynerių ar dešimties, maža ir liesa. Ji nepažiūrėjo į gydytoją; dabar ji, nusukusi veidą prie pat kumelės šono, vėl tiesiai šukavo susiraičiusius Greituolės karčius. Jos plaukai buvo šviesiai raudoni ir purvini, o nagai nukramtyti.

— Tu teisi, — tarė Gyvatė. — Tu šukuoji geriau už mane.

Akimirką vaikas tylėjo. Bet staiga, net neatsisukusi, tarė:

— Jūs mane apkvailinote.

— Šiek tiek, — atsakė Gyvatė. Bet aš turėjau, nes nenorėjai leisti tau akis į akį padėkoti.

Mergaitė, žvelgdama aukštyn, apsisuko.

— Tuomet dėkokit man! — suriko ji.

Mergaitės kairėje veido pusėje matėsi randas.

Trečio laipsnio nudegimas, pamanė Gyvatė. Vargšas vaikas!.. O tuomet Gyvatė pagalvojo: jei netoliese būtų buvęs gydytojas, randas nebūtų toks žymus.

Bet gydytoja pastebėjo dar ir mėlynę dešinėje mergaitės veido pusėje. Gyvatė priklaupė, o mergaitė, vengdama bet kokio kontakto, nusisuko, kad randas mažiau matytųsi. Gydytoja švelniai palietė mėlynę.

— Šįryt girdėjau, kaip arklidžių prižiūrėtojas ant kažko rėkė, — tarė Gyvatė. — Ant tavęs, ar ne? Jis tau trenkė.

Mergaitė vėl atsisuko ir plačiai atmerkta dešine akimi bei dėl rando primerkta kairiąja spoksojo į Gyvatę.

— Man viskas gerai, — tarė mergaitė.

Tuomet ji išslydo iš gydytojos rankų ir kopėčiomis nubėgo į tamsą.

— Prašau, sugrįžk, — pašaukė Gyvatė.

Bet vaiko jau nebuvo, net ir nusekusi iš paskos į palėpę, gydytoja jos ten nerado.

Gyvatė patraukė taku į rezidenciją, o nuo jos nešamos lempos šešėlis bėgiojo tai į priekį, tai atgal. Mėlynė tikrai nekokioje vietoje, visai prie smilkinio. Bet, Gyvatei prisilietus, mergaitė nekrūptelėjo — bent jau ne nuo prisilietimo prie mėlynės — ir jai nepasireiškė jokie smegenų sukrėtimo simptomai. Gydytojai nereikėjo rūpintis dėl skubios pagalbos mergaitei. Bet kaip bus ateityje?

Gyvatė kaip nors norėjo padėti, bet žinojo, kad jeigu išpeiks prižiūrėtoją, mergaitei teks iškęsti visas pasekmes, vos tik ji išvyks.

Gyvatė laiptais užlipo pas merą.

Brajanas atrodė išsekęs, bet meras — atsigavęs. Beveik visas patinimas atslūgo. Įkandimo žymes beveik aptraukė šašas, tačiau Brajanas puikiai atliko savo darbą palaikydamas atvirą ir švarią žaizdą.

— Kada galėsiu atsikelti? — paklausė meras. — Aš turiu darbo. Reikia susitikti su žmonėmis. Išspręsti ginčus.

— Galite bet kada atsikelti, — atsakė Gyvatė. — Tačiau po to lovoje teks gulėti triskart ilgiau, nei reikėtų.

— Aš reikalauju…

— Tiesiog likite lovoje, — pavargusi tarė gydytoja.

Gyvatė žinojo, kad meras nepaklus. Brajanas kaip visada nusekė paskui Gyvatę į holą.

— Jei naktį žaizda kraujuos, pakvieskite mane, — pasakė ji.

Gyvatė žinojo, kad žaizda kraujuos, jei meras atsikels ir ji nenorėjo, kad senam tarnui reikėtų vienam tvarkytis su žaizda.

— Jam viskas gerai? Jam viskas bus gerai?

— Taip, jei jis nepersistengs. Žaizda gan gerai gyja.

— Ačiū, gydytoja.

— Kur Gabrielius?

— Jis daugiau čia neateina.

— Brajanai, kas vyksta tarp Gabrieliaus ir jo tėvo?

— Apgailestauju, gydytoja, aš negaliu pasakyti.

Turite galvoje, kad pats nenorite pasakyti, pagalvojo ji.

Gyvatė stovėjo žiūrėdama į tamsų slėnį. Gydytoja dar visai nenorėjo miego. Tai buvo vienas iš dalykų, ko ji nemėgo praktikos metuose: miegoti dažniausiai ji eina viena. Daug žmonių, pas kuriuos Gyvatė buvo, žinojo apie gydytojus tik iš jų reputacijos ir jos bijojo. Pradžioje net ir Arevinas jos baiminosi, o tada, kai jau nebebijojo ir jų tyla virto potraukiu, Gyvatei teko išvykti.

Gydytoja kaktą priglaudė prie vėsaus stiklo.

Kai Gyvatė pirmą kartą ėjo per dykumą, ji norėjo ją ištyrinėti, pamatyti vietas, kuriose gydytojai jau dešimtmečius nesilankė arba kuriose jie dar išvis nėra buvę. Gal ji buvo per daug įžūli, o gal kvaila, kai ėmėsi to, ko jos mokytojai jau seniai nedaro arba mano, kad to daryti nereikėtų. Net šioje dykumos pusėje žmonėms trūksta gydytojų. Jei Gyvatės vizitas į miestą bus sėkmingas, viskas gali pasikeisti. Bet Džesės vardas buvo vienintelis skirtumas tarp jos ir kitų gydytojų, prašančių Centro žinių. Jeigu jai nepasiseks… Gyvatės mokytojai geri žmonės, tolerantiški skirtumams ir keistumams, bet gydytoja nežinojo, kaip jie reaguos į jos klaidas.

Beldimas į duris, pertraukęs Gyvatės mintis, buvo tarsi palengvėjimas.

— Įeikite.

Gabrielius įėjo ir dar kartą pribloškė ją savo grožiu.

— Brajanas sako, kad tėvas laikosi gerai.

— Pakankamai gerai.

— Ačiū, kad jam padedate. Žinau, jog su juo gali būti sunku.

Gabrielius dvejojo, apsidairė, gūžtelėjo pečiais ir tarė:

— Na… Aš užėjau pažiūrėti, ar galiu jums kuo nors padėti.

Nepaisant rūpesčio, Gabrielius atrodė švelnus ir malonus, šios savybės Gyvatę traukė taip pat, kaip ir jo grožis. O ji buvo vieniša. Gyvatė nutarė priimti jo kultūringą pasiūlymą.

— Taip, — tarė gydytoja. — Ačiū.

Gyvatė sustojo prieš Gabrielių, palietė jo skruostą, paėmė už rankos ir nuvedė prie sofos. Ant žemo stalo prie lango stovėjo butelis vyno ir kelios taurės.

Gyvatė pamatė, kad Gabrielius rausta.

Jei gydytoja nežinojo dykumos papročių, tai kalnų papročius ji puikiai išmanė: ji neperžengė savo, kaip svečio, privilegijų, o jis pateikė pasiūlymą. Gyvatė veidu atsisuko į Gabrielių ir paėmė jį už rankų, šiek tiek aukščiau alkūnių. Dabar jaunuolis išbalo.

— Gabrieliau, kas negerai?

— Aš… Aš per daug sau leidau. Aš nenorėjau… Jei norite, atsiųsiu ką nors kitą…

Gyvatė suraukė antakius.

— Jei man reikėtų „ko nors kito“, galėjau pasisamdyti mieste. Norėjau to, kas man patinka.

Gabrielius pažvelgė į Gyvatę ir nežymiai, pagarbiai nusišypsojo. Ant jo skruostų matėsi rausvai auksinai plaukai, galbūt Gabrielius nutarė užsiauginęs barzdą išvykti iš tėvo namų.

— Ačiū už tai, — tarė jaunuolis.

Gyvatė pasodino Gabrielių ant sofos ir prisėdo šalia.

— Kas negerai?

Gabrielius papurtė galvą. Plaukai užkrito ant jo kaktos, pusiau uždengdami akis.

— Gabrieliau, negi tu pats nepastebėjai, kad esi gražus?

Gabrielius vos išspaudė gailią šypseną.

— Aš tai žinau.

— Negi aš turiu tave spausti? Ar aš tai turiu daryti? Dievai mato, neprilygstu grožiu Kalnapusio žmonėms. O gal tave domina tik vyrai? Pasakyk, aš suprasiu.

Gyvatė neišgavo, kas privertė jaunuolį nuo jos atitolti; jis nereagavo nė į vieną jos pasiūlymą.

— Ar sergi? Man pirmai turėtum tai pasakyti!

— Aš nesergu, — švelniai, nežiūrėdamas į akis, atsakė Gabrielius. — Ir tai ne dėl jūsų. Turiu galvoje, jei turėčiau teisę ką nors rinktis… Man garbė, kad taip gerai apie mane manote.

Gyvatė laukė, kol jaunuolis tęs.

— Būtų nesąžininga jūsų atžvilgiu, jei pasilikčiau. Aš galėčiau…

Kai jaunuolis vėl sustojo, Gyvatė tarė:

— Ši problema tarp tavęs ir tavo tėvo. Dėl to tu iškeliauji.

Gabrielius linktelėjo.

— Ir jis visiškai teisus, jog nori, kad aš išvykčiau.

— Nes tu negyveni pagal jo principus?

Gyvatė papurtė galvą ir tarė:

— Bausmė čia nepadės. Tai kvaila ir savimeiliška. Gabrieliau, eime kartu miegoti. Aš nieko iš tavęs nereikalausiu.

— Jūs nesuprantate, — sutrikęs tarė jaunuolis.

Gabrielius paėmė Gyvatės rankas ir pakėlė jas prie savo veido, jos pirštų galiukus trynė į savo seniai skustą barzdą.

— Aš negaliu laikytis mylimųjų susitarimo. Nežinau kodėl. Aš turėjau gerą mokytoją. Tačiau nesugebu savęs biologiškai kontroliuoti. Aš bandžiau. Dievai, aš bandžiau.

Jaunuolio mėlynos akys buvo šviesios. Gabrielius patraukė savo rankas nuo Gyvatės rankų. Gydytoja dar kartą palietė jaunuolio skruostus ir, slėpdama savo nuostabą, apkabino jo pečius. Gyvatė galėjo suprasti impotenciją, bet ne savikontrolės trūkumą! Ji nežinojo, ką jam pasakyti, o jis norėjo jai dar pasakyti kažką, kažką, apie ką be galo troško kalbėti: Gyvatė jo norą suprato iš akivaizdžiai įsitempusio kūno. Gabrielius suspaudė kumščius. Gydytoja nenorėjo jo spausti; jis jau ir taip pakankamai įskaudintas. Gyvatė suprato, kad savyje ieško švelnių žodžių ir aplinkinių būdų, kaip pasakyti tai, ką anksčiau paprastai sakydavo tiesiai šviesiai.

— Viskas gerai, — tarė Gyvatė. — Aš suprantu, ką tu sakai. Nusiramink. Man tai nesvarbu.

Gabrielius į Gyvatę pažvelgė tokiu plačiu ir nustebusiu žvilgsniu, kaip ta mergaitė iš arklidžių, kai ji, užuot žiūrėjusi į seną, bjaurų randą, pažvelgė į šviežią mėlynę.

— Tai negali būti tiesa. Aš su niekuo negaliu pasikalbėti. Jie, kaip mano tėvas, šlykštisi. Aš jų nekaltinu.

— Su manimi gali kalbėtis. Aš tavęs neteisiu.

Akimirką Gabrielius dvejojo, o po to išsiveržė metus laikyti žodžiai:

— Aš turėjau draugę vardu Lei. Prieš trejus metus, kai buvau penkiolikos. Jai buvo dvylika. Pasimylėti pirmą kartą, ne pažaisti, žinokite, ji pasirinko mane. Ji dar nebuvo baigusi apmokymų, bet tai nesvarbu, nes aš jau buvau baigęs. Bent taip maniau.

Gabrielius lenkėsi Gyvatės link, norėdamas galvą padėti ant jos peties ir, tarsi žvelgdamas į niekur, nukreipė akis į tamsius langus.

— Gal man reikėjo imtis kitų apsaugos priemonių, — tarė jaunuolis. — Bet aš net nemaniau, kad esu vaisingas. Dar niekad nesu girdėjęs, kad kažkas nesuvaldytų savo biologijos. Na, gal ne gilią ekstazę, o vaisingumą.

Gabrielius karčiai nusijuokė. Jis tęsė:

— O ūsai tada man dar neaugo.

Kai Gabrieliaus marškinių švelni medžiaga nuslydo per Gyvatės šiurkščią palaidinę, ji suprato, kad vaikinas gūžtelėjo pečiais.

— Po kelių mėnesių mes jai surengėme vakarėlį, nes manėme, kad ji išmoko kontroliuoti savo biologiją greičiau nei įprasta. Niekas nenustebo. Lei viskas sekėsi greitai. Ji nuostabi.

Akimirką jis nutilo ir, lėtai bei giliai kvėpuodamas, tiesiog prisiglaudė prie Gyvatės.

— Bet ne dėl jos sugebėjimo kontroliuoti dingo mėnesinės, tai aš ją apvaisinau. Jai buvo dvylika ir aš buvau jos draugas, ji pasirinko mane, o aš beveik sugrioviau jos gyvenimą.

Dabar Gyvatė viską suprato: Gabrieliaus drovumą, netikrumą, gėdą, net ir tai, kodėl išėjęs jis slepia savo grožį — jis nenori, kad jį atpažintų; dar daugiau: jis nenorėjo, kad kas nors pasiūlytų kartu nueiti į lovą.

— Vargšas vaike, — tarė Gyvatė.

— Manau, kad mes visada žinojome, jog būsime partneriai. Kai mes subręsime. Bet kas norės nesikontroliuojančio partnerio? Jie visada žinotų, kad jei vieno kontrolė bent kiek sutriktų, kitas išvis nesikontroliuotų. Taip partnerystė ilgai netruktų.

Jaunuolis perkėlė savo svorį.

— Ji nenorėjo manęs žeminti. Ji niekam nesakė. Pasidarė abortą, bet ji buvo visiškai viena. Ir apmokymo jai tikrai nepakako. Ji beveik mirtinai nukraujavo.

— Tu neturėtum elgtis taip, lyg tyčia būtum ją įskaudinęs.

Šiuos žodžius Gyvatė ištarė žinodama, kad niekas geriau nepadės Gabrieliui išbristi iš depresijos ar sutaikys su tėvu. Žinoti, kad yra vaisingas, jis galėjo tik po patikrinimo ir jau po to, kai perpranta techniką, jaudintis nebereikia. Gyvatei teko girdėti apie žmones, nesugebančius kontroliuoti biologijos, bet ne dažnai. Tik niekuo kitu nesirūpinantis žmogus galėjo nereaguoti į tai, ką patyrė Gabrielius.

— Ji pasveiko, — tarė Gabrielius. — Bet malonumas, dėl mano kaltės, jai virto košmaru. Lei… Aš manau, kad ji darkart norėjo mane pamatyti, bet negalėjo prisiversti.

— Taip, — tarė Gyvatė. Dvylika metų: galbūt tai buvo pirmas kartas, kai Lei suprato, jog kiti žmonės gali daryti įtaką jos gyvenimui bejos kontrolės ir net be jos žinios; tai ne tokia pamoka, kurią vaikai lengvai ir su noru išmoksta.

— Ji nori būti stiklo formuotoja ir jau buvo nuėjusi dėl Ešlės padėjėjos darbo.

Iš susižavėjimo Gyvatė švelniai sušvilpė. Stiklo formuotojo profesija reikalinga ir garbinga. Tik geriausi šios profesijos atstovai galėjo gaminti saulės veidrodžius; ilgai užtruko, kol išmoko gaminti paprasčiausias plokštes su grioveliais ar lenktus stiklus kaip bokštuose. Ešlė — ne viena iš geriausių. Ji — geriausia.

— Ar Lei teko to atsisakyti?

— Taip. Tai galėjo trukti laikinai. Ji pabandė kitais metais. Bet tai buvo ne jos metai.

Gabrielius kalbėjo lėtai ir atsargiai, bet be emocijų, atrodė, kad mintyse jis jau tiek kartų viską išgyveno, jog sugebėjo atitolti nuo prisiminimų.

— Aš nuėjau atgal pas mokytojus, bet kai ilgesnį laiką stebėjo mano reakcijas, jie suprato, kad aš tik kartkartėmis kelias valandas galėjau palaikyti skirtingą temperatūrą. To nepakako.

— Ne, — susimąsčiusi, kokie protingi turėjo būti Gabrieliaus mokytojai, tarė Gyvatė.

Gabrielius atsitraukė, kad galėtų pažiūrėti į Gyvatės veidą.

— Taigi suprantate, jog šiąnakt negaliu su jumis pasilikti.

— Gali. Prašau, pasilik. Mes abu vieniši ir galime vienas kitam padėti.

Gabrielius sulaikė kvėpavimą ir staigiai atsistojo.

— Negi nesuprantat? — ištarė jis.

— Gabrieliau.

Jaunuolis lėtai atsisėdo, bet Gyvatės nelietė.

— Man ne dvylika metų. Tau nereikia bijoti, kad suteiksi man kūdikį, kurio aš nenoriu. Gydytojai niekad nesusilaukia vaikų. Mes esame už save atsakingi, nes atsakomybe negalime dalytis su savo partneriais.

— Jūs niekad neturėsite vaikų?

— Niekad. Moterys jų negimdo, o vyrai jų neaugina.

Gabrielius spoksojo į Gyvatę.

— Ar tiki manim?

— Net žinodama, jūs vis tiek norite, kad aš…

Atsakydama Gyvatė atsistojo ir pradėjo atsiseginėti palaidinę. Kadangi palaidinė nauja, sagos sunkiai atsisegė, tad ji apsinuogino palaidinę nusivilkusi per galvą. Gabrielius, droviai žiūrėdamas į ją, lėtai atsistojo. Gyvatė atsagstė jo marškinius, kelnes, o Gabrielius ištiesė rankas, norėdamas ją apkabinti. Kai kelnės nusmuko nuo jo siaurų klubų, jaunuolis pradėjo rausti.

— Kas negerai?

— Nuo penkiolikos metų aš nesu buvęs nuogas niekieno akivaizdoje.

— Na, — šypsodamasi tarė Gyvatė, — pats laikas.

Gabrieliaus kūnas grožiu prilygo jo veidui.

Gydytoja atlaisvino savo kelnes ir šios nusmuko ant žemės.

Nusivedusi Gabrielių į lovą, Gyvatė įslinko po antklode šalia jo. Švelni lempos šviesa paryškino jaunuolio šviesius plaukus ir odą. Jis virpėjo.

— Atsipalaiduok, — sušnabždėjo Gyvatė. — Nėra kur skubėti ir mes visa tai darome dėl malonumo.

Kai gydytoja masažavo Gabrieliaus pečius, įtampa pamažu atslūgo. Gyvatė suprato, kad ir ji įsitempusi nuo troškimo, susijaudinimo ir poreikio. Ji svarstė, ką veikė Arevinas.

Gabrielius pasisuko ant šono ir ją apkabino. Jie glamonėjo vienas kitą, o Gyvatė sau nusišypsojo, galvodama, kad nors treji metai be patirties Gabrieliui buvo kompensacija, ji pati darys viską, kad pradžia būtų gera.

Tačiau greitai Gyvatė suprato, kad Gabrielius nebetęsia glamonių. Jis stengėsi pamaloninti gydytoją, tikrai per daug galvodamas ir jaudindamasis taip, lyg ji būtų Lei, dvylikos metų mergaitė, kurios pirmas seksualinis malonumas yra jo atsakomybė. Gyvatei tokia situacija malonumo neteikė. Gabrielius bandė atsakyti jai, bet jam nepavyko ir nuo to jis dar labiau susigėdo. Gyvatė palietė jį švelniai lūpomis braukdama per veidą.

Gabrielius keikdamasis atsitraukė nuo gydytojos ir, pasisukęs ant šono, atsuko jai nugarą.

— Man labai gaila, — tarė jis.

Iš jaunuolio balso Gyvatė suprato, kad jis verkia. Gydytoja atsisėdo šalia jo ir paglostė pečius.

— Aš tau sakiau, kad nieko nereikalausiu.

— Aš vis galvoju…

Gyvatė, leisdama jos iškvėptam orui kutenti, pabučiavo Gabrieliaus peties viršų.

— Galvojimas — tai dar ne mintis.

— Aš negaliu nieko padaryti. Žmonėms suteikiu tik nelaimes ir skausmą. O dabar dar ir malonumo iš pradžių negaliu suteikti. Gal taip ir geriau.

— Gabrieliau, vyras impotentas gali patenkinti kitą asmenį. Turėtum tai žinoti. Tai, apie ką mes dabar kalbame, yra tavo malonumas.

Gabrielius neatsakė, jis nepažiūrėjo į Gyvatę: krūptelėjo, kai Gyvatė pasakė „impotentas“, kadangi pats dar su tuo nebuvo susitaikęs.

— Tu juk netiki, kad su manimi gali būti saugus, ar ne?

Gabrielius apsivertė ir pažvelgė į Gyvatę.

— Lei su manimi nebuvo saugi.

Gyvatė prie krūtinės prisitraukė kelius ir padėjo ant jų smakrą. Ilgą laiką gydytoja žiūrėjo į Gabrielių atsiduso ir ištiesė ranką taip, kad Gabrielius matytų visus randus ir gyvačių įkandimų žymes.

— Kiekvienas iš šių įkandimų galėjo bet ką nužudyti, tik ne gydytoją. Greitai ir nemaloniai arba lėtai ir nemaloniai.

Gyvatė nutilo, kad Gabrielius suprastų, ką ji pasakė.

— Aš praleidau labai daug laiko, ieškodama imuniteto šiems nuodams, — tarė Gyvatė. — Ir tai tikrai nemalonu. Aš niekada nesergu. Man nebūna infekcijų. Aš negaliu susirgti vėžiu. Mano dantys negenda. Gydytojų imunitetas toks stiprus, kad nugali viską, kas neįprasta. Dauguma mūsų nevaisingi, nes organizmai gamina antikūnus ir lytinėms ląstelėms. Kitų ląstelių neliečia.

Gabrielius pasirėmė ant vienos alkūnės.

— Tuomet… jei jūs negalite turėti vaikų, kodėl sakėte, kad gydytojai neišgali turėti vaikų? Aš maniau, turite galvoje, jog tam neužtenka laiko. Tai jei aš…

— Mes auginame vaikus! — tarė Gyvatė. — Mes juos įsivaikiname. Bet pirmieji gydytojai bandė patys susilaukti vaikų, tačiau daugumai nepavyko. Kai kurie susilaukdavo, bet atžalos gimdavo deformuoti ir išprotėję.

Gabrielius atsigulė ant nugaros ir pažvelgė į lubas. Jis giliai atsiduso.

— Dievai.

— Mes puikiai išmokome kontroliuoti vaisingumą, — tarė Gyvatė.

Gabrielius neatsakė.

— Tu vis dar susirūpinęs.

Gyvatė pasirėmė alkūne šalia jaunuolio, bet jo dar nelietė.

Gabrielius pažvelgė į ją su ironiška ir rimta šypsena, jo veide matėsi abejonės savimi.

— Aš bijau.

— Žinau.

— Ar jūs kada nors bijojote? Buvote tikrai išsigandusi?

— O taip, — atsakė Gyvatė.

Gydytoja padėjo ranką jam ant pilvo ir pirštais lietė jo švelnią odą bei gležnus tamsiai auksinės spalvos plaukus. Iš išorės nesimatė, kad Gabrielius drebėtų, bet Gyvatė žinojo, jog viduje jis jautė gilų išgąsčio virpulį.

— Gulėk ramiai, — tarė Gyvatė. — Nejudėk, kol aš tau nepasakysiu.

Ji pradėjo glostyti jo pilvą, šlaunis, klubus, sėdmenis ir kiekvienu prisilietimu ji vis artėjo prie genitalijų, bet jų nelietė.

— Ką jūs darote?

— Ša. Gulėk ramiai.

Gyvatė toliau glostė Gabrielių; ir kalbėjo su juo, leisdama, kad jos balsas taptų hipnotizuojantis, guodžiamai monotoniškas. Gydytoja jautė, kaip jaunuolis kovoja su savimi, kad nepajudėtų: jis kovojo su savimi ir virpulys praėjo jam net nepastebėjus.

— Gyvate!

— Ką? — naiviai paklausė Gyvatė. — Ar kas nors negerai?

— Aš negaliu…

— Ša.

Gabrielius sudejavo. Šį kartą jis virpėjo ne iš baimės. Gyvatė nusišypsojo, atsigulė šalia jo ir atsuko jo veidą į savąjį.

— Dabar gali pajudėti, — pasakė Gyvatė.

Kad ir dėl kokios priežasties — dėl Gyvatės erzinimo, ar todėl, kad ji pasirodė jam tokia pat pažeidžiama kaip ir jis jai, o gal paprasčiausiai dėl to, jog buvo jaunas, sveikas aštuoniolikmetis, praleidęs trejus metus save niekindamas, dabar jis jautėsi gerai.

Gyvatė jautėsi kaip stebėtoja, ne gašli pasalūnė, bet šaltakraujiška stebėtoja, beveik nesuinteresuota. Gabrielius buvo iš prigimties švelnus, o gydytoja jį pastūmėjo nesivaržyti. Nors Gyvatė ir patyrė malonumo viršūnę ir taip atsikratė vienatvės metų emocinės įtampos, ja labiausiai rūpinosi Gabrielius. Nors gydytoja ir noriai atsakė į Gabrieliaus aistrą, ji niekaip negalėjo nustoti galvoti apie tai, koks būtų seksas su Arevinu.

Gyvatė ir Gabrielius gulėjo šalia, abu prakaituoti ir sunkiai kvėpuodami, vienas kitą apsikabinę. Gyvatei buvimas kartu toks pat svarbus kaip ir pats seksas. Dar svarbesnis, nes su seksualinėmis įtampomis susidorojama gan lengvai. Apskritai vienišumas ir vienatvė yra skirtingi dalykai. Gyvatė pasilenkė virš Gabrieliaus ir pabučiavo jį į kaklą ir į žandą.

— Ačiū, — sušnabždėjo jaunuolis.

Gyvatė jautė, kaip prie jos lūpų virpėjo Gabrieliaus žodžiai.

— Prašom, — atsakė Gyvatė. — Bet juk stengėmės abu.

Akimirką jis gulėjo nieko nekalbėdamas, pirštus ištiesęs ant Gyvatės liemens išlinkimo. Ji paplekšnojo per jo ranką. Gabrielius — mielas vaikinas. Gyvatės mintis buvo globėjiška ir ji nieko negalėjo sau padaryti, kaip ir negalėjo nustoti svajoti, jog dabar Arevinas būtų šalia jos. Gydytoja norėjo ko nors, su kuo galėtų dalintis, o ne kažko, kas būtų jai dėkingas.

Staiga Gabrielius tvirtai prispaudė Gyvatę ir jos pečiuose paslėpė savo veidą. Gyvatė glostė Gabrieliaus garbanas prie jo sprando.

— Ką reikės man daryti?

Gabrieliaus balsas buvo užslopintas, o šiltas iškvėptas oras lietė jos odą.

— Kur aš eisiu?

Gyvatė laikė ir siūbavo Gabrielių. Staiga gydytoja pagalvojo, ar būtų buvę geriau priimti jo pasiūlymą atsiųsti kitą žmogų ir taip leisti jam toliau gyventi nenutraukiant susilaikymo. Vis tiek Gyvatė negalėjo patikėti, kad jis buvo vienas iš tų nesusikaupusių, savęs gailinčių žmonių, kurie niekad negalės išmokti valdyti savo biologijos.

— Gabrieliau, kokie buvo tavo apmokymai? Kai tave tikrino, kiek laiko galėjai išlaikyti kitokią temperatūrą? Ar jie tau nedavė žetono?

— Kokio žetono?

— Mažo disko su viduje esančiais chemikalais, kuris keičia spalvą pagal temperatūrą. Dauguma iš mano matytų diskų paraudonuoja, vos tik vyras pakankamai aukštai pakelia savo genitalijų temperatūrą.

Gyvatė nusišypsojo prisiminusi, kaip ji sugebėjo nukreipti Gabrieliaus kalbą apie jo disko spalvos intensyvumą tada, kai jie ėjo į lovą.

Bet Gabrielius suraukė antakius ir paklausė;

— Pakankamai aukštai?

— Taip, žinoma, pakankamai aukštai. Argi tu ne taip tai darai?

Gabrieliaus antakiai susiliejo, o veide susimaišė nerimo ir nuostabos išraiškos.

— Mūsų mokytojai moko mus palaikyti žemą temperatūrą.

Gyvatė prisiminė nevykusį draugą ir nešvankius juokelius.

Jai norėjosi garsiai nusijuokti. Bet kažkaip sugebėjo atsakyti Gabrieliui rimtu veidu:

— Gabrieliau, brangus drauge, kiek metų buvo tavo mokytojui? Šimtas?

— Taip, — atsakė Gabrielius. — Bent jau. Labai išmintingas, senas žmogus. Jis vis dar gyvas.

— Aš tikra, kad išmintingas, bet veikiausiai atsiskyrėlis, — tarė Gyvatė. — Atsiliekantis aštuoniasdešimt metų. Kapšelio temperatūros mažinimas pavers tave nevaisingu. O temperatūros kėlimas yra kur kas veiksmingesnis. Ir manoma, kad to tikrai lengviau išmokti.

— Bet jis sakė, kad aš niekad nesugebėsiu savęs tinkamai kontroliuoti…

Gyvatė suraukė antakius, tačiau nepasakė to, ką galvojo: apie nieką joks mokytojas negali šitaip sakyti savo mokiniui.

— Na, dažnai žmogus nesutaria su kitu žmogumi ir viskas, ko reikia, tai tik kitas mokytojas.

— Ar manai, kad aš galiu išmokti?

— Taip.

Gyvatė nutylėjo dar vieną savo mintį apie Gabrieliaus mokytojo išmintį ir sugebėjimus. Bus geriau, jei jaunuolis pats supras mokytojo kaltę. Aišku, jis vis dar jautė didelį susižavėjimą ir pagarbą; Gyvatė nenorėjo jo pastūmėti ginti senolio — žmogaus, kuris tikriausiai labiausiai jį įskaudino.

Gabrielius paėmė Gyvatę už rankos.

— Ką man daryti? Kur man eiti?

Šį kartą Gabrielius kabėjo su viltimi ir užsidegimu.

— Bet kur, kur mokytojo žinios apie vyro technikas yra naujesnės nei amžiaus senumo. Kuria kryptimi eisi, kai išvyksi?

— Aš… Aš dar neapsisprendžiau.

Gabrielius nusuko žvilgsnį.

— Sunku išvykti, — tarė Gyvatė. — Žinau, kad sunku. Bet tai geriausia. Praleisk šiek tiek laiko tyrinėdamas. Nuspręsk, kas tau bus geriau.

— Susirasti naują vietą, — liūdnai tarė Gabrielius.

— Galėtum keliauti į Vidurkelį, — pasakė Gyvatė. — Girdėjau, kad ten gyvena geriausi mokytojai. Ir tuomet, kai viskas baigsis, galėsi grįžti. Nebus jokios priežasties, dėl kurios galėtum negrįžti.

— Manau, kad bus. Manau, niekad nebepasiryšiu grįžti namo, nes net jei ir išmoksiu, ko man reikia, šio krašto žmonės visada manimi abejos. Vis tiek sklis gandai.

Gabrielius gūžtelėjo pečiais.

— Tačiau turiu išvykti bet kokiu atveju. Aš pažadu, keliausiu į Vidurkelį.

— Gerai.

Gyvatė ištiesė ranką ir sumažino lempos šviesą iki mažos kibirkštėlės.

— Man sakė, kad naujos technologijos turi pranašumų.

— Ką tu turi galvoje?

Gyvatė palietė jaunuolį.

— Atliekant šią techniką, reikia paspartinti genitalijų srities kraujotaką. Tai turėtų padidinti ištvermingumą. Ir jautrumą.

— Kažin, ar dabar aš išvis turiu ištvermės?

Gyvatė pradėjo rimtai atsakinėti ir tada suprato, jog tai buvo pirmas bandymas pasakyti pokštą apie seksą.

— Pažiūrėkim, — tarė Gyvatė.

Skubus beldimas į duris pažadino Gyvatę dar gerokai prieš aušrą. Kambarys buvo pilkas ir vaiduokliškas, jį paryškino rožinės ir oranžinės lempos formos. Gabrielius kietai miegojo, šiek tiek šypsojosi, jo ilgos, šviesios blakstienos lietė skruostus. Gabrielius nusistūmė antklodę ir jo gražus, aukštas kūnas buvo atklotas iki šlaunų vidurio. Gyvatė nenoriai patraukė prie durų.

— Užeikite.

Stulbinamai miela, jauna tarnaitė dvejodama įėjo ir koridoriaus šviesa užliejo kambarį.

— Gydytoja, meras…

Tarnaitė iš nuostabos išsižiojo ir, pamiršusi apie kraują ant savo rankų, stovėjo žiūrėdama į Gabrielių. Ji tęsė:

— Meras…

— Aš tuoj ateisiu.

Gyvatė atsistojo, užsimovė naujas kelnes, užsivilko standžią, naują palaidinę ir nusekė paskui jauną moterį į mero apartamentą.

Patalynė permirko krauju iš žaizdos, bet Brajanas ėmėsi tinkamų priemonių: kraujavimas beveik sustabdytas. Meras buvo siaubingai išbalęs, jam drebėjo rankos.

— Jei neatrodytumėt toks ligotas, — tarė Gyvatė, — iš manęs sulauktumėt pylos.

Gydytoja ėmėsi bintuoti žaizdą.

— Jūs palaimintas, kad turite tokį gerą slaugą, — ištarė Gyvatė, kai Brajanas grįžo su švariomis paklodėmis ir galėjo viską girdėti. — Aš tikiuosi, kad jam mokate tiek, kiek jis yra vertas.

— Aš galvojau…

— Galvokite kiek norite, — tarė Gyvatė. — Tai pagirtinas užsiėmimas. Bet daugiau nemėginkite atsistoti.

— Gerai, — sumurmėjo meras, o gydytoja tai suprato kaip pažadą.

Gyvatė nutarė, kad jos pagalbos nereikia pakeičiant paklodes. Kai to reikėdavo arba tai tekdavo padaryti patinkantiems žmonėms, gydytoja neprieštaravo atlikti liokajaus paslaugas. Bet kartais ji galėdavo būti nepaprastai išdidi. Gydytoja žinojo, kad jos kalbos grubumas buvo neatleistinas, bet ji nieko negalėjo padaryti.

Jaunoji tarnaitė buvo aukštesnė už Gyvatę, šiek tiek stipresnė už Brajaną; gydytoja tikėjosi, kad ji padės pakelti merą, aišku, labiausiai padės Brajanas. Bet tarnaitė su nerimu veide stebėjo, kaip Gyvatė išeina miegoti, ir basomis holu nusekė paskui ją.

— Ponia…

Gydytoja atsisuko. Jaunoji tarnaitė apsidairė aplink taip, lyg bijotų, kad kas nors pamatys jas kartu.

— Koks tavo vardas?

— Larilė.

— Larile, aš vardu Gyvatė ir man nepatinka, kai į mane kreipiasi „ponia“. Gerai?

Larilė linktelėjo, bet Gyvatės vardo neištarė.

Gydytoja atsiduso ir paklausė:

— Kas negerai?

— Gydytoja… jūsų kambaryje aš mačiau… kai kurių dalykų tarnai neturėtų matyti. Nenoriu, kad kas nors iš šeimos narių gėdytųsi manęs.

Merginos balsas buvo aštrus ir įtemptas. Ji tęsė:

— Bet… bet Gabrielius — jis…

Susigėdusi ir sutrikusi tarnaitė nutilo.

— Jei aš paklausčiau Brajano, ką daryti, jis turėtų pasakyti šeimininkui. Tai būtų… nemalonu. Bet jūs negalite nukentėti. Aš niekad nemaniau, kad mero sūnus galėtų…

— Larile, — tarė Gyvatė, — viskas gerai. Jis man viską papasakojo. Tai mano atsakomybė.

— Jūs žinote tą… tą pavojų?

— Jis man viską papasakojo, — pakartojo Gyvatė. — Man jokio pavojaus nėra.

— Jūs labai gražiai pasielgėte, — staiga pasakė Larilė.

— Nesąmonė. Aš jo norėjau. Ir aš sugebu geriau kontroliuotis nei trylikametė. Šiuo atveju geriau ir nei aštuoniolikametis.

Larilė vengė Gyvatės žvilgsnio.

— Aš taip pat, — tarė Larilė. — Ir aš jo gailėjau. Bet aš… aš bijojau. Jis toks gražus, galėtum pagalvoti… galėtum pasiduoti to net nenorėdama. Negalėjau pasinaudoti galimybe. Liko dar šeši mėnesiai, kol mano gyvenimas vėl priklausys man.

— Ar tu buvai vergė?

Larilė linktelėjo.

— Gimiau Kalnapusyje. Tėvai mane pardavė. Kol nebuvo mero įstatymų, tai buvo leidžiama.

Įtampa jos balse slėpė abejingus žodžius.

— Tai įvyko daug anksčiau, nei išgirdau, kad vergystė čia uždrausta, bet kai išgirdau, aš pabėgau ir grįžau.

Tarnaitė pažvelgė beveik verkdama.

— Aš savo pažado nesulaužiau…

Larilė atsitiesė ir kalbėjo su didesniu pasitikėjimu:

— Aš buvau vaikas ir negalėjau rinktis vergystės. Bet miestas išpirko mano dokumentus. Esu skolinga savo ištikimybę merui.

Gyvatė suprato, kiek daug drąsos reikėjo Larilei, kad ji galėtų pasakyti tai, ką pasakė.

— Ačiū, — padėkojo Gyvatė. — Kad pasakei man apie Gabrielių. Viskas liks tik tarp mūsų. Aš tau skolinga.

— Oi ne, gydytoja, aš ne tai turėjau galvoje…

Larilės balse kažkas jautėsi, staiga užklupusi gėda, kuri trikdė Gyvatę. Ši svarstė, ar Larilė galvojo, kad jos kalbėjimo su gydytoja motyvai buvo įtartini.

— Aš kalbu rimtai, — darkart pakartojo Gyvatė. — Ar aš galiu kaip nors tau padėti?

Larilė greitai, vieną kartą papurtė galvą, tai neigimo gestas, kuriuo „ne“ ištarė labiau sau nei Gyvatei.

— Man niekas negali padėti, aš manau.

— Papasakok man.

Larilė dvejojo, tuomet atsisėdo ant grindų ir piktai pasikėlė kelnių klešnę.

Gyvatė pritūpė šalia Larilės.

— O dievai, — tarė Gyvatė.

Larilės kulnai buvo perdurti tarp kaulo ir Achilo sausgyslės. Gyvatei atrodė, kad kažkas panaudojo karštą geležį. Randas virto pilku kristalinio audinio žiedu. Viena ranka Gyvatė paėmė Larilės koją ir palietė žiedą. Nebuvo matyti jokio sujungimo.

Gyvatė suraukė antakius ir tarė:

— Tai ne kas kita kaip žiaurumas.

— Jei jiems nepaklūsti, jie turi teisę tave pažymėti, — pasakė Larilė. — Anksčiau aš bandžiau pabėgti ir jie pasakė, kad turi padaryti taip, jog žinočiau savo vietą.

Ramų Larilės balsą užvalgė pyktis. Gyvatė drebėjo.

— Žiedai visada mane sies su jais, — tarė Larilė. — Jei tai būtų tik randai, aš nekreipčiau daug dėmesio.

Larilė ištraukė koją iš Gyvatės rankų.

— Ar jūs matėte kalnuose kupolus? Iš jų daromi žiedai.

Gydytoja pažvelgė į kitą Larilės kulną, jis taip pat randuotas ir

žieduotas. Dabar Gyvatė atpažino pilką, permatomą medžiagą. Bet dar niekad nematė, kad iš jų gamintų kažką kita, o ne kupolus, kurie mįslingai ir nepažeidžiamai stūksojo netikėtose vietose.

— Šitą kalvis bandė pašalinti, — tarė Larilė. — Kai kalvis žiedo net neįlenkė, jis taip susigėdo, kad netgi sulaužė geležinį virbą tam, jog įrodytų, kad jis tai sugeba.

Larilė palietė savo sausgyslę, apjuostą delikačiu žiedu.

— Kai kristalas sukietėja, jis čia lieka visam laikui. Kaip kupolai. Nebent nusipjauni sausgysles ir lieki luoša. Kartais galvoju, jog galėčiau tai iškęsti.

Tarnaitė nuleido klešnę, kad uždengtų žiedą.

— Kaip matote, niekas negali padėti. Tai tuščias darbas, aš žinau. Greitai aš būsiu laisva, nesvarbu, apie ką bylos šie daiktai.

— Čia aš tau negaliu padėti, — tarė Gyvatė. — Ir tai gali būti pavojinga.

— Turite galvoje, kad galėtumėte pabandyti nuimti žiedus?

— Galima padaryti, galima pabandyti, bet gydytojų poste.

— O, gydytoja…

— Larile, rizika bus.

Ant savo pačios kulkšnies Gyvatė parodė, ką reikėtų padaryti.

— Sausgyslės mes nenupjautumėm, mes ją atskirtumėm. Tada žiedas nusimautų. Bet gan ilgai tau būtų iškilusi grėsmė. Ir nėra jokios garantijos, kad sausgyslės sugis visiškai tinkamai, tavo kojos gali niekad nebebūti tokios stiprios, kokios yra dabar. Sausgyslės gali išvis nesuaugti.

— Suprantu… — tarė Larilė, jos balse skambėjo viltis ir džiaugsmas, galbūt ji net negirdėjo Gyvatės.

— Ar pažadėsi man vieną dalyką?

— Taip, gydytoja, žinoma.

— Dar nesvarstyk ką daryti. Neapsispręsk iškart po to, kai baigsis tavo pareiga Kalnapusiui. Palauk kelis mėnesius. Būk įsitikinusi. Kai būsi laisva, gal tu nuspręsi, jog žiedai tau visai netrukdo.

Larilė ironiškai pažvelgė ir Gyvatė žinojo, kad ji būtų paklaususi, kaip gydytoja jaustųsi jos vietoje, bet klausimą jį tyliai apsvarstė.

— Ar pažadi?

— Taip, gydytoja. Pažadu.

Jos atsistojo.

— Na, labanakt, — pasakė Gyvatė.

— Labanakt, gydytoja.

Gyvatė patraukė koridoriumi.

— Gydytoja?

— Taip?

Larilė ištiesė rankas į Gyvatę ir ją apkabino.

— Ačiū.

Susigėdusi Larilė atsitraukė. Jos abi nusisuko ir patraukė savo keliais, bet Gyvatė grįžtelėjo.

— Larile, o iš kur vairuotojai gauna žiedus? Aš dar negirdėjau, kad galima ką nors pagaminti iš kupolų medžiagos.

— Miesto žmonės duoda, — atsakė Larilė. — Duoda per mažai, kad galėtų pasigaminti ką nors naudingo. Užtenka tik žiedams.

— Ačiū.

Mąstydama apie Centrą, kuris vergvaldžiams duoda grandines, bet atsisako kalbėtis su gydytojais, nuėjo atgal į lovą.

7

Gyvatė pabudo anksčiau už Gabrielių, visai prieš rytą. Išaušus neryškiai pilka šviesa apšvietė miegamąjį. Gydytoja, pasirėmusi alkūne, gulėjo savo pusėje ir stebėjo miegantį Gabrielių. Miegantis, jei tai įmanoma, jis atrodė dar gražesnis.

Gyvatė ištiesė ranką, bet, prieš paliesdama Gabrielių, sustojo. Paprastai jai patikdavo pasimylėti rytais. Bet nenorėjo žadinti Gabrieliaus.

Suraukusi antakius, Gyvatė atsigulė ant nugaros ir bandė paanalizuoti situaciją. Vakarykštis seksas nebuvo pats įsimintiniausias jos gyvenime, bet Gabrieliaus — taip, jis buvo ne visai nerangus, tačiau keistas ir nepatyręs. Nors Gyvatė ir nepatyrė viso malonumo, bet miegoti su Gabrieliumi jai buvo malonu.

Gydytoja panarstė savo mintis giliau ir suprato, kad jos ją jaudina. Aišku, Gyvatė Gabrieliaus nebijojo: pati mintis buvo juokinga. Bet ji dar nėra buvusi su vyru, kuris nesugeba kontroliuoti savo vaisingumo. Gyvatė negalėjo paneigti, kad jis ją privertė nerimauti. Gydytoja puikiai kontroliavosi; šiuo klausimu ji savimi pasitikėjo. Ir net jei kažkokiu keistu būdu Gyvatė pastotų, ji galėjo pasidaryti abortą be tokių rimtų pasekmių, nuo kurių Gabrieliaus draugė Lei vos nemirė. Ne, jos nerimas neturėjo jokio pagrindo dėl to, kas iš tikrųjų galėjo nutikti. Labiausiai Gyvatę nuo Gabrieliaus sulaikė mintis apie jo nesugebėjimą, nes ji užaugo žinodama, kad jos meilužiai sugebės susivaldyti ir taip pat galės ja pasitikėti. Gabrieliui šio pasitikėjimo Gyvatė negalėjo suteikti, nepaisant to, kad šie sunkumai ne dėl jo kaltės.

Pirmą kartą Gyvatė suprato, koks Gabrielius jautėsi vienišas visus tuos trejus metus, kaip visi turėjo į jį reaguoti ir kaip jis jautėsi. Jausdama liūdesį dėl Gabrieliaus, Gyvatė atsiduso ir ištiesusi ranką pirštų galiukais glostė jo kūną, pamažu jį pažadindama, nuvijusi visas savo dvejones ir nerimą.

Nešdamasi savo gyvačių lagaminą, gydytoja nuėjo žemyn kalva pasiimti Greituolės. Reikėjo vėl apžiūrėti kelis miesto pacientus, o popietę praleis skiepydama. Gabrielius liko savo tėvo namuose pakuotis daiktų ir ruoštis kelionei.

Voveris ir Greituolė blizgėjo nuo šukavimo. Arklidžių prižiūrėtojo Rašo niekur nesimatė. Gyvatė įėjo į Voverio gardą, kad apžiūrėtų naujas pakaustytas kanopas. Ji pakasė ponio ausis ir garsiai pasakė, kad jam reikia pasimankštinti, nes kitaip apšlubs. Virš Gyvatės švelniai čežėjo palaidas šienas, bet nors ji ir laukė, daugiau nieko neišgirdo.

— Reikės prižiūrėtojo paprašyti, kad pavaikytų tave po lauką, — gydytoja tarė poniui ir vėl laukė.

— Aš pajodinėsiu juo už jus, ponia, — sušnabždėjo vaikas.

— Iš kur man žinoti, kad moki jodinėti?

— Aš moku jodinėti.

— Prašau, nusileisk.

Lėtai vaikas perlipo per angą lubose, pasikabino ant rankų ir nušoko šalia Gyvatės kojų. Vaikas stovėjo nuleidęs galvą.

— Kuo tu vardu?

Mergaitė sumurmėjo kažką iš trijų skiemenų. Gyvatė priklaupė ant vieno kelio ir švelniai paėmė ją už pečių.

— Atsiprašau, aš tavęs neišgirdau.

Mergaitė pažvelgė žvairuodama per baisų randą. Mėlynė pradėjo nykti.

— M-Melisa.

Po dvejonės mergaitė vardą ištarė taip, tarsi besigindama, lyg leisdama Gyvatei jį paneigti. Gydytoja svarstė, ką ji pasakė pirmą kartą.

— Melisa, — darkart tarė vaikas ir užsiklausė garsų.

— Mano vardas Gyvatė, Melisa.

Gydytoja ištiesė ranką ir mergaitė atsargiai ją paspaudė.

— Ar už mane pajodinėsi Voveriu?

— Taip.

— Jis gali šiek tiek spardytis.

Melisa pačiupo gardo durų viršutines skląstis ir ant jų pasirėmė smakrą.

— Matote jį štai ten?

Skersai kelio stovinėjo milžiniškas keršas žirgas, daugiau nei septyniolikos plaštakų aukščio. Gyvatė jau anksčiau buvo jį pastebėjusi; kai tik kas praeidavo pro šalį, žirgas karpė ausimis ir šiepė dantis.

— Aš juo joju, — tarė Melisa.

— Viešpatie aukščiausias, — su nuoširdžiu susižavėjimu tarė Gyvatė.

— Aš vienintelė galiu juo jodinėti, — pasakė Melisa. — Išskyrus tą kitą.

— Ką, Rasą?

— Ne, — su panieka pasakė Melisa. — Ne jis. Tas iš pilies. Geltonais plaukais.

— Gabrielius.

— Turbūt. Bet jis retai ateina, todėl jo žirgu jodinėju aš.

Melisa nušoko atgal ant žemės.

— Jis linksmas. Bet jūsų ponis mielas.

Gyvatė nebeabejojo vaiko veide atsispindinčia patirtimi.

— Tuomet ačiū tau. Džiaugiuosi, kad poniu jodinės tas, kas puikiai tai išmano.

Dar prieš Gyvatei sugalvojant, kuo mergaitę sudominti, kad ji dar šiek tiek pakalbėtų, Melisa užlipo ant ėdžių krašto, pasiruošusi vėl pasislėpti šieno angoje. Pusiaukelėje Melisa atsisuko į Gyvatę ir tarė:

— Ponia, jūs jam pasakysite, kad davėte leidimą?

Iš Melisos balso dingo visas pasitikėjimas.

— Žinoma, pasakysiu.

Melisa pradingo.

Gyvatė pabalnojo Greituolę ir išleido ją į lauką. Čia susitiko su arklidžių prižiūrėtoju.

— Melisa pajodinės Voveriu vietoj manęs, — pasakė Gyvatė prižiūrėtojui. — Aš jai leidau.

— Kas?

— Melisa.

— Kažkas iš miesto?

— Jūsų arklidžių padėjėja, — tarė Gyvatė. — Raudonplaukė mergaitė.

— Turite galvoje Bjaurybę? — nusijuokė prižiūrėtojas.

Gyvatė jautė, kaip rausta iš pradžių nuo šoko, po to iš pykčio.

— Kaip drįstate taip juoktis iš vaiko?

— Juoktis? Kaip? Sakydamas tiesą? Niekas nenori į ją žiūrėti ir geriau, jei ji tai atsimins. Ar ji jums trukdė?

Gyvatė užlipo ant kumelės ir pažvelgė į prižiūrėtoją.

— Nuo dabar geriau jau kumščius paleiskite į darbą prieš ką nors savo ūgio.

Gydytoja kulnais spustelėjo Greituolės šonus ir kumelė metėsi į priekį, už nugaros palikdama klojimą, Rasą, pilį ir merą.

Diena praėjo greičiau, nei Gyvatė to tikėjosi. Išgirdę, kad į Kalnapusį atkeliavo gydytoja, viso slėnio žmonės ėjo pas ją, nešė skiepyti vaikus, vedė chroniškomis ligomis sergančius senolius, kuriems, kaip ir artritu sergančiai Grumai, Gyvatė negalėjo padėti. Nors gydytoja apžiūrėjo pacientus, užsikrėtusius infekcijomis, turinčius auglius, net sergančius užkrečiamomis ligomis, Gyvatei vis dar sekėsi, nes neatėjo niekas, kas būtų prie mirties. Kalnapusio gyventojai buvo beveik tokie pat sveiki, kaip ir gražūs.

Gyvatė beveik visą dieną praleido dirbdama užeigos, kurioje ketino apsistoti, pirmame aukšte esančiame kambaryje. Tai buvo pagrindinė miesto vieta, o užeigos savininkai maloniai priėmė Gyvatę. Vakare paskutinis gimdytojas iš kambario išsivedė verkšlenantį vaiką. Norėdama, kad šalia būtų Paula ir padėtų savo pasakojimais bei juokais, Gyvatė atsilošė kėdėje, pasirąžė, nusižiovavo ir, vis dar pakeltomis rankomis, atlenktu kaklu ir užmerktomis akimis, atsipalaidavo. Gydytoja išgirdo atsidarančias duris, žingsnius, ilgo apdaro šlamėjimą ir pajuto šiltą žolelių arbatos aromatą.

Kai Leinė, užeigos savininkė, ant šalia stovinčio stalelio padėjo padėklą, Gyvatė atsisėdo. Leinė buvo vidutinio amžiaus graži, maloni ir gan apkūni moteris. Moteris atsisėdo, įpylę du puodelius arbatos ir vieną padavė gydytojai.

— Ačiū.

Moteris įkvėpė arbatos garų.

Po kelių minučių arbatos gurkšnojimo, Leinė nutraukė tylą:

— Aš džiaugiuosi, kad atvykote. Jau per ilgai Kalnapusyje nebuvo gydytojos.

— Žinau, — tarė Gyvatė. — Mes negalime dažnai nusigauti taip toli į pietus.

Ji svarstė, ar ir Leinė žinojo, kad bėda buvo ne atstumas tarp Kalnapusio ir gydytojų posto.

— Jei koks gydytojas apsigyventų čia, — Leinė ištarė, — žinau, kad miestas būtų nepaprastai dėkingas. Aš įsitikinusi, jog meras su jumis pasikalbės apie tai, vos tik jam bus geriau. Bet aš esu taryboje ir galiu jums užtikrinti, kad jo pasiūlymas bus patvirtintas.

— Ačiū, Leine. Aš tai atsiminsiu.

— Tai jūs galite pasilikti?

— Aš?

Nustebusi Gyvatė spoksojo į arbatą. Gydytoja to nesuprato kaip tiesioginio kvietimo. Kalnapusis, su savo grožiu, sveikais žmonėmis, — ta vieta, kur gydytojai apsistotų po sunkaus darbo metų, vieta pailsėti tam, kuris nenorėtų mokyti.

— Ne, aš negaliu. Rytą aš išvykstu. Bet kai grįšiu namo, aš apie jūsų pasiūlymą pasakysiu kitiems gydytojams.

— Ar jūs tikra, kad nenorite pasilikti?

— Aš negaliu. Neturiu tiek patirties, kad galėčiau užimti tokią vietą.

— Ir turite išvykti rytoj?

— Taip. Kalnapusyje tikrai nedaug darbo. Jūs apskritai per sveiki.

Gyvatė nusišypsojo.

Leinė irgi šyptelėjo, bet jos tonas išliko rimtas.

— Jei jūs išvykstate, nes vieta, kurioje apsistojote… nes jums reikia darbui tinkamesnės vietos, — dvejodama tarė moteris, — mano užeigoje esate visada laukiama.

— Ačiū. Jei aš būčiau apsistojusi ilgesniam laikui, aš persikelčiau. Nenorėčiau… piktnaudžiauti mero svetingumu. Bet man tikrai reikia išvykti.

Gyvatė pažvelgė į vėl nusišypsojusią Leinę. Jos suprato viena kitą.

— Ar pasiliksite pernakvoti? — paklausė Leinė. — Jūs turėtumėt būti pavargusi, o kelias tolimas.

— O, jojimas malonus, — atsakė gydytoja. — Atpalaiduojantis.

Gyvatė jojo per tamsias gatves mero rezidencijos link, ritmingas Greituolės pasagų garsas buvo jos minčių fonas. Jodama kumele, gydytoja snaudė. Šįvakar debesys aukšti ir ploni; nuo išblyškusio mėnulio šešėliai krito ant akmenų.

Staiga Gyvatė išgirdo žingsnius. Stipriai pasibaidžiusi Greituolė metėsi į kairę. Stengdamasi prisitraukti į viršų, beviltiškai griebėsi už balno gugos ir kumelės keteros. Kažkas sugriebė Gyvatę už marškinių ir, tempdamas žemyn, pakibo. Ji pasileido viena ranka ir smogė užpuolikui. Gydytojos kumštis nuslydo šiurkščiu audiniu. Gyvatė darkart smogė ir pataikė. Vyras sukriokęs paleido gydytoją. Ji vėl užsiropštė ant kumelės ir paspaudė Greituolės šonus. Greituolė nušuoliavo į priekį. Užpuolikas vis dar laikėsi už balno. Gyvatė girdėjo, kaip bandydamas išsilaikyti ant kojų, užpuolikas daužė batus. Staiga kumelė pasviro į dešinę, nes užpuolikas nebeišsilaikė.

Bet vos po sekundės dalies Gyvatė sukontroliavo Greituolę. Gyvačių lagamino nebebuvo.

Gydytoja apsuko Greituolę ir nušuoliavo paskui sprunkantį vyrą.

— Stok! — sušuko Gyvatė.

Ji nenorėjo, kad Greituolė pargriautų užpuoliką, bet šis nepakluso. Jis galėjo nerti į žirgui ir raitelei per siaurą alėją, o kol Gyvatė nuliptų ir pultų sekti, pabėgtų.

Gydytoja pasilenkė, sugriebė užpuoliką už drabužių ir užšoko ant jo. Jie stipriai vertėsi kūliais. Kai užpuolikas apsisuko, Gyvatė atsitrenkė į grįstą gatvę ir užpuolikas ją užgulė savo svoriu. Kai jis bandė pabėgti, Gyvatė kažkaip sugebėjo jį išlaikyti ir atgauti kvapą. Gydytoja norėjo jam pasakyti, kad jis mestų lagaminą, bet dar negalėjo kalbėti. Užpuolikas trenkė ir Gyvatė, pajutusi stiprų skausmą tarp kaktos bei plaukų linijos, parkrito. Ji trenkė atgal ir jie abu vartėsi bei mušėsi ant grindinio. Gyvatė išgirdo, kaip lagaminas atsitrenkė į akmenį: ji metėsi į priekį ir jį sučiupo, tą patį padarė ir vyras su gobtuvu. Kai viduje įniršęs Smėlis sujudino savo barškutį, Gyvatė ir užpuolikas kaip vaikai žaidė virvės traukimą su lagaminu.

— Paleisk jį! — suriko Gyvatė.

Atrodė, kad temo ir gydytoja vos begalėjo matyti. Gyvatė žinojo, kad galvos nesusitrenkė, nes nesijautė apsvaigusi. Sumirksėjusi pajuto, kaip aplink ją visas pasaulis skrieja ratu. Ji tarė:

— Jame nėra nieko tau naudingo!

Beviltiškai vaitodamas, užpuolikas patraukė lagaminą savęs link. Akimirką Gyvatė apsimetė pasiduodanti, o tada pačiupo lagaminą ir jį išplėšė. Gydytoja buvo tokia priblokšta, kai akivaizdus triukas suveikė, kad net nukrito aukštielninka ant klubo bei alkūnės ir suspiegė nusibrozdinusi alkūnkaulį. Kol Gyvatė pajėgė atsistoti, užpuolikas nubėgo gatve.

Tvirtai prispaudusi alkūnę prie šono, o kitoje rankoje spausdama lagamino rankeną, Gyvatė atsistojo. Per muštynes antroji ranka labai nenukentėjo. Mirksėdama ir atgaudama aiškų regėjimą, Gyvatė nusivalė veidą. Jos akyse buvo kraujo iš prakirstos galvos. Žengdama žingsnį, gydytoja krūptelėjo; ji nusibrozdino dešinį kelį. Gyvatė nušlubavo prie kumelės, kuri baikščiai šnopavo, bet nesibaidė. Patapšnojo kumelę. Jai šįvakar jau nesinorėjo vaikytis užpuolikų ar kažkuo panašiu užsiimti. Norėdama iš lagamino išleisti Miglą su Smėliu ir pažiūrėti, ar joms viskas gerai, bet žinodama, kad tai dar labiau išgąsdins Greituolę, Gyvatė lagaminą pririšo atgal prie balno ir nujojo.

Gyvatė pristabdė Greituolę, kai prieš akis iš tamsos staiga išniro kluonas. Gydytoja jautėsi įsiaudrinusi ir apsvaigusi. Nors ji neprarado daug kraujo, o užpuoliko smūgiai negalėjo sukelti sutrenkimo, adrenalino poveikis praėjo, ir ji jautėsi visiškai netekusi jėgų.

Gyvatė įkvėpė.

— Prižiūrėtojau!

Kurį laiką niekas neatsiliepė, tuomet, penkių metrų aukštyje virš gydytojos, pastogės durys atsivėrė.

— Jo čia nėra, ponia, — tarė Melisa. — Jis miega pilyje. Ar galiu padėti?

Gyvatė pažvelgė į viršų. Melisa liko šešėliuose, toliau nuo mėnulio šviesos.

— Maniau, kad tavęs nepažadinsiu..

— Ponia, kas atsitiko? Jūs visa kruvina.

— Ne, kraujavimas sustojo. Patekau į muštynes. Ar negalėtum su manimi pakilti į kalną? Tu galėtum sėdėti man už nugaros kol nujosim į viršų, o tada pagotum su Greituole atgal.

Melisa pačiupo kabančią virvę ir nusliuogė ant žemės.

— Padarysiu viską, ko tik manęs paprašysite, ponia, — švelniai tarė mergaitė.

Gyvatė ištiesė ranką, Melisa į ją įsikibo ir užšoko už gydytojos. Pasaulyje visi vaikai dirba, Gyvatė tai žino, bet ją sučiupusi ranka, dešimtmetės ranka, buvo tokia sukietėjusi ir šiurkšti, kaip bet kurio suaugusio, dirbančio fizinį darbą.

Gyvatė kojas prispaudė prie Greituolės šonų ir kumelė nušuoliavo taku. Melisa laikėsi už balno nuožulnios dalies — keistas ir nepatogus būdas išlaikyti pusiausvyrą. Gydytoja ištiesė ranką ir uždėjo mergaitės rankas sau ant liemens. Melisa buvo tokia pat susikausčiusi ir drovi kaip Gabrielius, o Gyvatė svarstė, ar mergaitė nelaukė dar ilgiau, kad prie jos kažkas švelniai prisiliestų.

— Kas atsitiko? — paklausė Melisa.

— Kažkas bandė mane apiplėšti.

— Ponia, tai baisu. Kalnapusyje niekas nieko neapiplėšinėja.

— Kažkas bandė mane apiplėšti. Jis bandė pavogti gyvačių lagaminą.

Nuo prisiminimo Gyvatės nugara nuėjo pagaugai. Ji tarė:

— O, dievai.

Gydytoja prisiminė dykumų chalatą, kurį vilkėjo jos užpuolikas, audinį, kuris retai sutinkamas Kalnapusyje.

— Tai buvo…

— Kas?

— Keistuolis. Ne, ne keistuolis. Keistuolis taip toli manęs nesektų. Jis kažko ieškojo, bet ko? Aš neturiu nieko, ko kažkas galėtų norėti. Niekas, išskyrus gydytojus, negali nieko daryti su gyvatėmis.

— Gal tai dėl Greituolės, ponia. Ji puiki kumelė, aš dar niekad nemačiau tokios patrauklios.

— Jis sunaikino mano stovyklavietę tada, kai neturėjau Greituolės.

— Tuomet tikras keistas keistuolis, — tarė Melisa. — Niekas neapiplėštų gydytojos.

— Norėčiau, kad žmonės man to nebesakytų, — atsidūsėjo Gyvatė. — Jei jis nenori manęs apiplėšti, tai ko jis nori?

Melisa tvirčiau įsikibo į Gyvatės liemenį, jos ranka trynėsi į gydytojos peilio rankeną.

— Kodėl jūs jo nenužudėte? — paklausė mergaitė. — Arba neįdūrėte jam gerai.

Gyvatė palietė lygią, kaulėtą rankeną ir tarė:

— Aš niekad net nepagalvojau apie tai. Niekad prieš nieką nesu panaudojusi peilio.

Gydytoja svarstė, ar iš tikrųjų galėtų tai padaryti. Melisa neatsakė.

Greituolė užkopė taku. Plokšti akmenys lakstė iš po kanopų ir dardėjo nuo pakrypusio uolos šono.

— Ar Voveris gerai elgėsi? — galiausiai paklausė Gyvatė.

— Taip, ponia. Ir dabar ponis visai nešlubuoja.

— Tai gerai.

— Linksma juo joti. Dar niekad nemačiau tokio dryžuoto žirgo.

— Man teko padaryti ką nors originalaus, kad pripažintų mane kaip gydytoją, tai aš sukūriau Voverį, — tarė Gyvatė. — Dar niekas nebuvo atskyręs to geno.

Gydytoja suprato, kad Melisa nesuvoks, apie ką ji kalbėjo; ji svarstė, ar užpuolimas ją paveikė labiau, nei ji manė.

— Jūs jį sukūrėte?

— Aš sukūriau… vaistus… kurie padarytų taip, kad jis gimtų tokios spalvos, kokios dabar yra. Man teko pakeisti gyvą padarą jo nesužeidžiant, kad įrodyčiau, jog esu pakankamai gabi dirbti su gyvatėmis.

— Norėčiau ir aš ką nors panašaus mokėti.

— Melisa, aš net negaliu prilygti tau jojime.

Melisa nieko neatsakė.

— Kas negerai?

— Aš ketinau būti žokėjė.

Mergaitė maža, liesa ir ji puikiai galėjo joti bet kuo.

— Tai kodėl…

Gyvatė nutilo, nes suprato, kodėl Kalnapusyje Melisa negalėjo būti žokėjė.

Galiausiai vaikas atsakė:

— Meras nori, kad žokėjai būtų gražūs, kaip ir jo žirgai.

Gyvatė paėmė Melisos ranką ir ją švelniai suspaudė.

— Man labai gaila.

— Viskas gerai, ponia.

Kiemo šviesos priartėjo prie jų. Greituolės kanopos caksėjo į akmenis. Melisa nusliuogė nuo kumelės nugaros.

— Melisa?

— Nesijaudinkit, ponia, aš parvesiu jūsų žirgą. Ei! — sušuko mergaitė. — Atidarykite duris!

Gyvatė lėtai nulipo ir atrišo gyvačių lagaminą. Gydytoja buvo sustabarėjusi ir jai labai skaudėjo kelį.

Rezidencijos durys atsivėrė, išlindo tarnas, vilkintis naktiniais apdarais. Jis paklausė:

— Kas ten?

— Tai Ponia Gyvatė, — iš tamsos tarė Melisa. — Ji sužeista.

— Man viskas gerai, — atsakė gydytoja, bet iš balso jautėsi, kad ji šoko būsenos, todėl tarnas nusisuko pakviesti pagalbos ir atbėgo į kiemą.

— Kodėl neįnešei jos į vidų?

Tarnas ištiesė ranką, kad Gyvatė pasiremtų. Gydytoja lengvai jį sulaikė. Kiti žmonės išbėgo į kiemą ir pradėjo maltis aplink Gyvatę.

— Ateik paimti žirgo, tu kvailas vaike!

— Palikite ją ramybėje! — griežtai riktelėjo gydytoja. — Ačiū, Melisa.

— Prašom, ponia.

Kai Gyvatė įėjo į skliautuotą holą, suktais laiptais žemyn dardėjo Gabrielius.

— Gyvate, kas negerai? Viešpatie, kas atsitiko?

— Man viskas gerai, — darkart pakartojo gydytoja. — Tiesiog pakliuvau į muštynes su nemokša vagimi.

Viskas buvo rimčiau. Gyvatė dabar tai žinojo.

Ji padėkojo tarnams ir su Gabrieliumi užlipo į pietinį bokštą. Kol Gyvatė tikrino Miglą ir Smėlį, Gabrielius neramiai stovėjo, nes norėjo, kad Gyvatė pirmiau pasirūpintų savimi. Gyvačių nesužeidė, todėl gydytoja paliko jas savo skyriuose ir nuėjo į vonią.

Ji žvilgtelėjo į save veidrodyje: veidą dengė kraujas, o plaukai prie šaknų buvo suvelti. Gydytoja spoksojo į save mėlynomis akimis.

— Atrodai beveik kaip nužudyta.

Gabrielius atsuko vandenį ir atnešė plaušinių bei rankšluosčių.

— Tikrai atrodau, ar ne?

Gabrielius pažvelgė į žaizdą kaktoje, kylančią iki plaukų linijos. Gyvatė veidrodyje matė žaizdos kraštus: tai buvo negilus, siauras įkirtimas, kurį tikriausiai paliko žiedo briauna, o ne akis.

— Gal tau reikėtų prigulti.

— Galvos žaizdos visada taip kraujuoja, — atsakė Gyvatė. — Nėra taip blogai, kaip atrodo.

Gydytoja pažvelgė į save ir liūdnai nusijuokė.

— Nauji marškiniai niekad nebūna patogūs, bet taip juos nudėvėti būtų sunku.

Gyvatės marškinių petys ir alkūnė buvo nuplėštos ir kelnių dešinysis kelis taip pat suplyšęs nuo kritimo ant grindinio; o į medžiagą susigėrė purvas. Per skyles Gyvatė galėjo įžiūrėti, kaip susidaro mėlynės.

— Gausiu tau kitus, — tarė Gabrielius. — Negaliu patikėti, kad taip atsitiko. Kalnapusyje retai kada įvyksta vagystės. O visi žino, kad tu gydytoja. Kas galėtų užpulti gydytoją?

Gyvatė paėmė iš Gabrieliaus audinį ir pabaigė plauti įkirtimą. Gabrielius žaizdą valė per daug švelniai; gydytoja nenorėjo, kad žaizda gytų joje likus purvui ir grunto gabalėliams.

— Mane užpuolė kažkas ne iš Kalnapusio, — pastebėjo ji.

Gabrielius sušlapino Gyvatės kelį, kad atmirktų sudžiūvusio kraujo prie odos prilipinti audinio gabalėliai. Gyvatė papasakojo Gabrieliui apie keistuolį.

— Bent jau tai nebuvo vienas iš mūsų žmonių, — tarė Gabrielius. — O svetimą bus lengviau surasti.

— Galbūt.

Bet keistuolis išsisuko nuo dykumos žmonių paieškos; mieste yra daugiau vietų, kuriose galima pasislėpti.

Gyvatė atsistojo. Jos kelis ėmė labiau skaudėti. Gydytoja nušlubčiojo į didįjį kubilą ir paleido vandenį, labai karštą vandenį. Gabrielius padėjo gydytojai nusivilkti likusias drapanas ir sėdėjo šalia, kol ji plovė visus savo skausmus. Jaunuolis nenustygo vietoje iš pykčio dėl to, kas nutiko.

— Kur buvai, kai keistuolis tave užpuolė? Aš ketinu ten nusiųsti miesto sargybinius, kad apieškotų.

— O, Gabrieliau, pamiršk tai šiam vakarui. Tai įvyko mažiausiai prieš valandą… jo jau seniai nebus. Viskas, ką tu padarysi, tai tik priversi žmones atsibusti, išlipti iš jų šiltų lovų ir jie turės lakstyt po miestą bei versti kitus žmones lipti iš jų šiltų lovų.

— Aš noriu padaryti kažką.

— Žinau. Bet dabar negalima nieko padaryti.

Gyvatė atsigulė ir užsimerkė.

— Gabrieliau, — po kelių minučių tylos staiga tarė Gyvatė, — kas atsitiko Melisai?

Gydytoja pažvelgė į jaunuolį; tas suraukė antakius.

— Kam?

— Melisai. Mažajai arklidžių prižiūrėtojo padėjėjai su nudegimo randais. Ji dešimties ar dvylikos ir jos plaukai raudoni.

— Aš nežinau — nemanau, kad esu ją matęs.

— Ji už tave jodinėja tavo žirgu.

— Jodinėja mano žirgu! Dešimtmetis vaikas? Tai juokinga.

— Ji man sakė, kad jodinėja. Neatrodė, jog meluotų.

— Gal ji sėdi ant mano žirgo nugaros, kai Rasas jį veda į ganyklą. Nors aš net nesu tikras, ar Rasas tai pakęstų. Rasas negali juo jodinėti — tai kaip vaikas galėtų?

— Na, nesvarbu, — pasakė Gyvatė.

Gal Melisa tik norėjo ją sužavėti; gydytoja nenustebtų, jei vaikas gyventų fantazijomis. Bet Gyvatė suprato, kad negali taip lengvai nekreipti dėmesio į mergaitės žodžius.

— Tai nesvarbu, — tarė gydytoja Gabrieliui. — Man tik įdomu, kaip ji nudegė.

— Nežinau.

Išsekusi ir jausdama, kad jei dar ilgiau gulės vonioje, tai užmigs, Gyvatė išniro iš kubilo. Gabrielius apvyniojo ją rankšluosčiu ir padėjo nusišluostyti nugarą bei kojas, nes jai vis dar skaudėjo.

— Arklidėse buvo gaisras, — staiga tarė jaunuolis. — Prieš penkerius ar šešerius metus. Bet aš maniau, kad niekas nenukentėjo. Rasas netgi išvedė daugumą žirgų.

— Melisa nuo manęs slėpėsi, — pasakė Gyvatė. — Ar galėjo ji slapstytis ketverius metus?

Akimirką Gabrielius tylėjo.

— Jei ji randuota…

Gabrielius nejaukiai gūžtelėjo pečiais.

— Nenoriu dabar apie tai galvoti, bet aš trejus metus slėpiausi beveik nuo visų. Manau, tai visai įmanoma.

Gabrielius padėjo gydytojai nueiti į kambarį ir staiga keistai sustojo pačiame tarpduryje. Gyvatė iškart suprato, kad ji Gabrielių dabar puikiai gundė, nors to ir netroško. Gydytoja norėjo, jog būtų galėjusi šiąnakt pasiūlyti jam vietą savo lovoje; kompanija jai būtų patikusi. Bet Gyvatė nėra neišsenkantis jėgų šaltinis. Būtent dabar ji neturėjo energijos seksui ar net simpatijoms ir nenorėjo jo dar labiau erzinti, leisdama gulėti šalia visą naktį nepaliestam.

— Labos nakties, Gabrieliau, — gydytoja pasakė. — Norėčiau, kad darkart galėtumėm išgyventi vakarykščią naktį.

Jaunuolis puikiai slėpė nusivylimą ir gėdą dėl parodyto nusivylimo, nors jis žinojo, kad Gyvatė sužeista ir pavargusi. Jie paprasčiausiai pasibučiavo linkėdami labos nakties. Gydytoja pajuto staigią geismo bangą. Nuo prašymo pasilikti Gyvatę laikė tik žinojimas, kaip po šios nakties fizinio ir emocinio streso ji jausis rytą. Didesnė kūno bei proto įtampa, nors ir malonios aistros, dar labiau viską pablogintų.

— Po velnių, — tarė Gyvatė, kai Gabrielius atsitraukė. — Tas keistuolis mane vis labiau intriguoja.

Iš gilaus, išsekusio žmogaus miego Gyvatę pažadino kažkoks garsas. Ji galvojo, kad Larilė atėjo dėl mero, bet niekas nekalbėjo. Akimirką šviesa iš koridoriaus apšvietė kambarį, tuomet durys užsidarė ir vėl įsivyravo tamsa. Gyvatė gulėjo visai nejudėdama. Ji jautė, kaip plaka jos širdis, ir prisiminė, ką Melisa jai sakė apie peilį. Stovykloje peilis visada būdavo šalia, nors ji nesitikėjo būti užpulta keliaujant tiek pat, kiek nesitiki būti užpulta mieganti mero pilyje. Bet šiąnakt jos diržas ir peilis gulėjo kažkur ant grindų, kur ji juos numetė, o gal net vonioje. Gyvatė neatsiminė. Jai skaudėjo galvą ir kelį.

Apie ką aš galvoju? — svarstė Gyvatė. Aš net nežinau, kaip kautis su peiliu.

— Ponia Gyvate?

Balsas buvo toks švelnus, kad gydytoja vos jį girdėjo.

Apsisukusi Gyvatė staiga atsisėdo visiškai pabudusi ir atpalaiduodama reflekso suspaustą kumštį.

— Kas… Melisa?

— Taip, ponia.

— Ačiū dievams, kad prabilai — vos tau netrenkiau.

— Atsiprašau. Aš iš tikrųjų nenorėjau jūsų pažadinti. Aš tik… norėjau įsitikinti…

— Kas nors negerai?

— Ne, bet aš nežinojau, ar jums viskas gerai. Mačiau šviesas visą tą laiką, todėl pagalvojau, kad niekas nenuėjo miegoti. Pagalvojau, jog galėsiu ko nors paklausti. Tik… aš negalėjau. Geriau jau eisiu.

— Ne, palauk.

Gyvatės akys jau buvo apsipratusios su tamsa ir ji geriau galėjo įžiūrėti Melisos siluetą, vaiduokliškus šviesos dryžius ant jos raudonų plaukų; ir Gyvatė užuodė malonų šieno bei švarių žirgų kvapą.

— Labai malonu, kad atėjai tokį kelią pasiteirauti, kaip aš jaučiuosi.

Gyvatė patraukė Melisą arčiau, pasilenkė ir pabučiavo ją į kaktą. Stori, garbanoti kirpčiukai neuždengė viso netolygiai išsidėsčiusio rando.

Melisa sustabarėjo ir atsitraukė atgal.

— Kaip jūs galite ištverti mane liesdama?

— Melisa, brangioji…

Gyvatė ištiesė ranką ir uždegė šviesą dar prieš spėjant Melisai ją sulaikyti. Vaikas nusisuko. Gydytoja paėmė mergaitę už pečių ir švelniai suko tol, kol jų veidai susitiko. Melisa nenorėjo žiūrėti į Gyvatę.

— Tu man patinki. Aš visada liečiu žmones, kurie man patinka. Ir kiti žmonės tave pamėgtų, jei tu jiems suteiktum galimybę.

— Rasas taip nesako. Jis tvirtina, kad niekas Kalnapusyje nenori žiūrėti į bjaurybes.

— Na, aš manau, kad Rasas yra žmogus, kupinas neapykantos, ir jis turbūt turi savų priežasčių, dėl kurių nori, jog tu visų bijotum. Jis prisiima tavo padarytus darbus, ar ne? Jis apsimeta, kad tik jis rūpinasi žirgais ir jais jodinėja.

Nuleidusi galvą, kad randas mažiau matytųsi, Melisa gūžtelėjo pečiais.

— O gaisras, — tarė Gyvatė. — Kas iš tikrųjų nutiko? Gabrielius sakė, kad Rasas išgelbėjo žirgus, bet juk tu sužeista.

— Visi žino, jog mažas aštuonmetis vaikas negalėtų išvesti žirgų iš gaisro, — pastebėjo Melisa.

— O, Melisa…

— Man nesvarbu.

— Ar tikrai?

— Man duoda gyvenamą vietą. Duoda pavalgyti. Man leidžia būti su žirgais, jie neprieštarauja…

— Melisa, dievai! Kodėl tu ten būni? Žmonėms reikia daugiau nei vien tik pavalgyti ir vietos miegoti!

— Aš negaliu išvykti. Man nėra keturiolikos.

— Ar jis tau sakė, kad jam priklausai? Vergystė Kalnapusyje draudžiama.

— Aš nesu tarnaitė vergė, — suirzusi tarė Melisa. — Man dvylika. Kaip manėte, kiek man metų?

— Maniau, kad tau maždaug dvylika, — tarė Gyvatė, nenorėdama pripažinti, kad manė, jog Melisą palaikė jaunesne. — Koks nuo to skirtumas?

— Ar jūs galėjote keliauti, kur norite, kaip buvote dvylikos?

— Taip, žinoma, kad galėjau. Aš buvau laiminga vietoje, iš kurios nenorėjau išvykti, bet aš galėjau tai padaryti.

Melisa sumirksėjo.

— O, — tarė mergaitė. — Na… čia viskas kitaip. Jei išvyksti, tavo saugotojas atkeliauja iš paskos. Kartą aš išvykau ir štai kas atsitiko.

— Bet kodėl?

— Nes aš negaliu pasislėpti, — piktai atšovė Melisa. — Maniau, jog žmonės neprieštaraus, bet jie pasakė Rasui, kur aš esu, kad jis mane pasiimtų atgal…

Gyvatė ištiesė ranką ir palietė Melisos ranką. Mergaitė nutilo.

— Man labai gaila, — tarė Gyvatė. — Aš ne tai turėjau galvoje. Aš turėjau galvoje, kas turi teisę tave versti būti ten, kur tu nenori? Kodėl tau reikėjo slėptis? Argi negalėjai pasiimti savo algos ir eiti, kur nori?

Melisa garsiai nusijuokė.

— Mano atlyginimo! Vaikai atlyginimo negauna. Rasas yra mano saugotojas. Aš turiu daryti tai, ką jis man liepia. Turiu būti su juo. Toks įstatymas.

— Tai baisus įstatymas. Aš žinau, kad jis tave žaloja — įstatymas nevers tavęs būti su tokiu kaip jis. Leisk man pasikalbėti su meru, gal jis galės viską sutvarkyti taip, kad tu galėtum daryti tai, ko nori.

— Ponia, ne!

Mergaitė metėsi prie lovos galo, priklaupė ir rankomis glamžė paklodes.

— Kas kitas mane pasiims? Niekas! Jie paliks mane su juo, bet lieps apie jį blogai kalbėti. Ir tada jis bus dar blogesnis. Prašau, nieko nekeiskite.

Gyvatė pakėlė Melisą nuo kelių ir apkabino ją, bet mergaitė susigūžė ir stūmėsi nuo gydytojos, bet tada, kai Gyvatė paleisdama jai brūkštelėjo per mentę, mergaitė krūptelėjo ir aiktelėjo.

— Melisa, kas tau?

— Nieko!

Gyvatė atlaisvino mergaitės palaidinės galą ir pažvelgė į jos nugarą. Ją sumušė botagu arba rykšte: kažkuo, kas sukeltų skausmą, bet nebūtų kraujo, kad Melisa galėtų dirbti.

— Kaip… — Gyvatė nutilo. — Po velnių, Rasas ant manęs supyko, ar ne? Aš jam priekaištavau ir taip tau pridariau problemų, juk taip?

— Ponia Gyvate, kai jis nori trenkti, jis trenkia. Jis to neplanuoja. Jam tas pats, ar jis muša mane, ar žirgus.

Žvelgdama į duris, mergaitė žengė žingsnį atgal.

— Neišeik. Pasilik šiąnakt čia. Rytoj galėsime ką nors sugalvoti.

— Ne, prašau, ponia, viskas gerai. Nekreipkite dėmesio. Aš čia prabuvau visą savo gyvenimą. Žinau, kaip su juo sutarti. Nieko nedarykite. Prašau. Man reikia eiti.

— Palauk…

Bet Melisa dingo iš kambario. Durys užsivėrė už jos nugaros. Kol Gyvatė išlipo iš lovos ir nušlubavo paskui mergaitę, ji jau buvau pusiaukelėje į arklides. Hole gydytoja įsikibo į durų staktą.

— Mes turime apie tai pasikalbėti! — sušuko Gyvatė, bet Melisa tyliai nubėgo laiptais žemyn ir pradingo.

Gydytoja nušlubčiojo atgal į savo prabangią lovą, palingo po šiltomis antklodėmis ir, galvodama apie Melisą tamsioje, vėsioje naktyje, išjungė šviesą.

Lėtai busdama, Gyvatė gulėjo labai ramiai, norėdama miegoti visą dieną, kol ji pasibaigs. Gydytoja taip retai serga, todėl, kai serga, jai sunku su tuo susitaikyti. Prisiminusi griežtus pamokslus, sakytus Gabrieliaus tėvui, Gyvatė pakankamai apsikvailintų, jei dabar pati nesilaikytų savo patarimo. Ji atsiduso. Gydytoja galėjo visą dieną sunkiai dirbti; ji galėjo ilgai keliauti pėsčiomis arba jodama ir jai viskas būtų gerai. Bet pyktis, adrenalinas ir kautynės nualino Gyvatę.

Gyvatė lėtai judėjo. Gydytoja sulaikė kvapą ir sustingo. Jos kelį, labiausiai paveiktą artrito, nudiegė baisus skausmas. Kelis buvo sutinęs ir sustabarėjęs, be to, skaudėjo visus sąnarius. Prie skausmų Gyvatė įpratusi. Bet šiandien, pirmą kartą, aštriausi diegliai perėjo į jos dešinį petį. Gyvatė atsigulė atgal į lovą. Jei šiandien ji prisiverstų keliauti, greitai jai tektų gulėti dar ilgiau kažkur dykumoje. Gydytoja galėjo prisiversti ignoruoti skausmą, kai to reikėjo, bet tam reikėjo daug energijos, o po to vis tiek tektų už tai atkentėti. Dabar jos kūnas neturėjo energijos, kurią galėtų švaistyti.

Gyvatė vis dar negalėjo prisiminti, kur paliko savo diržą, dabar galvodama, kodėl jo ieškojo naktį — Gyvatė staiga atsisėdo ir vos nesuriko prisiminusi Melisą. Bet kaltės jausmas buvo toks pat svarbus, kaip ir kūno pasipriešinimas. Ji turėjo kažko imtis. Vis dėlto akistata su Rasų Gyvatės mažajai draugei nepadėtų. Gydytoja tai jau pastebėjo. Ji nežinojo, ką galėtų padaryti. Šią akimirką ji netgi nežinojo, ar pajėgtų nueiti į vonią.

Bent jau tiek Gyvatė sugebėjo. Ir jos diržas su maišeliais ten taip pat buvo, jis tvarkingai kabėjo ant kablio kartu su peiliu. Kiek Gyvatė sugebėjo prisiminti, visus daiktus ji paliko ten, kur jie nukrito. Gyvatė šiek tiek susigėdo, nes įprastai ji nėra tokia netvarkinga.

Gydytojai ant kaktos buvo mėlynė, o ant negilaus įkirtimo užsidėjo storas šašas: dėl šito nieko negalima padaryti. Iš diržo maišelio Gyvatė pasiėmė aspirino, išgėrė didelę dozę ir nušlubavo atgal į lovą. Prieš užmigdama ji svarstė, kaip artrito priepuoliai padažnės tada, kai pasens. Jų negalima išvengti, bet Gyvatei reikės turėti tokią patogią lovą, kurioje galės sveikti.

Kai gydytoja vėl pabudo, aukštai, iš po pilkų debesų švietė raudona saulė. Nuo aspirino Gyvatei užgulė ausis. Ji švelniai sulenkė dešinį kelį ir pajuto palengvėjimą, kai suprato, jog kelis lankstesnis ir mažiau sutinęs. Dvejojantis, toks kaip ją pažadinęs, vėl pasigirdo beldimas.

— Užeikite.

Gabrielius atvėrė duris ir įkišo galvą vidun.

— Gyvate, ar tau viskas gerai?

— Taip, užeik.

Gabrielius įėjo, kai gydytoja atsisėdo.

— Atsiprašau, jei pažadinau, bet aš porą kartų pažiūrėjau, o tu net nepajudėjai.

Gyvatė patraukė antklodę ir parodė Gabrieliui kelį. Beveik visas tinimas atslūgo, bet kelis dar tikrai nebuvo normalus, o mėlynės tapo juodos ir violetinės.

— O dievai, — tarė Gabrielius.

— Rytą man bus geriau, — atsakė Gyvatė.

Ji pasislinko, kad Gabrielius galėtų prisėsti šalia.

— Galėjo būti blogiau, aš manau.

— Kartą aš nikstelėjau kelį ir savaitę jis atrodė kaip melionas. Sakai, rytoj? Gydytojai turėtų greitai sveikti.

— Vakar aš kelio nenikstelėjau, aš jį nusibrozdinau. Patinimas daugiausiai nuo artrito.

— Artrito! Aš maniau, kad tu niekad nesergi.

— Aš niekad nesergu užkrečiamomis ligomis. Gydytojai visada serga artritu, nebent susergame kuo nors sunkesniu.

Gyvatė gūžtelėjo pečiais.

— Tai dėl imunitetų, apie kuriuos tau sakiau. Kartais jie veikia šiek tiek negerai ir užpuola tą patį kūną, kuris juos sukūrė.

Gydytoja nematė reikalo apibūdinti rimtas ligas, kuriomis sirgti linkę gydytojai. Gabrielius pasiūlė Gyvatei atnešti pusryčius ir ji labai nustebo supratusi, kad yra alkana.

Dieną Gyvatė praleido maudydamasi karštoje vonioje ir gulėdama lovoje, ji miegojo nuo didelio aspirino kiekio. Bent jau tokį poveikį gydytojai darė aspirinas. Kas kažkiek laiko ateidavo Gabrielius ir šiek tiek su ja pasėdėdavo arba Larilė atnešdavo arbatos, arba Brajanas pasakydavo, kaip laikosi meras. Nuo tos nakties, kai Gabrieliaus tėvas bandė atsikelti, Gyvatės pagalbos jam neprireikė; Brajanas jį daug geriau slaugė nei ji.

Gydytoja nerimavo dėl išvykimo, dėl kelionės per slėnį ir kitą kalnagūbrį, nerimavo dėl kelionės į miestą pradžios. Gyvatę žavėjo miesto galimybės. Gyvatė nerimavo dėl išvykimo iš mero pilies. Ji dar niekad taip patogiai nesijautė, net namuose, gydytojų poste. Bet vis tiek rezidencija nėra maloni vieta gyventi: pilies pažinimas padėjo geriau pamatyti žmonių charakterių bruožus. Pastatas labai didelis, o šeima maža; daug galios ir jokios apsaugos nuo tos galios. Meras savo jėgas taupė, be reikalo jų neeikvodamas, o Rasas jėgą naudojo ne pagal paskirtį. Gyvatė norėjo išvykti lygiai taip pat, kaip ir nežinojo, ką galėtų padaryti dėl Melisos. Melisa…

Meras turėjo biblioteką ir Larilė Gyvatei atnešė keletą knygų iš jos. Gydytoja bandė skaityti. Paprastai per dieną ji perskaito kelias knygas ir žinojo, jog skaito per daug greitai, kad viską gerai suprastų. Bet šį kartą Gyvatė jautėsi tingi, pavargusi, išsiblaškiusi ir sutrikusi.

Popietės vidurys. Gydytoja atsikėlė ir nušlubavo į kėdę prie lango, kur ji galėjo žiūrėti į slėnį. Gyvatė negalėjo pasikalbėti su Gabrieliumi, nes jis išvyko į Kalnapusį apibūdinti keistuolio. Ji vylėsi, kad kas nors sugaus tą beprotį ir tikėjosi, jog jam galima padėti. Gydytojos laukė ilga kelionė ir jai nepatiko mintis, kad teks visą laiką jaudintis dėl savo persekiotojo. Šiuo metų laiku Gyvatė nesutiks karavanų, keliaujančių į miestą; jai teks keliauti vienai. Arba ne vienai.

Dabar Grūmos pakvietimas žiemą praleisti kaime atrodė dar patrauklesnis. Bet pusės metų buvimas nepilnavertei profesinėje srityje ir nežinojimas, ar kada išpirks savo kaltes, galėjo atrodyti kaip amžinybė. Gyvatė keliaus į miestą arba grįš į gydytojų postą ir išklausys mokytojų nuosprendį.

Gruma. Galbūt Melisa galėtų keliauti pas ją, jei tik Gyvatė galėtų išlaisvinti vaiką iš Kalnapusio. Gruma nebuvo nei graži, nei apsėsta fizinio grožio; Melisos randas jai neužkliūtų.

Bet užtruktų keletą dienų, kol žinutė nukeliautų iki Grūmos ir sulauktumėm atsakymo, nes kaimas buvo pakankamai toli šiaurinėje pusėje. Gyvatei teko ir sau pačiai pripažinti, kad ji nepažinojo Grūmos taip gerai, jog galėtų prašyti prisiimti tokią atsakomybę. Gyvatė atsiduso ir pirštais perbraukė plaukus, norėdama, kad problema nugrimztų į pasąmonę ir vėl pasirodytų jau išsisprendusi, kaip svajonė. Gydytoja dairėsi po kambarį lyg jame būtų kažkas, kas jai pasakytų, ką daryti.

Ant stalo prie lango stovėjo vaisių pintinė, sausainių lėkštė, sūrio ir padėklas su mažais mėsos gabalėliais. Mero darbuotojai per daug gerai rūpinosi neįgaliaisiais; per visą dieną Gyvatei net nekilo mintis apie maistą, nereikėjo jo laukti. Gydytoja prašė, kad Gabrielius, Larilė, Brajanas ir visi kiti tarnai, kurie atėjo pakloti lovos, nuvalyti langų, sušluoti trupinių (gydytoja vis dar negalėjo suprasti, kiek žmonių dirbo rezidencijoje ir patarnavo Gabrieliui bei jo tėvui; vos tik j i įsidėmėdavo vieną vardą, pasirodydavo naujas veidas) pasivaišintų, bet dauguma patiekalų buvo beveik nepaliesti.

Impulsyviai Gyvatė iš pintinės išėmė visus vaisius, išskyrus pačius sultingiausius, tuomet į jį sudėjo nosinaitėse suvyniotus sausainius, sūrį bei mėsos gabalėlius. Gydytoja pradėjo rašyti žinutę, apsigalvojo ir ant lapo nupiešė spirale susisukusią gyvatę. Lapelį Gyvatė sulankstė į gumulėlį ir, ant visko uždėjusi nosinaitę, paskambino varpeliu.

Atėjo berniukas — dar vienas tarnas, kurio gydytoja nebuvo mačiusi — ir Gyvatė jo paprašė, kad pintinę nuneštų į arklides ir padėtų į palėpę virš Voverio gardo. Berniukui buvo tik trylika ar keturiolika, ištįsęs, todėl gydytoja privertė j į pažadėti nieko neimti iš krepšio. Už tai Gyvatė jam pažadėjo visko, ko tik jis norės iš to, kas liko lėkštėje. Berniukas neatrodė nepavalgęs, bet ji dar nepažinojo augančio vaiko, kuris nebūtų šiek tiek alkanas.

— Ar šios derybos tau tinka? — paklausė Gyvatė.

Berniukas nušypsojo. Jo dantys buvo dideli, balti, šiek tiek kreivi; iš jo išaugs gražus vyras. Gyvatė pamąstė, kad net Kalnapusio paauglių bruožai aiškūs.

— Taip, ponia, — tarė berniukas.

— Gerai. Žiūrėk, jog prižiūrėtojas tavęs nepamatytų. Kiek aš žinau, jis pats gali pasirūpinti maistu.

— Taip, ponia!

Berniukas darkart nusišypsojo, paėmė krepšį ir išėjo iš kambario. Iš jo balso Gyvatė suprato, kad Melisa nebuvo vienintelis bejėgis vaikas, kuris kenčia nuo Rašo būdo. Bet tai Melisai negalėjo padėti. Berniukas nebuvo geresnėje padėtyje nei Melisa, jog galėtų kalbėti prieš Rasą.

Gyvatė norėjo šnektelti su mergaite, bet diena praslinko, o vaikas nepasirodė. Gydytoja bijojo siųsti daugiau tokių aiškių žinučių, kurią ji įdėjo į krepšį; ji nenorėjo, kad dėl nepažįstamosios kišimosi Melisą vėl sumuštų.

Kai Gabrielius grįžo į pilį ir atėjo pas Gyvatę, jau buvo tamsu. Jaunuolis atrodė susirūpinęs, bet jis nepamiršo savo pažado pakeisti sugadintą palaidinę.

— Nieko, — tarė Gabrielius. — Nieko dykumų chalatu. Nieko keistai besielgiančio.

Gyvatė pasimatavo marškinius, kurie jai nuostabiai gerai tiko. Tie, kuriuos ji pirko, buvo rudi, austi namie. Šitie pagaminti iš daug minkštesnės medžiagos, šilkinės, tvirtos, baltos medžiagos, išmarginti gražiais mėlynais kvadratais. Gyvatė gūžtelėjo pečiais ir ištiesusi rankas pirštais braukė per sodrią spalvą.

— Jis perka naujus drabužius — jis kitas žmogus. Kambarys užeigoje — ir niekas jo nepastebi. Jis turbūt niekuo nesiskiria nuo kito prašalaičio.

— Dauguma prašalaičių keliavo per čia prieš kelias savaites, — Gabrielius tarė ir atsiduso. — Bet tu teisi. Net ir dabar jo niekas nepastebėtų.

Gyvatė pažvelgė per langą. Ji matė keletą šviesų, tai kitų slėnio ūkių išsisklaidžiusios šviesos.

— Kaip tavo kelis?

— Dabar jau gerai.

Tinimas atslūgo, o skausmas buvo toks, kaip besikeičiant orams. Gyvatei juodoje dykumoje patiko tik vienas dalykas: nepaisant nepakeliamo karščio, oras ten buvo pastovus. Ten, pabudusi iš ryto, gydytoja niekad nesijautė kaip ligota šimtametė.

— Tai gerai, — įsitempusiu balsu, tarsi klausdamas, vylingai paklausė Gabrielius.

— Gydytojai tikrai greitai sveiksta, — atsakė Gyvatė. — Kai tam turime gerą priežastį.

Ji nustūmė visus rūpesčius į šalį, nusišypsojo ir sulaukė spinduliuojančios Gabrieliaus šypsenos.

Šįkart atidaromų durų garsas Gyvatės neišgąsdino. Gydytoja lengvai pabudo ir pasirėmė ant alkūnės.

— Melisa?

Gyvatė padidino lempos šviesą tiek, kad jos galėtų viena kitą matyti, nes nenorėjo trikdyti Gabrieliaus.

— Aš gavau pintinę, — tarė Melisa. — Produktai buvo geri. Voveris mėgsta sūrį, bet Greituolė ne.

Gyvatė nusijuokė.

— Džiaugiuosi, kad atėjai. Norėjau pasikalbėti.

— Aha, — Melisa lėtai atsikvėpė. — Kur aš eičiau. Jei galėčiau.

— Nežinau, ar tu tuo gali patikėti, po visko, ką tau sakė Rasas. Galėtum būti žokėjė, jei tu to nori, beveik visur, išskyrus Kalnapusį. Iš pradžių gal tektų dirbti šiek tiek sunkiau, bet žmonės tave įvertins už tai, kas esi ir ką darai.

Net ir Gyvatei žodžiai skambėjo tuščiai: tu kvaile, ji galvojo, sakai išgąsdintam vaikui eiti vienai į pasaulį ir siekti vienai sėkmės. Gydytoja galvojo, ką geriau pasakyti.

Gulėdamas šalia gydytojos, viena ranka ją apsikabinęs, Gabrielius sujudėjo ir sumurmėjo. Gyvatė per petį pažvelgė į Gabrielių ir ant jo rankos uždėjo savo.

— Viskas gerai, Gabrieliau, — tarė gydytoja. — Miegok toliau.

Gabrielius atsiduso ir vėl užmigo.

Gyvatė atsisuko į Melisą. Akimirką blankioje šviesoje vaikas, išbalęs kaip popierius, spoksojo į Gyvatę. Staiga mergaitė apsisuko ir pabėgo.

Gyvatė iššoko iš lovos ir nusekė paskui Melisą. Verkšlendama mergaitė apgraibomis ieškojo durų ir atidarė jas kaip tik tada, kai gydytoja ją pasiekė. Vaikas puolė į holą, bet Gyvatė ją pasivijo ir sustabdė.

— Melisa, kas negerai?

Melisa susikūprino ir nesustodama verkė. Gydytoja priklaupė ir ją apkabino, tada, lėtai apsukdama, glostė jos plaukus.

— Viskas gerai, viskas gerai, — murmėjo Gyvatė tik tam, kad kažką pasakytų.

— Aš nežinojau, aš nesupratau…

Melisa nusisuko nuo jos ir tarė:

— Aš maniau, kad jūs stipresnė — aš maniau, kad galite daryti tai, ką norite, bet jūs tokia kaip ir aš.

Gyvatė nepaleido Melisos rankos. Gydytoja nusivedė mergaitę į kitą svečių kambarį ir uždegė šviesą. Tame kambaryje grindys nešildomos ir atrodė, kad akmuo siurbia šilumą per nuogus Gyvatės padus. Kai ji vedė Melisą sofos prie lango link, nuo tvarkingai paklotos lovos nusiėmė antklodę ir apsisiautė pečius. Jos atsisėdo, nors Melisa ir nenorėjo.

— Dabar pasakyk man, kas negerai.

Nuleidusi galvą, Melisa prie krūtinės prisitraukė kelius ir juos apsikabino.

— Jūs taip pat turite daryti tai, ko jie nori.

— Aš neturiu daryti to, ko nori kažkas.

Melisa pakėlė akis. Iš jos dešinės akies skruostu tekėjo ašaros. Iš kairės akies dėl rando audinio ašaros tekėjo į šonus. Melisa vėl nuleido galvą. Gyvatė prisėdo arčiau ir viena ranka apkabino mergaitės pečius.

— Tiesiog nusiramink. Nėra reikalo skubėti.

— Jie… jie daro dalykus…

Visiškai susipainiojusi Gyvatė suraukė antakius ir tarė:

— Kokius dalykus? Kas tie jie?

— Jis.

— Kas? Ne Gabrielius!

Melisa, nežvelgdama Gyvatei į akis, greitai linktelėjo.

Gyvatė negalėjo įsivaizduoti Gabrieliaus ką nors tyčia užgaunant.

— Kas atsitiko? Jei jis tave užgavo, aš esu tikra, kad netyčia.

Melisa spoksojo į Gyvatę. Ji tarė paniekinančiu balsu:

— Man jis nieko nepadarė.

— Melisa, brangioji, iš to, ką tu pasakei, aš nesupratau nė žodžio. Jei Gabrielius tau nieko nepadarė, kodėl taip nusiminei, kai jį pamatei? Jis tikrai labai mielas.

Galbūt Melisa girdėjo apie Lei ir jaudinosi dėl Gyvatės.

— Jis verčia jus eiti su juo į lovą.

— Tai mano lova.

— Jokio skirtumo, kieno lova. Rasas negali rasti, kur aš miegu, bet kartais…

— Rasas?

— Aš ir jis. Jūs ir visi kiti.

— Palauk, — tarė Gyvatė. — Rasas verčia tave eiti su juo į lovą? Kai tu nenori? — Tai buvo kvailas klausimas, ji suprato, bet geresnio sugalvoti negalėjo.

— Noriu! — su pasišlykštėjimu tarė Melisa.

Negalėdama patikėti, Gyvatė ramiai paklausė:

— Ar jis verčia tave daryti dar ką nors?

— Sakė, kad nustos skaudėti, bet taip ir nenustojo…

Mergaitė paslėpė veidą ant kelių.

Su gailesčiu ir pasibjaurėjimu Gyvatė puikiai suprato, ką Melisa jai bandė pasakyti. Gydytoja apkabino mergaitę ir ją plekšnojo, glostė jos plaukus, kol galiausiai, lyg bijodama, kad kažkas pastebės ir lieps sustoti, Melisa apsikabino Gyvatę ir verkė prisiglaudusi prie jos pečių.

— Tau nereikia daugiau man pasakoti, — tarė Gyvatė. — Iškart nesuvokiau, bet dabar supratau. O, Melisa, neturėtų taip būti. Negi tau niekas to niekad nesakė?

— Jis sakė, kad man pasisekė, — sušnabždėjo Melisa. — Jis sakė, kad turėčiau būti dėkinga, jog jis mane liečia.

Melisa pradėjo stipriai drebėti.

Gyvatė sūpavo mergaitę savo glėbyje.

— Jam pasisekė, — tarė gydytoja. — Jis buvo laimingas niekam nežinant.

Atsidarė durys ir Gabrielius pažvelgė vidun — Gyvate? O, štai kur tu.

Gabrielius ėjo jos link, o nuo jo auksinio kūno spindėjo šviesa. Krūptelėjusi Melisa pažvelgė į jį. Gabrielius sustojo, jo veide atsirado nuostaba ir siaubas. Melisa vėl paslėpė galvą ir, drebėdama nuo bandymo sulaikyti verkimą, dar tvirčiau įsikibo į Gyvatę.

— Kas?

— Grįžk į lovą.

Gydytoja tarė daug griežčiau, nei to norėjo, bet negrabiai.

— Kas vyksta? — graudžiai paklausė Gabrielius, suraukęs antakius jis pažvelgė į Melisą.

— Išeik! Aš pakalbėsiu su tavimi rytoj.

Gabrielius pradėjo prieštarauti, pamatė, kaip pasikeitė Gyvatės išraiška, nutilo ir išėjo iš kambario. Ilgą laiką Melisa ir gydytoja sėdėjo tyloje. Melisos kvėpavimas lėtai rimo ir darėsi vienodesnis.

— Matote, kaip žmonės į mane žiūri?

— Taip, brangioji. Matau.

Po Gabrieliaus reakcijos Gyvatė sunkiai galėjo įsivaizduoti, kad ir toliau galės per rožinius akinius žiūrėti į žmonių toleranciją. Bet dabar gydytoja dar labiau tikėjosi, jog Melisa apsispręs išvykti. Bet kas būtų geriau. Bet kas.

Gyvatės pyktis didėjo lėtu, pavojingu ir neišsenkančiu būdu. Randuotas, įskaudintas ir išgąsdintas vaikas turėjo tokią pačią teisę į švelnų susipažinimą su seksu, kaip ir koks kitas gražus, savimi pasitikintis vaikas, gal net ir didesnę teisę. Bet Melisa tik buvo labiau randuota, užgauta ir išgąsdinta. Ir pažeminta. Gyvatė laikė mergaitę ir ją sūpavo. Melisa prie jos glaudėsi kaip daug mažesnis vaikas.

— Melisa…

— Taip, ponia.

— Rasas — blogas žmogus. Jis tave įskaudino taip, kaip joks geras žmogus nieko neskaudintų. Aš tau pažadu, jis daugiau tavęs neskaudins.

— Koks skirtumas, ar tai jis, ar kas nors kitas?

— Pameni, kokia tu buvai nustebusi, kad kažkas bandė mane apiplėšti?

— Bet tai buvo keistuolis. Rasas — ne keistuolis.

— Keistuolių yra daugiau nei tokių žmonių kaip Rasas.

— Tas kitas irgi kaip Rasas. Jums reikėjo būti su juo.

— Ne, man nereikėjo. Aš jį pakviečiau likti su manimi. Yra dalykų, kuriuos žmonės gali padaryti vieni dėl kitų…

Melisa pakėlė žvilgsnį. Gyvatė nesuprato, ar jos išraiška slėpė susidomėjimą, ar rūpestį, ar jos veidas toks sustabarėjęs nuo siaubingo nudegimo rando. Pirmą kartą Gyvatė pamatė, kad randas tęsėsi ir po mergaitės apykakle. Gyvatė pajuto, kaip jos veide neliko kraujo.

— Ponia, kas negerai?

— Pasakyk man šį tą, brangioji. Kaip labai tu nudegei? Kur randai?

Melisos dešinė akis susiaurėjo; tik tiek jau išėjo iš antakių suraukimo.

— Mano veide.

Mergaitė atsitraukė ir palietė savo raktikaulį į kairę nuo gerklės.

— Čia.

Mergaitės rankos judėjo krūtine žemyn iki šonkaulių apačios, tuomet iki šono.

— Iki čia.

— Žemiau nėra?

— Ne. Ilgą laiką mano ranka nejudėjo.

Melisa pasukiojo petį: jis nebuvo suluošintas, nors turėjo būti.

— Man pasisekė. Jei būtų buvę blogiau ir aš nebūčiau galėjusi jodinėti, tuomet niekam neapsimokėtų manęs laikyti gyvos.

Su palengvėjimu Gyvatė lėtai atsikvėpė. Jai teko matyti taip sunkiai apdegusių žmonių, kurie būdavo netekę lyties, jiems nebuvo likę nei išorinių organų, nei galimybės maloniems pojūčiams. Už tai, ką Melisa jai pasakė, Gyvatė dėkojo viso pasaulio visų žmonių visiems dievams. Rasas Melisą užgavo, bet jai skaudėjo ne todėl, kad gaisras sunaikino visus pojūčius, išskyrus skausmą, o todėl, kad ji vaikas, o Rasas stambus, brutalus suaugęs vyras.

— Žmonės gali daryti kitiems žmonėms dalykus, kurie jiems abiem suteikia malonumo, — tarė Gyvatė. — Štai todėl Gabrielius ir aš buvome kartu. Aš norėjau, kad jis liestų mane, o jis norėjo, kad aš liesčiau jį. Bet kai kas nors liečia kitą žmogų, negalvodamas, kaip tas jaučiasi — prieš jo valią!

Gyvatė nutilo, nes negalėjo suprasti, kaip kažkas gali būti toks iškrypęs, kad seksualumą paverstų prievarta.

— Rasas — negeras žmogus, — darkart pakartojo gydytoja.

— Tas kitas jūsų neskaudino?

— Ne. Mums buvo malonu.

— Gerai, — nenoriai tarė Melisa.

— Aš tau galiu parodyti.

— Ne! Prašau, nerodykite.

— Nesijaudink, — tarė Gyvatė. — Nesijaudink. Nuo dabar niekas nevers tavęs daryti to, ko tu nenori.

— Ponia Gyvate, jūs jo negalite sustabdyti. Aš negaliu jo sustabdyti. Jūs turite išvykti, aš turiu likti čia.

Gydytoja buvo mąsčiusi, kad bet kas būtų geriau nei pasilikti čia. Bet kas. Net tremtis. Kaip svajonė, kurios ji siekia, klausimai užplūdo Gyvatės mintis ir ji juokėsi iš savęs ir verkė, kad anksčiau jų nepamatys.

— Ar tu keliautum su manimi, jei galėtum?

— Keliaučiau su jumis?

— Taip.

— Ponia Gyvate!..

— Gydytojai vaikus įsivaikina, ar žinojai tai? Anksčiau to nesuvokiau, bet jau seniai ko nors ieškau.

— Bet jūs galėtumėte įsivaikinti bet ką.

— Aš noriu tavęs, jei leisi man būti tavo mama.

Melisa puolė prie Gyvatės.

— Jie niekad manęs neišleis, sušnabždėjo mergaitė. — Aš bijau.

Gyvatė glostė Melisos plaukus ir pro langą žiūrėjo į tamsą, į slėnyje išsibarsčiusias šviesas, į gražų Kalnapusį. Po kiek laiko, visai prieš užmigdama, Melisa sušnabždėjo:

— Aš bijau.

8

Gyvatė pabudo nuo pirmų raudonos ryto saulės spindulių. Melisos nebebuvo. Ji tikriausiai išsmuko ir grįžo atgal į arklides, o Gyvatė dėl jos jaudinosi.

Gydytoja atsikėlė nuo sofos prie lango ir, pečius apsivyniojusi antklode, nuėjo atgal į savo kambarį. Bokšte buvo tylu ir vėsu. Gyvatės kambarys — tuščias. Ir gerai, kad Gabrieliaus nebuvo, nes jis suerzino gydytoją, o ji nenorėjo be reikalo išlieti savo pykčio. Ne Gabrielius to nusipelnė ir Gyvatė turėjo kur geriau tą pyktį panaudoti. Nusipraususi ji rengėsi žiūrėdama į slėnį. Rytinių viršūnių šešėliai vis dar dengė didžiąją slėnio dalį. Gyvatei bestebint, tamsa pasitraukė nuo arklidžių ir geometrinių, aptvertų baltomis tvoromis, pievų. Visur vyravo ramuma.

Staiga iš šešėlio į saulės šviesą žengė žirgas. Milžiniškai pailgėjęs jo šešėlis tęsėsi nuo kanopų ir žingsniavo per žibančią rasą. Tai buvo didelis keršas eržilas, o ant jo nugaros sėdėjo Melisa.

Eržilas atjojo į centrą ir tolygiai judėjo per lauką. Gyvatė taip pat norėjo joti rytą ir jausti vėją ant savo veido; ji beveik galėjo girdėti tuščiavidurį kanopų bildesį į žemę, užuosti šviežios žolės kvapą, matyti nuo jojimo kylančius žėrinčius rasos lašus.

Eržilas šuoliavo per lauką, jo karčiai ir uodega plaikstėsi vėjyje. Melisa pasilenkė arti žirgo gugos. Prieš juos išniro viena iš akmeninių sienų.

Įsitikinusi, kad Melisa nebesuvaldė eržilo, Gyvatė sulaikė kvapą. Eržilas niekaip nesulėtino žingsnio. Gydytoja pasilenkė į priekį, tarsi galėtų juos pasiekti ir sustabdyti dar prieš arkliui numetant mergaitę prie sienos. Gyvatė matė, kad eržilas įsitempęs, bet Melisa sėdėjo nejudėdama bei rami. Eržilas surimtėjo ir peršoko per barjerą jo nepaliesdamas.

Po kelių šuolių eržilas sulėtino tempą; kelis žingsnius jis dar bėgo risčia, o tada oriai, įspūdingai ėjo arklidžių link, tarsi jis, kaip ir Melisa, visai neskubėtų ten grįžti.

Jei Gyvatė abejojo nors kuo nors, ką jai Melisa buvo sakiusi, dabar abejonių jau nebuvo. Gydytoja neabejojo, kad Rasas smurtavo prieš mergaitę: Melisos sielvartas ir sutrikimas per daug realiai atrodė. Gyvatė svarstė, ar svajonė pajodinėti Gabrieliaus žirgu atrodė suprantama, bet ji buvo taip pat ir reali ir tai privertė gydytoją suprasti, kaip gali būti sunku išlaisvinti jos jaunąją draugę. Rasui Melisa naudinga ir jis jos nenorės paleisti. Gyvatė bijojo kreiptis tiesiai į merą, su kuriuo ji nesutarė, ir pareikšti, koks Rasas iškrypęs. Kas ja patikėtų? Dienos šviesoje ir ji pati sunkiai patikėtų, kad tokie dalykai galėtų vykti, o Melisa per daug išgąsdinta, jog tiesiogiai apkaltintų Rasą. Gyvatė jos nekaltino.

Gydytoja nuėjo į kitą bokštą ir pasibeldė į mero duris. Kai beldimo garsas nuaidėjo tuščiuose koridoriuose, Gyvatė suvokė, koks dar ankstyvas metas. Bet jai nelabai tai rūpėjo; gydytoja nebuvo nusiteikusi mandagiems pokalbiams.

Brajanas atidarė duris.

— Taip, ponia?

— Atėjau pasikalbėti su meru apie mano atlygį.

Nusilenkdamas Brajanas įleido Gyvatę vidun.

— Jis nemiega. Esu tikras, jis jus priims.

Išgirdusi, kad meras galėtų jos ir nepriimti, Gyvatė kilstelėjo vieną antakį. Bet tarnas kalbėjo taip, kaip kalba žmogus, kuris gerbia kitą žmogų, nepaisant visų kitų aplinkybių. Brajanas nenusipelnė gydytojos pykčio.

— Meras nemiegojo visą naktį, — tarė Brajanas, lydėdamas Gyvatę į kambarį bokšte. — Šašas labai peršti — gal jūs galėtumėt?..

— Jei nėra infekcijos, tai reikia kreiptis ne į mane, o į vaistinę, — šaltai atsakė Gyvatė.

Brajanas atsisuko į gydytoją ir tarė:

— Bet, ponia…

— Aš pakalbėsiu su juo viena, Brajanai. Gal būtumėte malonus ir nusiųstumėte ką nors, kas pakviestų arklidžių prižiūrėtoją ir Melisą?

— Melisą?

Dabar jau Brajano eilė suraukti antakį.

— Tą raudonplaukį vaiką?

— Taip.

— Ponia, ar jūs tikra, kad norite, jog ji ateitų čia?

— Padarykite tai, ko prašau.

Brajanas lengvai nusilenkė, jo veidas vėl buvo su idealaus tarno kauke. Gyvatė praėjo pro Brajaną į mero kambarį.

Iškreiptu veidu meras gulėjo lovoje, aplink jį ir ant žemės mėtėsi krūvos paklodžių bei antklodžių. Nuo jo kojos nusmuko tvarsčiai ir bintas, todėl matėsi rudas šašas. Su malonumo bei palengvėjimo išraiška meras lėtai kasėsi žaizdą.

Pamatęs Gyvatė, meras, kaltai šypsodamasis, bandė atgal užtraukti tvarsčius.

— Tikrai niežti, — tarė meras. — Manau, tai reiškia, kad žaizda gyja?

— Kasykitės, kiek tik norit, — tarė Gyvatė. — Po dviejų dienų, kai ją vėl užkrėsite, manęs čia nebebus.

Meras patraukė ranką ir padėjo atgal ant pagalvės. Nerangiai bandydamas ištiesinti patalynę, vėl susinervinęs meras apsidairė aplink.

— Kur Brajanas?

— Jis daro man paslaugą.

— Mat kaip.

Mero tone Gyvatė pajuto dar daugiau susierzinimo, bet jis nusuko temą.

— Dėl ko atėjai?

— Dėl atlygio.

— Žinoma — man pačiam reikėjo jį atnešti. Aš nemaniau, kad taip greitai mus paliksi, brangioji.

Gyvatė neapkentė meilumo iš žmonių, kurie jai nebuvo mieli. Gruma tikriausiai jai šiuos žodžius sakė penkiasdešimt kartų, šimtą kartų per dieną ir taip neerzino, kaip erzina mero žodžiai.

— Nežinau nė vieno miesto, kuris atsisakytų Kalnapusio valiutos, — tarė meras. — Jie žino, kad mes niekad nefalsifikuojam monetų. Tačiau mes galime tau sumokėti brangiais akmenimis, jei pageidauji.

— Man nereikia nei vieno, nei kito, — atsakė Gyvatė. — Man reikia Melisos.

— Melisos? Pilietės? Gydytoja, man prireikė dvidešimties metų, kad įveikčiau Kalnapusio, kaip vergystės vietos, reputaciją. Mes išlaisviname vergaujančius tarnus, mes jų neimam į vergiją.

— Gydytojams nereikia tarnų vergų. Man reikėjo pasakyti, kad noriu jos laisvės. Ji nori keliauti su manimi, bet jūsų arklidžių prižiūrėtojas Rasas — kaip jūs tai vadinate? — jos saugotojas.

Meras spoksojo į Gyvatę.

— Gydytoja, aš negaliu liepti žmogui išsiskirti su savo šeima.

Gyvatė prisivertė nereaguoti. Ji nenorėjo aiškinti savo pasišlykštėjimo. Kai gydytoja neatsakė, meras nesusilaikė, patrynė koją ir vėl patraukė ranką nuo tvarsčio.

— Tai labai sudėtinga. Ar tu tikrai nenori pasirinkti ko nors kito?

— Jūs nesutinkate su mano prašymu?

Meras suprato, kad Gyvatės tonas slėpė baimę; vyras palietė varpelį ir Brajanas vėl buvo čia.

— Nusiųsk Rasui žinutę. Paprašyk jo ateiti, kai tik galės. Jis turi atsivesti ir vaiką.

— Gydytoja to jau paprašė, sere.

— Supratau.

Kai Brajanas pasitraukė, meras pažiūrėjo į Gyvatę.

— O jei jis atsisakys vykdyti jūsų reikalavimus?

— Kiekvienas turi teisę atsisakyti sumokėti gydytojai, — tarė Gyvatė. — Ginklus mes nešiojamės tik gynybai ir niekad negąsdiname. Bet mes neiname ten, kur mūsų nelaukia.

— Turite galvoje, kad jūs neinate į tas vietas, kurios jūsų nepamalonina?

Gyvatė gūžtelėjo pečiais.

— Atėjo Rasas, sere, — tarpduryje tarė Brajanas.

— Pasakyk jam, jog užeitų.

Gyvatė įsitempė, bandydama užgniaužti savo nepasitenkinimą ir pasipriešinimą. Į kambarį įėjęs didelis vyras pasijuto nejaukiai. Rašo plaukai buvo drėgni ir bet kaip sukelti į viršų. Prižiūrėtojas lengvai nusilenkė merui.

Už Rašo, prie Brajano, droviai stovėjo Melisa. Senasis tarnas įvedė mergaitę į kambarį, bet ji nepakėlė akių.

— Viskas gerai, vaike, — prabilo meras. — Tu čia ne dėl bausmės.

— Kažin, ar taip ką nors padrąsinsit! — piktai pastebėjo Gyvatė.

— Gydytoja, prašom prisėsti, — maloniai tarė meras. — Rasai?..

Meras linktelėjo į dvi kėdes.

Su nepasitenkinimu žiūrėdamas į Gyvatę, Rasas atsisėdo. Brajanas tol ragino Melisą eiti į priekį, kol ji atsidūrė tarp Gyvatės ir Rašo, bet jos žvilgsnis buvo prilipęs prie grindų.

— Rasas yra tavo saugotojas, — tarė meras. — Ar teisingai pasakiau?

— Taip, — sušnabždėjo mergaitė.

Rasas ištiesė ranką ir, vienu pirštu palietęs mergaitės petį, švelniai, bet apgalvotai ją pastūmė.

— Siek tiek pagarbos, kai kalbi su meru.

— Sere.

Melisos balsas buvo švelnus ir drebėjo.

— Melisa, — tarė Gyvatė, — jis tave čia pasikvietė tam, kad paklaustų, ką tu nori daryti.

Rasas apsisuko ir tarė:

— Ką ji nori daryti? Ką tai turėtų reikšti?

— Gydytoja, — pasakė meras, šįkart labiau perspėjančiu tonu, — prašau. Rasai, yra didelė problema. Ir tik tu, mano drauge, gali man padėti.

— Aš nesuprantu.

— Zinai, gydytoja išgelbėjo mano gyvybę ir atėjo laikas jai sumokėti. Atrodo, kad ji ir tavo vaikas pamėgo viena kitą.

— Tai ką norite, jog aš padaryčiau?

— Šio pasiaukojimo aš neprašyčiau, jei tai nebūtų susiję su miesto gerove. Ir gydytoja sako, kad to nori tavo vaikas.

— Ko ji nori?

— Tavo vaiko…

— Melisos, — tarė Gyvatė.

— Jos vardas ne Melisa, — griežtai tarė Rasas. — Dabar jos vardas ne toks ir niekad toks nebuvo.

— Tuomet pats pasakyk merui, kaip ją vadini.

— Taip, kaip aš ją vadinu, jai labiausiai tinka. Ji pati tą vardą susigalvojo.

— Tuomet vardas tuo labiau jos.

— Prašau, — tarė meras. — Mes kalbame apie vaiko globą, o ne vardą.

— Jos globą? Tai viskas dėl to? Jūs norite, kad aš ją atiduočiau?

— Pasakei gan grubiai… bet teisingai.

Rasas pažvelgė į Melisą, kuri nepajudėjo, po to į Gyvatę. Gydytoja aiškiai matė, kaip prieš atsisukdamas į merą Rasas paslėpė greitą įžvalgumo ir triumfo išraišką.

— Išsiųsti ją su nepažįstamąja? Aš jos saugotojas nuo tada, kai ji čia atvyko. Jos tėvai buvo mano draugai. Kur dar ji galėtų eiti, kad būtų laiminga ir žmonės į ją nespoksotų?

— Ji čia nelaiminga, — tarė Gyvatė.

— Spoksoti į ją? Kodėl?

— Pakelk galvą, — pasakė Melisai Rasas.

Kai Melisa nepakluso, Rasas darkart liepė ir ji lėtai pakėlė akis.

Meras labiau suvaldė savo reakciją nei Gabrielius, bet vis tiek krūptelėjo. Melisa greitai nusuko akis ir vėl žiūrėjo į grindis, leisdama, kad ant veido užkristų plaukai.

— Ji nudegė per gaisrą arklidėse, sere, — pasakė Rasas. — Ji vos nemirė. Aš ja rūpinausi.

Meras pasisuko į Gyvatę ir tarė:

— Gydytoja, ar neapsigalvosi?

— Argi nesvarbu, kad ji nori keliauti su manimi? Bet kur kitur to pakaktų.

— Ar nori keliauti su ja, vaike? Rasas tau buvo geras, ar ne? Kodėl nori mus palikti?

Tvirtai suspaudusi rankas už nugaros, Melisa neatsakė. Gyvatė norėjo, kad ji kalbėtų, bet žinojo, kad taip nebus; ji buvo labai išsigandusi ir ne be reikalo.

— Ji tik vaikas, — tarė meras. — Ji negali priimti tokio sprendimo. Tai turi būti mano atsakomybė, visai kaip dvidešimties metų atsakomybė už Kalnapusio vaikų saugojimą.

— Tuomet jūs turite suprasti, kad aš dėl jos galiu padaryti daugiau nei kuris iš jūsų, — pasakė Gyvatė. — Jei ji liks čia, ji visą gyvenimą praleis besislėpdama arklidėse. Leiskite jai eiti su manimi ir jai nebereikės daugiau slėptis.

— Ji visada slėpsis, — atsakė Rasas. — Vargšė, maža randuotaveidė.

— Tu pasistengei, kad ji to nepamirštų!

— Šioje situacijoje jis nebūtinai elgėsi blogai, gydytoja, — švelniai tarė meras.

— Viskas, ką jūs, žmonės, matote — tik grožis! — sušuko Gyvatė ir žinojo, kad jie vis tiek nesupras, ką ji turėjo omenyje.

— Jai reikia manęs, — tarė Rasas. — Ar ne, mergaite? Kas daugiau tavimi pasirūpins taip, kaip aš rūpinuosi? O dabar tu nori išvykti.

Rasas papurtė galvą ir tęsė:

— Aš nesuprantu. Kodėl ji galėtų norėti išvykti? Ir kodėl jums jos reikia?

— Tai puikus klausimas, gydytoja, — pasakė meras. — Kodėl tu nori šito vaiko? Žmonės gali pradėti kalbėti, neva mums negana pardavinėti gražius vaikus, tai dar imsime dalinti luošius.

— Ji negali praleisti viso gyvenimo slapstydamasi, — atsakė Gyvatė. — Ji talentinga mergaitė, protinga ir drąsi. Aš galiu jai padėti įgyti profesiją. Galiu padėti tapti kažkuo, apie ką nespręs vien tik iš jos randų.

— Gydytoja?

— Tai įmanoma, jei ji to norės.

— Taip, žinoma. Kas dar?

Meras pasisuko į Rasą ir tarė:

— Būtų labai gerai, jei vienas iš Kalnapusio gyventojų taptų gydytoju.

— Ji nebus laiminga išvykusi iš čia, — tarė Rasas.

— Argi nenorite daryti to, kas geriausia vaikui?

Mero balsas sušvelnėjo iki pataikavimo.

— Argi geriausia ją išsiųsti toli nuo namų? Ar išsiųstumėt savo… — Rasas nutilo ir ėmė balti.

Meras atsigulė ant pagalvės.

— Ne, aš savo vaiko neišsiųsčiau. Bet jei jis norėtų išvykti, aš jį išleisčiau.

Meras liūdnai nusišypsojo Rasui ir tęsė:

— Mes su tavimi turime panašių problemų, mano drauge. Ačiū, kad priminei.

Meras pasikišo rankas po galva ir ilgą laiką žiūrėjo į lubas.

— Jūs negalite jos išsiųsti, — paprieštaravo Rasas. — Tai tas pats, lyg parduotumėt ją kaip tarnaitę vergę.

— Rasai, mano drauge, — švelniai tarė meras.

— Nesistenkite man pasakyti kitaip. Aš geriau žinau ir žinos visi kiti.

— Bet galimybės…

— Negi tikite, kad kas nors šitam mažam, varganam vaikui suteiks galimybę būti gydytoja? Kvaila mintis.

Melisa, kaip visada slėpdama savo jausmus, greitai vogčiomis pažvelgė į Gyvatę ir vėl nuleido žvilgsnį.

— Man nepatinka, kai mane vadina melage, — įgėlė gydytoja.

— Gydytoja, Rasas norėjo pasakyti šiek tiek kitaip. Nusiraminkime visi. Mes nekalbame apie išvaizdą taip, kaip iš tikrųjų yra. Išvaizda labai svarbi ir ji yra tai, kuo žmonės tiki. Aš turiu į tai atsižvelgti. Negalvokite, kad man lengva. Daugiau nei vienas jaunas kurstytojas — ir kas nors ne toks jaunas — iškraustytų mane iš namų, jei aš tik suteikčiau galimybę. Nesvarbu, jog aš čia jau dvidešimt metų. Vergystės mokestis.

Meras papurtė galvą.

Gyvatė matė, kad meras vėl save įtikino nesutikti ir tolo nuo sutikimo. Rasas gerai žinojo, kokie argumentai geriausiai paveiks merą, o Gyvatė tikėjosi, kad ja pasitikės ar bent jau netrukdys jai. Bet galimybė, jog gydytojai nevyks į Kalnapusį, atrodė tikrai didelė problema, nes per pastaruosius metus gydytojai čia labai retai lankosi.

Jei meras galėjo rizikuoti priimdamas jos ultimatumus, Gyvatė negalėjo leisti jiems įsigalioti. Gydytoja negalėjo Melisos palikti su Rasų dar vienai dienai, vienai valandai; Gyvatė jai sukėlė per daug pavojaus. Blogiausia, kad gydytoja parodė, jog jai nepatinka prižiūrėtojas, ir meras galėjo ja nepatikėti. Net jei ir Melisa apkaltintų jį, nėra jokių įrodymų. Gyvatė beviltiškai bandė atrasti kokį kitą būdą, kaip išlaisvinti Melisą; ji tikėjosi, kad dar neprarado šansų tiesiogiai ją išlaisvinti.

Gydytoja prabilo kaip galėdama ramiau:

— Aš atsiimu savo prašymą.

Melisai užėmė kvapą, bet ji nepakėlė žvilgsnio. Mero veide pasirodė palengvėjimas, o Rasas atsisėdo atgal ant kėdės.

— Su viena sąlyga, — tarė Gyvatė.

Ji nutilo tam, kad tinkamai parinktų žodžius ir pasakytų tai, ką galima įrodyti.

— Su viena sąlyga. Kai Gabrielius išvyks, jis keliaus į šiaurę. Leiskite Melisai keliauti su juo iki Vidurkelio.

Gyvatė nieko nesakė apie Gabrieliaus planus, nes tai tik jo reikalas.

— Ten gyvena puiki moterų mokytoja ir ji pasirūpins bet kuo, kam reikia saugumo.

Maža, šlapia dėmė ant Melisos marškinių paplatėjo, kai nuo jos veido ašaros krito ant šiurkščios medžiagos. Gyvatė skubėjo tęsti.

— Leiskite Melisai keliauti su Gabrieliumi. Jos mokymas gali užtrukti ilgiau, nes ji pradeda būdama daug vyresnė. Bet tai dėl jos sveikatos ir saugumo. Net jei Rasas ją myli, — Gyvatė vos nepaspringo tardama žodžius, — myli ją per daug, kad atiduotų gydytojams, jis jos nuo šito nesulaikys.

Rausvas Rašo veidas pabalo.

— Vidurkelis? — susiraukė meras. — Mes ir čia turime puikių mokytojų. Kodėl jai reikia vykti į Vidurkelį?

— Žinau, kad jūs vertinate grožį, — tarė Gyvatė, — bet aš manau, jūs taip pat vertinate kontroliavimąsi. Leiskite Melisai to išmokti, net jei tam, kad rastų mokytoją, jai tektų iškeliauti.

— Nori pasakyti, jog šitas vaikas nėra buvęs pas mokytoją?

— Aišku, kad buvo! — sušuko Rasas. — Tai tik apgaulė, norint išvilioti iš mūsų mergaitę! Manote, kad galite atkeliauti ir viską aplink pakeisti taip, jog jums tiktų? — Rasas rėkė ant Gyvatės. — Dabar galvojate, kad žmonės patikės bet kuo, ką jūs ir jūsų mažas vaikiščias sugalvos apie mane? Visi kiti bijo jūsų ir jūsų gleivėtų roplių, bet aš nebijau. Nagi, uždėkite vieną ant manęs ir aš jį sutraiškysiu.

Staiga Rasas nutilo ir pažvelgė į kairę, į dešinę, lyg būtų pamiršęs, kur esąs. Jis jokiu būdu negalėjo dramatiškai išeiti.

— Tau nereikia saugotis gyvačių, — tarė gydytoja.

Ignoruodamas Rasą, ignoruodamas Gyvatę, meras pasilenkė prie mergaitės.

— Vaikeli, ar buvai pas moterų mokytoją?

Melisa dvejojo, bet galiausiai atsakė:

— Aš nežinau, kas tai yra.

— Niekas jos nepriimtų, — tarė Rasas.

— Nenusišnekėk. Mūsų mokytojai žmonių neatstumia. Vedei ją pas mokytoją ar ne?

Rasas žiūrėjo sau į kelius ir daugiau nieko nesakė.

— Labai lengva patikrinti.

— Ne, sere.

— Ne! Ne?

Meras nusiklojo antklodę ir, svyruodamas, bet išsilaikydamas ant kojų, atsistojo. Meras atsistojo prie Rašo, stambus vyras prieš kitą stambų vyrą, du gražūs padarai vienas prieš kitą, vienas gyvybingas, kitas išbalęs prieš kito įniršį.

— Kodėl ne?

— Jai nereikia mokytojo.

— Kaip drįsti taip elgtis?

Meras lenkėsi tol, kol Rasas, bandydamas atitolti, prisispaudė prie kėdės.

— Kaip drįsti jai sukelti pavojų? Kaip gali ją pasmerkti nemokšiškumui ir nepatogumui!

— Pavojaus jai nėra! Jai nereikia saugotis — ar jūs ją kada nors liestumėte?

— Tu lieti mane!

Melisa nubėgo prie Gyvatės ir prie jos prisiglaudė. Gyvatė tvirtai apkabino vaiką.

— Tu…

Meras loštelėjo ir žengė atgal. Tyliai pasirodęs Brajanas prilaikė merą, kad šis nenugriūtų.

— Ką ji norėjo pasakyti, Rasai? Kodėl ji taip bijo?

Rasas papurtė galvą.

— Liepkite jam tai pasakyti! — atsisukusi sušuko Melisa. — Liepkite jam!

Meras atšlubavo prie mergaitės ir nerangiai pasilenkė prie jos. Jis žvelgė tiesiai į Melisos veidą. Nė vienas iš jų nekrūptelėjo.

— Aš žinau, kad tu jo bijai, Melisa. Kodėl jis tavęs taip bijo?

— Todėl, kad ponia Gyvatė manimi tiki.

Meras atsitraukė giliai atsidusęs.

— Ar tu jo norėjai?

— Ne, — sušnabždėjo mergaitė.

— Nedėkingas, mažas vaikigali! — suriko Rasas. — Pagiežinga, bjauri išpera! Kas be manęs tave kada nors liestų?

Meras nekreipė dėmesio į Rasą ir paėmė Melisą už rankos.

— Nuo šiol tavo saugotoja yra gydytoja. Tu gali keliauti su ja.

— Ačiū. Ačiū, sere.

Meras vėl atsistojo.

— Brajanai, surask mergaitės saugojimo dokumentus miesto užrašuose — sėskis, Rasai, ir Brajanai, man reikia, kad į miestą nuvežtum žinutę. Taisytojui.

— Tu vergvaldys, — subambėjo Rasas. — Štai taip tu vagi vaikus. Žmonės su…

— Užsičiaupk, Rasai.

Meras buvo išsekęs beveik iki kvapo netekimo ir išbalęs.

— Aš negaliu tavęs ištremti. Aš turiu prisiimti atsakomybę apsaugoti kitus žmones. Kitus vaikus. Tavo bėdos dabar — mano bėdos ir jas reikia išspęsti. Ar pasikalbėsi su taisytojais?

— Man jų nereikia.

— Ar eisi savo noru, ar nori būti teisiamas?

Rasas lėtai atsisėdo atgal į kėdę ir galiausiai linktelėjo.

— Savo noru, — tarė prižiūrėtojas.

Gyvatė atsistojo, ji buvo apkabinusi Melisą per pečius, o ši gydytoją per liemenį, mergaitė taip pat buvo pasukusi galvą, kad rando beveik nesimatytų. Kartu jos išėjo.

— Ačiū, gydytoja, — ištarė meras.

— Viso gero, — atsisveikino Gyvatė ir uždarė duris.

Kartu su Melisa jos ėjo per aidintį koridorių į antrąjį bokštą.

— Man buvo taip baisu, — tarė Melisa.

— Ir man. Akimirką maniau, kad man teks tave pagrobti.

Melisa pažvelgė į Gydytoją.

— Ar tikrai taip padarytumėt?

— Taip.

Akimirksnį Melisa tylėjo.

— Man labai gaila, — tarė mergaitė.

— Gaila! Ko?

— Man reikėjo jumis pasitikėti. Aš nepasitikėjau. Bet nuo dabar pasitikėsiu. Daugiau nebijosiu.

— Tu turėjai teisę bijoti, Melisa.

— Dabar nebeturiu. Daugiau nebebijosiu. Kur mes keliausime?

Pirmą kartą nuo to laiko, kai Melisa pasisiūlė pajodinėti Voveriu, jos balse skambėjo pasitikėjimas be jokios užslėptos baimės.

— Na, — tarė Gyvatė, — manau, kad tau reikėtų keliauti aukštyn į šiaurę, į gydytojų postą. Namo.

— O kaip jūs?

— Man dar reikia padaryti vieną dalyką, kad galėčiau keliauti namo. Nesijaudink, beveik pusę kelio galėsi keliauti su Gabrieliumi. Parašysiu laišką, kurį turėsi nunešti, ir josi Voveriu. Jie žinos, kad aš tave atsiunčiau.

— Aš geriau eisiu su jumis.

Suprasdama, kokia Melisa sukrėsta, Gyvatė sustojo.

— Aš irgi norėčiau, kad tu eitum kartu, patikėk. Bet turiu nukeliauti į Centrą, o tai gali būti pavojinga.

— Aš nebijau jokio keistuolio. Be to, jei mes kartu, galėsime stebėti.

Gydytoja jau buvo pamiršusi apie keistuolį, bet priminimas atgaivino jos atmintį.

— Taip, keistuoliai — dar viena problema. Bet artėja audros, beveik žiema. Aš nežinau, ar grįšiu iš Centro prieš žiemą.

Ir būtų geriau, jei Melisa įsikurtų poste prieš Gyvatei grįžtant, nes kelionė gali ir nepasisekti. Tuomet, net jei gydytojai tektų iškeliauti, Melisa galėtų pasilikti.

— Audros man nerūpi, — paprieštaravo Melisa. — Aš nebijau.

— Žinau, kad nebijai. Tiesiog nėra jokios priežasties tau rizikuoti.

Melisa neatsakė. Gyvatė priklaupė ir atgręžė vaiką į save.

— Negi galvoji, kad aš dabar bandau tavęs vengti?

Po kelių akimirkų Melisa tarė:

— Aš nežinau, ką galvoti, ponia Gyvate. Jūs sakėte, jei aš čia nebegyvensiu, galėsiu pati už save atsakyti ir daryti tai, kas, mano manymu, gerai. Bet nemanau, jog gerai jus palikti su keistuoliu ir audromis.

Gyvatė vėl atsitūpė.

— Tikrai visa tai sakiau. Aš taip ir galvoju.

Gydytoja pažvelgė į savo randuotas rankas, atsiduso ir vėl pažvelgė į Melisą.

— Geriau aš tau pasakysiu tikrąją priežastį, dėl kurios noriu, kad keliautum namo. Reikėjo man tau anksčiau pasakyti.

— Kokia ta priežastis?

Melisos balse jautėsi įtampa ir susivaldymas; ir buvo pasiruošusi vėl būti įskaudinta. Gyvatė paėmė mergaitę už rankos.

— Dauguma gydytojų turi tris gyvates. Aš turiu tik dvi. Padariau kai ką kvailo ir trečią gyvatę užmušė.

Gyvatė papasakojo Melisai apie Arevino žmones, apie Steiviną, apie Steivino jaunesnį tėvą ir Žaltį.

— Sapnų gyvačių labai mažai, — kalbėjo Gyvatė. — Sunku jas veisti. Iš tikrųjų mes jų neveisiame, tiesiog laukiame ir tikimės, kad jos veisiasi. Būdas, kai mes gauname kažko daugiau, panašu į tai, kaip aš sukūriau Voverį.

— Specialiais vaistais, — tarė Melisa.

— Kažkas panašaus.

Ateiviška sapnų gyvačių biologija nebuvo panaši nei į virusinę gerų inžineriją, nei į mikrochirurgiją. Žemės virusai negalėjo sąveikauti su chemikalais, kuriuos sapnų gyvatės naudoja vietoj DNR ir gydytojams niekaip nepavyko išgauti nieko panašaus į ateivių gyvačių virusą. Taigi gydytojai negalėjo perkelti sapnų gyvačių nuodų genų į kitą gyvatę ir dar niekam nepasisekė susintetinti visų šimtų nuodų komponentų.

— Aš sukūriau Žaltį, — tarė Gyvatė, — ir kitas keturias sapnų gyvates. Bet daugiau negaliu jų sukurti. Mano rankos nepakankamai stabilios, joms tas pats, kas vakar atsitiko mano keliui.

Kartais Gyvatė galvodavo, ar artrito priežastis buvo tiek pat psichologinė, kiek ir fizinė — reakcija į sėdėjimą laboratorijoje, trunkantį po keletą valandų, subtiliai manipuliuojant mikroskopu ir įtempiant akis, kad kiekvienoje sapnų gyvatėje surastų visus nesuskaičiuojamus vienos ląstelės branduolius. Kelerius metus Gyvatė buvo vienintelė gydytoja, kuriai pavyko transplantuoti genetinę medžiagą į neapvaisintą kiaušinėlį. Jai teko paruošti keletą šimtų, kad galiausiai gautų Žaltį ir keturis jo brolius; net ir taip jos procentas buvo geresnis už tų, kuriems irgi pavykdavo išspręsti šią užduotį. Dar niekas neatrado, kas verčia gyvates subręsti. Todėl gydytojai atsargoje turėjo sušaldytų nesubrendusių kiaušinėlių, paimtų iš mirusių sapnų gyvačių kūnų, bet niekas nesugebėjo jų klonuoti; o šaldytų atsargų, kas tikriausiai buvo sapnų gyvačių sperma, ląstelės buvo per daug subrendusios, kad apvaisintų kiaušinėlius tada, kai juos sumaišydavo mėgintuvėlyje.

Gyvatė tikėjo, jog jos pasisekimas buvo tiek pat laimės, kiek ir technikos, dalykas. Jei jos žmonės turėtų technologiją, reikalingą elektroninio mikroskopo gamybai, kuri aprašyta jų knygose, Gyvatė buvo įsitikinusi, kad rastų genus, nepriklausančius nuo branduolių, molekules, kurių nesimato plika akimi, per mažas, jog būtų transplantuotos, nebent mikropipetė jas atsitiktinai įsiurbtų.

— Aš keliauju į Centrą pristatyti žinutės ir paprašyti ten gyvenančių žmonių padėti mums gauti daugiau sapnų gyvačių. Bet bijau, kad jie atsisakys. Ir jei man teks namo grįžti be sapnų gyvatės, po to kai netekau savosios, aš nežinau, kas atsitiks. Nuo to laiko, kai išvykau, kelios sapnų gyvatės galėjo išsiristi, kelios galėjo būti netgi klonuotos, bet jei ne, man gali neleisti būti gydytoja. Aš negaliu būti gera gydytoja be sapnų gyvatės.

— Jei nėra kitų, jie turėtų jums duoti vieną iš jūsų sukurtų, — tarė Melisa. — Tai vienintelis sąžiningas dalykas.

— Bet tai būtų neteisinga jaunesnių gydytojų, kuriems aš daviau sapnų gyvates, atžvilgiu, — atsakė Gyvatė. — Aš turėčiau keliauti namo ir pasakyti broliui arba seseriai, kad jie negalės tapti gydytojais, jei mūsų turimos sapnų gyvatės nepasidaugins.

Gydytoja giliai atsiduso.

— Aš noriu, kad tu visa tai žinotum. Štai todėl pageidauju, jog tu nukeliautum namo dar prieš mano grįžimą: kad kiekvienas turėtų galimybę tave pažinti. Man reikėjo tave apsaugoti nuo Rašo, bet jei keliausi su manimi, aš nesu garantuota, kas būtų buvę geriau.

— Gyvate! — piktai tarė Melisa. — Nepaisant visko, su jumis man bus geriau nei… nei būti Kalnapusyje. Man nesvarbu, kas nutiks. Net jei man trenksit…

— Melisa! — sukrėsta tiek pat, kiek ir vaikas, sušuko gydytoja.

Melisa nusišypsojo, jos dešinysis lūpų kamputis šiek tiek pakilo.

— Suprantate? — paklausė mergaitė.

— Gerai.

— Man viskas bus gerai, — patikino Melisa. — Nesvarbu, kas nutiks gydytojų poste. Ir aš žinau, kad audros pavojingos. Juk mačiau jus po to, kai susimušėte su keistuoliu, taigi žinau, kad ir jis pavojingas. Bet aš vis tiek noriu keliauti su jumis. Prašau, neverskite manęs keliauti su kuo nors kitu.

— Tu įsitikinusi?

Melisa linktelėjo.

— Gerai, — nusileido Gyvatė ir nusišypsojo. — Aš dar nieko nebuvau įsivaikinusi. Teorijos atrodo visai kitaip, kol nepradedi jų taikyti. Keliausime kartu.

Iš tikrųjų gydytoja buvo dėkinga už bent jau Melisos visišką pasitikėjimą ja.

Kartu, susikibusios už rankų, mojuodamos jomis lyg vaikai, o ne vaikas ir suaugusi moteris, jos ėjo koridoriumi. Tuomet priėjo paskutinį kampą ir Melisa staiga atsitraukė. Pasirėmęs smakrą, Gabrielius sėdėjo prie Gyvatės durų, priėjo šono buvo nešulinis balnas.

— Gabrieliau, — tarė gydytoja.

Gabrielius pakėlė akis ir šį kartą, pamatęs Melisą, nekrūptelėjo.

— Labas, — pasakė Gabrielius Melisai. — Aš atsiprašau.

Melisa pasisuko į Gabrielių taip, kad nesimatytų baisiausia rando vieta, ir prašneko:

— Viskas gerai. Nekreipkite dėmesio. Aš prie to įpratusi.

— Tą naktį aš nebuvau visiškai pabudęs… — Gabrielius pamatė Gyvatės žvilgsnį ir nutilo.

Melisa pažiūrėjo į jos ranką suspaudusią gydytoją, tada į Gabrielių ir vėl į gydytoją. Ji išlemeno:

— Geriau aš eisiu paruošti žirgų.

— Melisa…

Gyvatė ištiesėjai ranką, bet mergaitė pabėgo. Gydytoja pažiūrėjo, kaip ji nueina, atsiduso ir atidarė duris į kambarį. Gabrielius atsistojo.

— Aš atsiprašau, — pakartojo Gabrielius.

— O tu tikrai gabus.

Gyvatė įėjo į vidų, paėmė nešulinius balnus ir numetė juos ant lovos.

Gabrielius nusekė paskui gydytoją.

— Prašau, nepyk ant manęs.

— Aš nepykstu. Vakar pykau, bet dabar ne.

— Džiaugiuosi.

Gabrielius atsisėdo ant lovos ir stebėjo, kaip Gyvatė pakuojasi.

— Aš pasiruošęs išvykti. Bet norėjau atsisveikinti. Ir padėkoti. Ir aš atsiprašau…

— Ne, gana atsiprašinėjimų, — pertraukė jį gydytoja.

— Gerai.

Gyvatė sulankstė švarius dykumų chalatus ir sudėjo juos į nešulinį balną.

— O kodėl man nekeliavus su tavimi?

Neramiai, alkūnes pasidėjęs ant kelių, Gabrielius pasilenkė į priekį.

— Bus lengviau keliauti su kažkuo, su kuo galėsi pasikalbėti, nei keliauti vienai.

— Aš nebūsiu viena. Melisa keliaus su manimi.

— O.

Atrodė, kad Gabrielius įsižeidė.

— Aš ją įsivaikinsiu, Gabrieliau. Kalnapusyje jai ne vieta — visai kaip ir tau dabar. Galiu jai padėti, bet dėl tavęs negaliu nieko padaryti. Nebent priversčiau būti priklausomą nuo manęs. Aš to daryti nenoriu. Tu niekada neatrasi savo stiprybių, jei nebūsi laisvas.

Į krepšį Gyvatė įdėjo maišelį su dantų pudra, šukas, aspiriną bei muilą, užsegė atvartą ir atsisėdo. Gydytoja paėmė Gabrieliaus švelnią, stiprią ranką.

— Čia tau per sunku. Su manim būtų per lengva. Nė vienas būdas netinka.

Gabrielius pakėlė Gyvatės įdegusią, randuotą ranką ir ją pabučiavo.

— Matai, kaip greitai mokaisi?

Kita ranka gydytoja perbraukė šviesius, gražius Gabrieliaus plaukus.

— Ar dar kada nors pamatysiu tave?

— Nežinau, — atsakė Gyvatė. — Tikriausiai ne.

Ji nusišypsojo ir pridūrė:

— Tau nereikės.

— Aš norėčiau, — ilgesingai tarė Gabrielius.

— Keliauk į pasaulį, — patarė gydytoja. — Paimk gyvenimą į savo rankas ir paversk jį tokiu, kokiu nori.

Gabrielius atsistojo, pasilenkė ir pabučiavo Gyvatę. Keldamasi gydytoja jį taip pat pabučiavo, bet švelniau, nei pati to norėjo: ji troško, kad jie turėtų daugiau laiko, kad susitiktų po metų ar panašiai. Gydytoja ištiesė pirštus ant Gabrieliaus nugaros ir jiedu stipriai apsikabino.

— Viso gero, Gabrieliau.

— Lik sveika, Gyvate.

Už Gabrieliaus švelniai užsidarė durys.

Prieš ilgą kelionę gydytoja iš lagamino išėmė gyvates ir leido joms šiek tiek pasidžiaugti laisve. Kol ji žiūrėjo per langą, gyvatės slydo jos kojomis.

Pasigirdo beldimas į duris.

— Minutėlę.

Gyvatė leido Miglai ranka užsliuogti ant jos pečių ir abiem rankom paėmė Smėlį. Greitai jis bus per didelis, kad patogiai apsivyniotų aplink riešą.

— Dabar galite įeiti.

Brajanas įėjo ir staiga atsitraukė.

— Viskas gerai, — prabilo Gyvatė. — Jos ramios.

Brajanas daugiau neatsitraukė, bet atsargiai stebėjo gyvates. Gyvačių galvos sutartinai pasisukdavo ten, kur judėdavo Gyvatė; kadangi gyvatės įdėmiai žiūrėjo į Brajaną ir bandė paragauti jo kvapo, todėl jos kaišiojo savo liežuvius.

— Aš atnešiau vaiko dokumentus, — tarė Brajanas. — Jie įrodo, kad dabar jūs jos saugotoja.

Gydytoja apsivyniojo Smėlį aplink savo dešinę ranką ir kaire paėmė dokumentus. Brajanas juos padavė nedrąsiai. Gyvatė smalsiai pažvelgė į dokumentus. Pergamentas buvo lipnus bei raukšlėtas, apsunkęs nuo vaško. Viename kampe puikavosi mero voriškas parašas, kitame — įmantrus ir netvirtas Raso parašas.

— Ar dėl kokios nors priežasties Rasas galėtų užprotestuoti?

— Jis galėtų, — tarė Brajanas. — Bet aš manau, kad jis to nedarys. Jei jis teigs, jog buvo priverstas pasirašyti, jam teks pasakyti, kas jį privertė. Ir tada jis turėtų… pasiaiškinti. Manau, kad jis labiau pageidauja savanoriškai atsitraukti nei viešai.

— Gerai.

— Kai kas dar, gydytoja.

— Taip?

Brajanas padavė gydytojai sunkų maišelį. Viduje buvo gero aukso monetos. Gyvatė ironiškai pažvelgė į Brajaną.

— Jūsų atlygis, — pasakė tarnas ir pateikėjai kvitą bei parkerį pasirašyti.

— Ar meras vis dar bijo būti apkaltintas vergvaldyste?

— Taip gali nutikti, — pritarė Brajanas. — Geriausia apsisaugoti.

Gyvatė pasiėmė kvitą, pataisė į „Paimu kaip atlygį mano dukteriai už žirgų treniravimą“, pasirašė ir atidavė.

Brajanas lėtai perskaitė.

— Manau, taip geriau, — pastebėjo Gyvatė. — Taip sąžiningiau Melisos atžvilgiu, nes jei jai moka, ji nėra vergė.

— Tai dar labiau įrodo, kad jūs ją įsivaikinote, — tarė Brajanas.

— Manau, merui to pakaks.

Gydytoja įsidėjo maišelį su monetomis į kišenę ir leido gyvatėms šliaužti į savo skyrius. Tuomet gūžtelėjo pečiais.

— Gerai. Nesvarbu. Kol Melisa gali išvykti.

Staiga Gyvatė pasijuto prislėgta ir ėmė svarstyti, ar savo noru ji taip tvirtai bei arogantiškai laikėsi, kad pakeistų kitų žmonių gyvenimus ne jų naudai. Gydytoja neabejojo, jog Melisai ji padarė gera, bent jau išlaisvindama nuo Raso. Bet ar buvo geriau Gabrieliui, merui, Rasui…

Kalnapusis — turtingas miestas ir dauguma žmonių atrodė laimingi; žinoma, dabar jie buvo labiau patenkinti ir saugesni nei prieš dvidešimt metų, kai meras atėjo į valdžią. Bet ką gero tai davėjo pačio vaikams? Gyvatė džiaugėsi, kad išvyksta, ir džiaugėsi, kad išvyksta Gabrielius.

— Gydytoja?

— Taip, Brajanai?

Iš nugaros tarnas greitai palietė gydytojos petį ir atsitraukė.

— Ačiū.

Kai Gyvatė po akimirkos atsisuko, Brajanas jau buvo tyliai išėjęs.

Durims švelniai užsidarius, Gyvatė išgirdo dunksėjimą kieme: užsidarė kiemo priekinės durys. Gydytoja vėl pažvelgė pro langą. Apačioje Gabrielius jojo savo keršu žirgu. Gabrielius žiūrėjo į slėnį, tuomet lėtai atsisuko, kol pamatė tėvo kambario langą. Jis ilgą laiką į jį žiūrėjo. Gyvatei nereikėjo žiūrėti į kitą bokštą, nes iš jaunuolio stebėjimo buvo aišku, kad jo tėvas nepasirodė.

Gabrieliaus pečiai nusviro, bet jis atsitiesė, o kai pažvelgė į Gyvatės langą, atrodė ramus. Gabrielius pamatė gydytoją ir liūdnai, smerkdamas save, nusišypsojo. Gyvatė jam pamojavo. Gabrielius jai irgi.

Po kelių minučių Gyvatė vis dar stebėjo, kaip keršas žirgas mosikavo juodai balta uodega ir dingo už paskutinio matomo šiaurinės ribos tako posūkio. Kieme pasigirdo kitų kanopų bildėjimas. Mintimis gydytoja grįžo prie savo kelionės. Jodama Voveriu ir vesdama Greituolę, Melisa pamojavo Gyvatei. Ši nusišypsojusi linktelėjo, ant peties užsimetė nešulinius balnus, pasiėmė gyvačių lagaminą ir nuėjo pas savo dukrą.

9

Arevinas ant veido jautė vėsų ir švarų vėją. Jis buvo dėkingas už kalnų klimatą be dulkių, karščio bei smėlio. Prie viršūnės perėjos Arevinas stovėdamas šalia savo žirgo žiūrėjo į kaimą, kuriame užaugo Gyvatė. Žemė buvo šviesi bei labai žalia, o Arevinas juto ir girdėjo didelius tekančio vandens kiekius. Per slėnio vidurį vinguriavo upė, per samanotus akmenis tryško upelis. Arevino pagarba gydytojai dar labiau išaugo. Gyvatės žmonės nemigravo; čia jie gyveno visus metus. Gydytoja turėtų mažai patirties su sunkiomis klimato sąlygomis, kai įžengtų į dykumą. Tai nelabai koks pasiruošimas juodo smėlio dykvietei. Pats Arevinas nebuvo pasirengęs centrinės dykumos atšiaurumui. Jo žemėlapiai buvo pasenę; nė vienas gyvas klano narys jais nebesinaudojo. Bet jie, rodydami kelią per tikras oazes, saugiai jį atvedė į kitą dykumos pusę. Jau buvo toks vėlyvas metų laikas, kad Arevinas nieko nesutiko: nieko, ko galėtų paklausti patarimo dėl geriausio maršruto, nieko, ko galėtų paklausti apie Gyvatę.

Arevinas užlipo ant žirgo ir nujojo taku žemyn į gydytojos slėnį.

Prieš patekdamas į kažkieno namus, Arevinas pasiekė mažą sodą. Sodas buvo neįprastas: tolimiausi nuo kelio medžiai visai užaugę, gumbuoti, o arčiausiai kelio augantys atrodė beveik kaip sodinukai, lyg daugelį metų kasmet būtų pasodinami keli nauji medžiai. Pavėsyje, valgydamas vaisiaus gabalėlį, juokėsi keturiolikos ar penkiolikos metų jaunuolis. Kai Arevinas sustojo, jaunas žmogus pakėlė žvilgsnį, atsistojo ir pajudėjo Arevino link. Arevinas paspartino savo žirgą joti per žolėtą pievos kraštą. Jie susitiko maždaug penkerių ar šešerių metų amžiaus medžių eilėje.

— Labas, — ištarė jaunasis vyras.

Jaunuolis paėmė kitą vaisiaus gabalėlį ir ištiesė jį Arevinui.

— Suvalgysi kriaušę? Persikų ir vyšnių jau seniai nebėra, o apelsinai dar ne visai prinokę.

Arevinas tai matė: iš tikrųjų ant kiekvieno medžio augo skirtingų formų vaisiai, bet jų visų lapai buvo vienodi. Arevinas netvirtai ištiesė ranką, norėdamas paimti kriaušę, ir svarstė, ar žemė, ant kurios auga medžiai, neužnuodyta.

— Nesijaudink, — pasakė jaunuolis. — Ji ne radioaktyvi. Čia aplinkui nėra kraterių.

Po šių žodžių Arevinas atitraukė ranką. Jis neištarė nė žodžio, o vis tiek atrodė, kad vaikinas žino viską, ką jis galvoja.

— Aš pats sukūriau medį, o aš niekad nedirbu su karštais mutagenais.

Arevinas nenutuokė, apie ką kalbėjo jaunuolis, tik atrodė, jog tikino, kad suvalgyti vaisių nėra pavojinga. Arevinas norėjo suprasti berniuką taip, kaip šis jį suprato. Nenorėdamas pasirodyti nemandagus, Arevinas paėmė kriaušę.

— Ačiū.

Kadangi jaunuolis vylingai stebėjo Areviną, jis atsikando vaisiaus. Kriaušė buvo saldi ir kartu rūgšti bei labai sultinga. Arevinas darkart atsikando.

— Labai skani, — pagyrė Arevinas. — Aš dar niekad nemačiau augalo, ant kurio augtų keturios skirtingos vaisių rūšys.

— Pirmas projektas, — paaiškino berniukas ir mostelėjo į medžius. — Mes visi darome tą patį. Gan naivu, bet tai tradicija.

— Suprantu, — tarė Arevinas.

— Aš vardu Fedas.

— Man garbė su tavimi susipažinti, — pasakė Arevinas. — Aš ieškau Gyvatės.

— Gyvatės! — Fedas suraukė antakius. — Man atrodo, kad tu be reikalo atkeliavai tokį kelią. Jos čia nėra. Nebus dar keletą mėnesių.

— Bet aš negalėjau su ja prasilenkti.

Fedo malonią ir paslaugią išraišką pakeitė susirūpinimas.

— Nori pasakyti, ji jau keliauja namo? Kas atsitiko? Ar jai viskas gerai?

— Buvo, kai paskutinį kartą ją mačiau.

Jeigu nieko neatsitiko, ji daug anksčiau už Areviną turėjo pasiekti namus. Areviną užplūdo mintis apie nelaimes, nepanašias į angių įkandimus, kurioms ji neatspari.

— Ei, ar tau viskas gerai?

Fedas stovėjo šalia Arevino ir prilaikė jo alkūnę.

— Taip, — atsakė Arevinas, bet jo balsas virpėjo.

— Ar tu sergi? Aš dar nebaigiau savo apmokymų, bet kuris nors kitas gydytojas galėtų tau padėti.

— Ne, ne, aš nesergu. Tačiau niekaip negaliu suprasti, kaip galėjau šią vietą pasiekti anksčiau už ją.

— Bet kodėl ji grįžta mano taip anksti?

Arevinas pažvelgė į ryžtingą jaunuolis, kuris dabar atrodė toks pat susirūpinęs, kaip ir jis pats.

— Nemanau, kad aš turėčiau už ją pasakoti jos istoriją, — tarė Arevinas. — Gal aš geriau pasikalbėsiu su jos tėvais. Ar parodysi man, kur jie gyvena?

— Parodyčiau, jei galėčiau, — atsakė Fedas. — Tik ji jų neturi. Ar aš netiksiu? Aš jos brolis.

— Atsiprašau, jog priverčiau tave jaudintis. Aš nežinojau, kad jūsų tėvai mirę.

— Jie nemirę. O gal ir galėtų būti mirę. Aš nežinau. Turiu galvoje, kad nežinau, kas jie tokie. Arba kas Gyvatės tėvai.

Arevinas pasijuto visiškai sutrikęs. Jis visada puikiai suprato, ką jam sakė Gyvatė. Bet nesuprato nė pusės to, ką šis jaunuolis jam pasakė prieš kelias minutes.

— Jei tu nežinai, kas tavo tėvai, o kas Gyvatės, tai kaip jūs galite būti brolis ir sesuo?

Fedas ironiškai pažvelgė į Areviną ir paklausė:

— Tu tikrai mažai žinai apie gydytojus, ar ne?

— Taip, — pajutęs, kad pokalbis darkart pasisuko nelaukta kryptimi, palinksėjo galva Arevinas. — Aš mažai žinau. Mes apie jus girdėjome, žinoma, bet Gyvatė vienintelė, kuri lankėsi mano klane.

— Aš paklausiau dėl to, — paaiškino Fedas, — kad dauguma žmonių žino, jog mes įvaikinti. Mes neturime tikrų šeimų. Mes visi viena šeima.

— Bet tu vis tiek sakei, kad esi jos brolis, lyg ji kito neturėtų.

Išskyrus mėlynas akis, o ir tos buvo visai kito atspalvio, Fedas buvo visiškai nepanašus į Gyvatę.

— Mes taip vieni apie kitus galvojame. Kai buvau vaikas, dažnai patekdavau į bėdą, o ji visada mane užstodavo.

— Suprantu.

Arevinas nulipo nuo žirgo ir svarstydamas tai, ką jam pasakė jaunuolis, pataisė apynasrį.

— Jūsų su Gyvate nesiekėja kraujo ryšys, — šnekėjo Arevinas, — bet tu jauti ypatingą ryšį su ja. Ar teisingai pasakiau?

— Taip.

Fedo nerūpestingumas išgaravo.

— Jei aš tau pasakysiu, kodėl atvykau, ar patarsi man pirmiau galvodamas apie Gyvatę, net jei tai prieštarautų tavo papročiams?

Arevinas džiaugėsi, kad jaunuolis dvejoja, nes jo atsakymas nebus impulsyvus ir emocionalus.

— Atsitiko kažkas tikrai negero, ar ne?

— Taip, — tarė Arevinas. — Ir ji kaltina save.

— Ir tu jauti ypatingą ryšį su Gyvate, ar ne?

— Taip.

— O ji su tavimi?

— Aš taip manau.

— Aš jos pusėje, — patikino Fedas. — Visada.

Arevinas atsegė žirgo apynasrį ir jį nuėmė, kad žirgas galėtų gerai apsižvalgyti. Jis atsisėjo po Fedo vaismedžiu, o vaikinas prisėdo šalia.

— Aš atvykau iš kitos vakarinės dykumos pusės, — ėmė pasakoti Arevinas. — Ten nėra gerų gyvačių, tik smėlinės angys, o jų įkandimas reiškia mirtį…

Arevinas papasakojo savo istoriją ir laukė Fedo atsakymo, bet jaunuolis ilgai tylėdamas žiūrėjo į savo randuotas rankas.

— Užmušė sapnų gyvatę, — galiausiai išlemeno Fedas.

Fedo balse girdėjosi sukrėtimas ir neviltis; nuo jo tono Arevino kūnu, beveik iki pat nepaveikiamo, kontroliuojamo centro, nubėgo šaltis.

— Tai visai ne jos kaltė, — darkart pakartojo Arevinas.

Dabar Fedas žinojo apie Arevino baimę gyvatėms ir net apie baisią Arevino sesers mirtį. Bet Arevinas gan aiškiai matė, kad Fedas nesuprato.

Vaikinas pažvelgė į Areviną ir pratarė:

— Aš nežinau, ką tau pasakyti. Tai tikrai siaubinga.

Akimirkai jaunuolis nutilo, apsidairė aplink ir ranka pasitrynė kaktą.

— Manau, kad reikėtų pakalbėti su Sidabre. Ji viena iš Gyvatės mokytojų ir dabar ji vyriausia.

Arevinas dvejojo.

— Ar tai išmintinga? Atleisk man, bet jei tu, Gyvatės draugas, negali suprasti, kaip viskas atsitiko, ar kas nors iš kitų gydytojų sugebės suprasti?

— Aš suprantu, kas atsitiko!

— Tu žinai, kas atsitiko, — tarė Arevinas. — Bet tu nesupranti kodėl. Nenoriu tavęs įžeisti, bet bijau, kad tai, ką sakau, yra tiesa.

— Tai nesvarbu, — pasakė Fedas. — Aš vis tiek noriu jai padėti. Sidabre sugalvos ką nors.

Dailiame slėnyje, kuriame gyveno gydytojai, susipynusios dykynių ir visiškos civilizacijos vietos. Tai, kas Arevinui atrodė kaip neliestas nuostabus miškas, senas ir nesikeičiantis, tęsėsi tiek, kiek jo akys siekė, miško pradžia buvo prie šiaurinio smėlio šlaito. Kalvos, ant kurios auga dideli, seni medžiai, apačioje linksmai sukosi vėjo malūnai. Medžių ir vėjo malūnų miškai puikiai derėjo.

Postas — rami vieta, mažas miestelis, puikiai apstatytas medžio ir akmens namais. Žmonės sveikinosi su Fedu arba jam mojavo, o Arevinui linkteldavo. Vėjas atnešė negarsius žaidžiančių vaikų balsus.

Fedas paleido Arevino žirgą ganykloje, tuomet palydėjo Areviną į pastatą, didesnį už kitus ir kažkaip nutolusį nuo kitų. Viduje Arevinas nustebo, kai pamatė, kad sienos padarytos ne iš medienos, o iš glazūruotų keraminių plytelių. Net vietose be langų buvo šviesu kaip dieną, nereikėjo nei nykios mėlynos šviesos, nei švelnaus dujų lempų apšvietimo. Šiame pastate vyravo kažkoks veiklos pojūtis, visai skirtingas nuo ramaus miesto atmosferos. Per pusiau pravertas duris Arevinas matė kelis jaunus žmones, jaunesnius nei Fedas, pasilenkusius virš sudėtingų instrumentų, visiškai pasinėrusius į darbą.

Fedas mostelėjo į studentus.

— Tai laboratorijos. Mikroskopų objektyvus mes šlifuojame čia, poste. Taip pat gaminame ir savo stiklo dirbinius.

Visi žmonės, kuriuos čia matė Arevinas — ir, kai dabar pagalvojo, dauguma kaimo žmonių — arba labai jauni, arba pagyvenę. Jaunieji mokėsi, o pagyvenę mokė. Gyvatė ir kiti išvykę atlikti savo profesijos praktikos.

Fedas užlipo laiptatakiu, nuėjo į kilimu išklotą holą ir negarsiai pabeldė į duris. Jie laukė keletą minučių ir Fedui, visai ramiai stovinčiam, tai atrodė gan įprasta. Galiausiai pasigirdo malonus, gana aukštas balsas:

— Įeikite.

Palyginti su laboratorijomis, kambarys neatrodė toks atšiaurus ir paprastas. Jis buvo iškaltas medinėmis plokštėmis, o per didžiulį langą matėsi vėjo malūnai. Arevinas girdėjo apie knygas, bet pats jų nebuvo matęs. Čia dvi sienas dengė lentynos, pilnos knygų. Sena gydytoja, sėdėjusi supamoje kėdėje, ant kelių laikė knygą.

— Fedai, — linkteldama, sveikinančiu ir kartu klausiančiu tonu tarė gydytoja.

— Sidabre.

Fedas įvedė Areviną.

— Tai Gyvatės draugas. Jis atvyko iš toli, kad su mumis pasikalbėtų.

— Sėskis.

Gydytojos balsas ir rankos šiek tiek drebėjo. Ji buvo labai sena, jos sąnariai sutinę bei išsukinėti. Oda lygi, minkšta ir beveik permatoma, o skruostai ir kakta išvagoti giliomis raukšlėmis. Jos akys buvo mėlynos.

Pasekęs Fedo pavyzdžiu, Arevinas atsisėdo. Jis jautėsi nepatogiai; juk įpratęs sėdėti ant žemės sukryžiavęs kojas.

— Ką tu nori pasakyti?

— Ar jūs Gyvatės draugė? — paklausė Arevinas. — Ar tik jos mokytoja?

Arevinas pagalvojo, kad gydytoja pasijuoks iš jo, bet ji rūsčiai pažvelgė į atvykėlį.

— Jos draugė.

— Sidabre davė Gyvatei jos vardą, — paaiškino Fedas. — Negi galvojai, kad norėsiu, jog pasikalbėtum su bet kuo?

Bet vis tiek Arevinas dvejojo, ar jam reikėtų pasakoti, kas įvyko, šiai mielai moteriai, nes jis puikiai prisiminė Gyvatės žodžius: „Mano mokytojai retai suteikia tokį vardą, kokį turiu aš, ir jie bus nusivylę.“ Gal Sidabre taip nusivils, jog ištrems Gyvatę.

— Pasakyk man, kas negerai, — tarė Sidabre. — Gyvatė mano draugė ir aš ją myliu. Tau nereikia manęs bijoti.

Tą dieną Arevinas antrą kartą papasakojo visą istoriją, šį kartą įdėmiai stebėdamas Sidabrės veidą. Jos išraiška nepasikeitė. Aišku, po visų patyrimų ji galėjo geriau nei jaunasis Fedas suprasti, kas atsitiko.

— O, — tarė moteris. — Gyvatė keliavo per dykumą.

Senolė papurtė galvą ir pridūrė:

— Mano drąsus ir impulsyvus vaikas.

— Sidabre, — pasiteiravo Fedas, — ką mes galime padaryti?

— Nežinau, mano brangusis.

Moteris atsiduso:

— Norėčiau, kad ji būtų grįžusi namo.

— Juk mažos gyvatės miršta, — tarė Arevinas. — Tikriausiai kitas prarado netyčia. Ką daryti?

— Jos ilgai gyvena, — pasakė Fedas. — Kartais ilgiau už savo gydytojus. Jos sunkiai veisiasi.

— Kiekvienais metais mes apmokome vis mažiau žmonių, nes mums nepakanka sapnų gyvačių, — švelniu balsu prabilo Sidabre.

— Dėl savo meistriškumo Gyvatė turėtų gauti kitą gyvatę, — pastebėjo Arevinas.

— Negalima duoti to, ko nėra, — paprieštaravo Sidabre.

— Ji galvojo, kad kelios gimė.

— Tik keletas iš kiekvieno inkubatoriaus, — liūdnai tarė moteris.

Fedas nusisuko ir pasakė:

— Vienas iš mūsų gali apsispręsti nebaigti savo apmokymų…

— Fedai, — subarė Sidabre, — dabar net jums neužtenka sapnų gyvačių. Negi manai, kad Gyvatė paprašytų tavęs grąžinti tą sapnų gyvatę, kurią ji tau davė?

Vis dar nežiūrėdamas nei į Sidabrę, nei į Areviną, Fedas gūžtelėjo pečiais.

— Jai nereikėtų prašyti. Aš pats jai atiduočiau.

— Mes negalime nuspręsti be Gyvatės, — tarė Sidabre. — Ji turi grįžti namo.

Suprasdamas, kad bus nelengva išspręsti dilemą ir be įvykio paaiškinimo Gyvatei gauti atleidimą, Arevinas pažvelgė žemyn į savo rankas.

— Jums nereikėtų bausti Gyvatės už mano klano klaidą, — darkart priminė Arevinas.

Sidabre papurtė galvą.

— Tai ne bausmės klausimas. Bet ji negali būti gydytoja, neturėdama sapnų gyvatės. Aš neturiu nė vienos, kad galėčiau jai duoti.

Kartu jie sėdėjo tyloje. Po kelių minučių Arevinas svarstė, ar Sidabre užmigo. Kai Sidabre, neatitraukusi žvilgsnio nuo vaizdo už lango, prabilo, Arevinas krūptelėjo.

— Ar tu toliau jos ieškosi?

— Taip, — nedvejodamas atsakė Arevinas.

— Kai ją rasi, prašau, pasakyk, kad grįžtų namo. Taryba susitiks su ja.

Fedas pakilo, Arevinas, pajutęs nesėkmės ir depresijos skonį, suprato, kad juos išprašo.

Praeidami pro darbo kambarius ir juose stovinčius keistus prietaisus, keistas šviesas, keistus kvapus, jie ėjo atgal į lauką. Saulė leidosi sujungdama ilgus šešėlius į naktį.

— Kur man ieškoti? — staiga paklausė Arevinas.

— Ko?

— Aš atvykau čia, nes maniau, kad Gyvatė keliauja namo. Dabar nebežinau, kur ji galėtų būti. Jau beveik žiema. Jei prasidėjo audros…

— Ji žino, kad geriau neužstrigti žiemos metu dykumoje, — atsakė Fedas. Ne, tikriausiai kažkam prireikė pagalbos ir jai teko nukrypti nuo maršruto į namus. Gal jos pacientas centriniuose kalnuose. Ji bus kažkur į pietus nuo čia, Vidurkelyje ar Naujajame Tibete, ar Kalnapusyje.

— Gerai, — dėkodamas už bet kokią galimybę, tarė Arevinas.

— Keliausiu į pietus.

Bet Arevinas galvojo, ar Fedas taip kalba dėl neabejojamo pasitikėjimo savimi, ar dėl savo jaunystės.

Fedas atvėrė priekines ilgo, žemo namo duris. Viduje buvo nemažai vietos. Fedas krito ant gilios sofos. Arevinas, palikęs nuošalyje visus mandagumus, atsisėdo ant grindų.

— Tuoj vakarieniausim, — tarė Fedas. — Dabar kambarys šalia manojo yra laisvas, gali juo pasinaudoti.

— Gal aš jau keliausiu, — atsakė Arevinas.

— Šįvakar? Kvaila šiose vietose joti naktį. Iš ryto mes tave rasime uolos pačioje. Bent jau pasilik iki rytojaus.

— Jei tu taip patari.

Iš tikrųjų Arevinas jautėsi labai apsnūdęs. Jis nusekė paskui Fedą į laisvą kambarį.

— Atnešiu tavo krepšį, — pareiškė Fedas. — Pailsėk. Atrodo, kad tau to reikia.

Arevinas lėtai atsisėdo ant lovos krašto.

Prie durų Fedas atsisuko:

— Paklausyk, aš norėčiau padėti. Ar galėčiau ką nors dėl tavęs padaryti?

— Ne, — atsakė Arevinas. — Ačiū. Man labai patogu.

Fedas gūžtelėjo pečiais ir tarė:

— Gerai.

Juodo smėlio dykuma tęsėsi iki horizonto, plokščia ir tuščia, nebuvo jokio ženklo, kad kažkas būtų ja keliavęs. Karščio bangos kilo kaip dūmai. Pastovaus vėjo dar nebuvo, bet prekeivių maršruto pėdsakai jau paslėpti: užpustyti besikeičiančių žiemos vėjų. Prie centrinių kalnų rytinės viršūnės Gyvatė ir Melisa žvelgė į nematomą savo kelionės tikslą. Jos nulipo nuo žirgų, kad šie pailsėtų. Melisa prie naujo Voverio balno pririšo dirželį, tuomet pažvelgė ten, iš kur jos atjojo, žemyn į slėnį, kur anksčiau buvo jos namai. Miestas stūksojo prie stataus kalno šlaito, virš derlingos slėnio žemės. Mėnulio šviesoje žėrėjo langai ir juodo stiklo plokštės.

— Dar niekad nesu buvus taip toli nuo ten, — nustebusiu balsu tarė Melisa. — Niekad per visą savo gyvenimą.

Mergaitė nusigręžė nuo slėnio į Gyvatę ir tarė:

— Ačiū, Gyvate.

— Prašom, Melisa.

Melisa nuleido akis. Jos dešinysis skruostas, tas neranduotas, paraudo.

— Aš noriu kai ką pasakyti.

— Apie ką?

— Apie savo vardą. Rasas sakė tiesą, jis netikras…

— Nesvarbu. Man tu Melisa. Vaikystėje aš taip pat turėjau kitą vardą.

— Bet jie suteikė jums tą vardą. Tai garbė. Jūs jo nesusigalvojote, kaip tai padariau aš.

Jos vėl užsėdo ant žirgų ir patraukė gerai pramintu vingiuotu taku.

— Bet aš galėjau atsisakyti suteikto vardo, — tarė Gyvatė. — Jei būčiau tai padariusi, aš bučiau pati išsirinkusi sau vardą, kaip tą daro visi kiti gydytojai.

— Galėjote atsisakyti savo vardo?

— Taip.

— Bet jie retai tokį suteikia! Aš taip girdėjau.

— Tai tiesa.

— Ar kas nors kada nors pasakė, kad jo nenori?

— Ne, kiek aš žinau. Nors aš tik ketvirta, nedaugeliui žmonių pasitaikė tokia galimybė. Kartais aš gailiuosi, kad jį priėmiau.

— Bet kodėl?

— Dėl atsakomybės.

Gyvatės ranka buvo ant gyvačių lagamino šono. Po keistuolio užpuolimo ji pradėjo dažniau liesti lagaminą. Gydytoja patraukė ranką nuo švelnios odos. Gydytojai yra linkę mirti gan jauni arba gyventi labai ilgai. Prieš ją buvusi Gyvatė mirė būdama tik keturiasdešimt trejų, bet kitos dvi išgyveno po šimtmetį. Gyvatės kūnas buvo puikus, kad pragyventų jas, bet kol kas jai nepasisekė.

Takas vedė žemyn per amžinuosius medžius, tarp gumbuotų, rudų kamienų ir tamsių medžių spyglių. Legenda bylojo, kad šitie medžiai niekad nesubrandindavo sėklų ir niekad nežūdavo. Sakų kvapas orui suteikė pušų aromato.

— Gyvate… — prabilo Melisa.

— Taip?

— Ar jūs… ar jūs — mano mama?

Užklupta Gyvatė dvejojo. Gydytojai šeimas kūrė šiek tiek skirtingai nei visi kiti. Ji pati nieko nėra vadinusi „mama“ ar „tėčiu“, nors ryšys su visais vyresniais gydytojais buvo kaip tik toks. O Melisos balse girdėjosi vilties gaidelė…

— Dabar visi gydytojai yra tavo šeima, — atsakė Gyvatė, — bet aš tave įsivaikinau ir, manau, todėl esu tavo mama.

— Aš džiaugiuosi.

— Ir aš.

Kalnų šlaituose, žemiau nelygaus miško, neaugo niekas, išskyrus kerpes ir, nors buvo nemažas aukštis, o takas status, Melisa su Gyvate jau galėjo būti dykumoje. Už medžių karštis ir sausra pamažu didėjo. Kai jos galiausiai pasiekė smėlį, trumpam sustojo, kad gydytoja persirengtų Arevino žmonių duotais apdarais, o Melisa — drabužiais, kuriuos jai nupirko Kalnapusyje.

Visą dieną jos nieko nesutiko. Protarpiais Gyvatė pažvelgdavo sau per petį ir, kaskart žirgams einant per kopų laukus, kur galėjo kas nors slėptis bei netikėtai užpulti keliautojus, labai saugojosi. Bet keistuolio nebuvo nė ženklo. Gyvatė ėmė mąstyti, ar abu užpuolimai galėjo būti atsitiktiniai ir prisiminė triukšmus aplink savo stovyklą. Ir jeigu keistuolis buvo keistuolis, galbūt jo kraujo kerštą gydytojai dabar skatino kažkokios kitos priežastys.

Gyvatė savęs neįtikino.

Vakare kalnai liko toli už jų nugarų ir formavo stačią sieną. Žirgų kanopos čežėjo smėlyje, bet vyravo visiškai nežemiška tyla. Gyvatei ir Melisai bejojant ir bekalbant, užklupo tamsa. Tiršti debesys aptemdė mėnulį; Gyvatės žibintų šviesa dabar buvo ryškesnė ir jos užteko, kad keliautojos galėtų tęsti savo kelionę. Ant balno kabantis žibintas siūbavo pagal Greituolės eiseną. Juodame smėlyje šviesa atsispindėjo kaip vandenyje. Greituolė ir Voveris priartėjo vienas prie kito. Melisa su Gyvatė kalbėjo vis tyliau, galiausiai jos nutilo.

Gyvatės kompasas, beveik nematomas mėnulis, vėjo kryptis, smėlio kopų forma — viskas padėjo keliauti reikiama kryptimi, bet gydytoja negalėjo atsikratyti tyrlaukiuose apimančios baimės, kad keliauja ratais. Pasisukusi balne, Gyvatė keletą minučių stebėjo už jų nematomą kelią, bet jokia kita šviesa nesekė. Jos buvo vienos; nebuvo nieko, išskyrus tamsą. Gyvatė vėl atsisėdo tiesiai.

— Nejauku, — sušnabždėjo Melisa.

— Žinau. Norėčiau, kad galėtumėm keliauti dieną.

— Gal pradės lyti.

— Būtų negerai.

Dykumoje lydavo tik kartą per metus ar dvejus, bet kai pradėdavo, tai dažniausiai prieš žiemą. Tuomet sudygdavo sėklos ir smulkiomis smėlio granulėmis nuklota dykuma sužaliuodavo. Po trijų dienų gležni augalai paruduodavo ir žūdavo, vėl palikdami sėklas metams, dvejiems, ar trejiems, kol jas vėl sudaigindavo lietus. Bet šįvakar oras buvo sausas bei ramus ir neatrodė, kad jis pasikeistų.

Tolumoje pasirodė šviesa. Užsnūdusi Gyvatė staiga pabudo iš sapno, kuriame ją sekė keistuolis, ir jo žibintas vis artėjo. Iki dabar ji dar nesuvokė, kaip stipriai ji buvo įsitikinusi, jog keistuolis ją seka, vis dar yra kažkur šalia, vedamas nesuprantamų motyvų.

Bet tai ne nešamo žibinto šviesa, ji buvo pastovi ir tiesiai prieš Gyvatę. Su vėju gydytoją pasiekė šnarančių sausų lapų garsas: jos artėjo prie pirmos oazės pakeliui į Centrą.

Dar net neišaušo. Gyvatė pasilenkė į priekį ir paplekšnojo Greituolei per petį.

— Dabar jau netoli, — tarė gydytoja.

— Kas? — Melisa taip pat pašoko iš miegų. — Kur?..

— Viskas gerai, — nuramino Gyvatė. — Greitai galėsime sustoti.

— O.

Mirksėdama Melisa apsidairė aplink.

— Aš užmiršau, kur esu.

Jos pasiekė vasaros medžius, juosiančius oazę. Gyvatės lempos šviesa apšvietė smėlio sudraskytus ir nudegintus lapus. Gydytoja nematė jokių palapinių ir negirdėjo jokių žmonių ar gyvūnų balsų. Dabar visi keliautojai karavanu jau buvo saugiame kalnų prieglobstyje.

— Iš kur ta šviesa?

— Nežinau, — atsakė Gyvatė.

Ji pažvelgė į Melisą, nes jos balsas skambėjo keistai: balsą slopino ant veido uždėtas galvos apdangalo galas. Kai niekas nepasirodė, Melisa paleido apdangalo galą, tarsi nė nebūtų bandžiusi pasislėpti.

Nerimaudama dėl šviesos, Gyvatė apsuko Greituolę.

— Žiūrėk, — tarė Melisa.

Vienoje pusėje Greituolės kūnas užstojo žibinto šviesą ir tamsoje pasirodė kūnų švytėjimas. Iš arčiau Gyvatė pamatė, kad tai žuvęs vasaros medis, jis buvo prie vandens, todėl vietoj to, kad džiūtų, puvo. Šviesa užliejo medžio gležną kamieną ir taip pavertė jį šviečiančiu signalu. Gydytoja su palengvėjimu atsiduso. Jos jojo ratu aplink vandens telkinį, kol rado tinkamą medžių pastogę. Kai tik Gyvatė sustojo, Melisa nušoko žemyn ir nubalnojo Voverį. Nepaisant pastovaus dykumos klimato, gydytojos kelis dar buvo sustabarėjęs nuo ilgo jojimo, todėl ji nulipo lėtai. Greitai jie visi — žirgai bei žmonės — gulėjo ir laukė rytojaus.

Basomis, rąžydamasi ir žiovaudama, Gyvatė nužingsniavo prie vandens. Ji puikiai miegojo visą dieną ir dabar norėjo paplaukioti prieš vėl pradėdama kelionę. Dar buvo per anksti palikti tirštą vasaros medžių paunksnę. Tikėdamasi dar rasti keletą prinokusių vaisių ant šakų, Gyvatė pakėlė akis ir apsidairė, bet dykumos gyventojų vaisių nuėmimo metas jau buvo pasibaigęs.

Dar prieš kelias dienas kitoje kalnų pusėje oazės lapija buvo žaliuojanti ir minkšta; čia lapai buvo sausi ir mirštantys. Kai ji braukė per lapus, šie šnarėjo. Gyvatės rankose byrėjo trapūs lapai.

Gydytoja sustojo paplūdimio pradžioje. Juoda juosta buvo tik kelių metrų pločio smėlio puslankis aplink mažą ežerą, kuriame atsispindėjo grotelės iš šakų. Nuošalioje vietoje ant smėlio priklaupė pusnuogė Melisa. Ji pasilenkė virš vandens ir tyliai žiūrėjo. Rašo mušimo žymių nebeliko, o gaisras nepalietė nugaros. Mergaitės oda buvo daug šviesesnė, nei Gyvatė sprendė išjos stipriai įdegusių rankų ir veido. Gydytojai stebint, Melisa ištiesė ranką ir palietė atvaizdą tamsiame vandenyje. Vanduo suraibuliavo nuo mergaitės pirštų galiukų.

Susižavėjusi Melisa stebėjo, kaip Gyvatė iš lagamino išleido Miglą ir Smėlį. Migla apsivyniojo aplink Gyvatės koją ir ragavo oazės kvapus. Gyvatė švelniai pakėlė Miglą. Prie jos rankų prisilietė balti, vėsūs žvynai.

— Noriu, kad ji tave pauostytų, — pasakė Gyvatė. — Jos instinktyvi reakcija — gelti bet kam, kas ją gąsdina. Jei ji pažins tavo kvapą, bus saugu. Gerai?

Melisa lėtai linktelėjo, ji akivaizdžiai bijojo.

— Ji labai nuodinga, ar ne? Labiau nei kitos?

— Taip. Vos tik grįšime namo, aš galėsiu tau įskiepyti imunitetą, bet čia nenoriu to pradėti. Pirmiau turiu tave patikrinti, o tam neturiu reikiamų dalykų.

— Norite pasakyti, kad galite padaryti taip, jog ji man įgels ir nieko neatsitiks?

— Ne visai nieko. Bet jau kelis kartus ji man netyčia įgėlė, o aš vis dar gyva.

— Manau, jog geriau leisiu jai mane pauostyti, — tarė Melisa.

Gyvatė atsisėdo šalia mergaitės.

— Žinau, kad sunku jos nebijoti. Bet giliai kvėpuok ir pasistenk atsipalaiduoti.

— Žirgai taip pat žino, kai bijai, — pasakė Melisa ir padarė, ką liepė Gyvatė.

Kobros skeltas liežuvis kyščiojo virš mergaitės rankos, o vaikas išliko ramus ir tylus. Gyvatė prisiminė, kaip pirmą kartą pamatė albinosines kobras: baiminanti, įkvepianti akimirka, kai daugybė mazgais susisukusių kobrų pajuto jos žingsnius ir kartu pakėlė galvas, jos šnypštė kaip daugiagalvė pabaisa ar kaip ateivių žydintis augalas.

Gyvatė laikė Miglos galvą, kai kobra slydo Melisos ranka.

— Malonus jausmas, — tarė Melisa.

Jos balsas šiek tie drebėjo ir buvo išsigandęs, bet nuoširdus.

Melisa jau buvo mačiusi barškuoles; ji žinojo jų grėsmę ir ne taip bijojo. Smėlis šliaužė mergaitės ranka, ir ji švelniai jį paglostė. Gydytoja buvo pamaloninta; jos dukters sugebėjimai neapsiribojo žirgais.

— Aš tikėjausi, kad tu sutarsi su Migla bei Smėliu, — prašneko Gyvatė. — Gydytojai tai svarbu.

Krūptelėjusi Melisa pažvelgė į Gyvatę ir tarė:

— Bet jūs kabėjote nerimtai…

Mergaitė nutilo.

— Apie ką?

Melisa giliai atsiduso.

— Apie tai, ką pasakėte merui, — dvejodama tarė Melisa. — Apie tai, ką aš galėčiau daryti. Jūs kalbėjote nerimtai. Jūs tai pasakėte tam, kad jis mane išleistų.

— Aš galvojau taip, kaip sakiau.

— Bet aš negalėčiau būti gydytoja.

— Kodėl ne?

Melisa neatsakė, todėl Gyvatė tęsė:

— Aš tau juk sakiau, kad gydytojai įsivaikina sau vaikus, nes mes patys jų negalime turėti. Leisk man tau daugiau apie mus papasakoti. Daug gydytojų turi partnerius, kurių profesija kitokia. Ir ne visi mūsų vaikai tampa gydytojais. Mes nesam uždara bendruomenė. Bet kai pasirenkame ką nors įsivaikinti, mes pasirenkame tą, kuris, mūsų manymu, galėtų būti vienas iš mūsų.

— Aš?

— Taip. Jei tu nori. Tai svarbiausia. Kad tu darytum tai, ko nori. Ne tai, ko, tavo manymu, norėtų ar tikėtųsi kiti.

— Gydytoja… — pralemeno Melisa.

Nuostaba, slypėjusi jos dukters balse, buvo dar viena priežastis pasiekti, kad miesto žmonės padėtų surasti daugiau sapnų gyvačių.

Kitą naktį Melisa ir Gyvatė jojo sunkai. Nebuvo oazių, o išaušus gydytoja nesustojo, nors keliauti ir buvo per karšta. Gyvatė permirko nuo prakaito. Lipnūs rutuliukai tekėjo jos nugara ir šonais. Jie riedėjo iki pusės Gyvatės veido, o tada išdžiūvę virsdavo smėlio ir druskos luoba. Greituolės kūnas patamsėjo, kai jos kojomis tekėjo prakaitas. Kiekviename žingsnyje nuo žirgo kojų šepetėlių krito lašeliai.

— Ponia…

Nuo formalaus kreipinio Gyvatė krūptelėjo ir susirūpinusi atsisuko į Melisą.

— Kas atsitiko?

— Kiek dar josime, kol galėsime sustoti?

— Nežinau. Turime joti kiek galime ilgiau.

Gyvatė mostelėjo į danguje žemai kabančius grėsmingus debesis.

— Taip jie atrodo prieš audrą.

— Žinau. Bet mes nepajėgsime labai toli nueiti. Voveriui ir Greituolei reikia pailsėti. Jūs sakėte, kad miestas dykumos centre. Na, kai mes nukeliausime, žirgai mus turės parnešti iš ten.

Gydytoja susmuko balne.

— Mes turime eiti. Per daug pavojinga sustoti.

— Gyvate… Gyvate, tu išmanai apie žmones, audras, gydymą, dykumas ir miestus, o aš ne. Bet aš išmanau apie žirgus. Jei mes leisime jiems sustoti ir pailsėti keletą valandų, šiąnakt jie mus nuneš toli. Jei jiems teks eiti toliau, sutemus mums teks juos palikti.

— Gerai, — galiausiai tarė Gyvatė. — Sustosime, kai pasieksime tuos akmenis. Bent jau bus kažkoks pavėsis.

Namuose, gydytojų poste, Gyvatei nereikėjo nuolat galvoti apie miestą. Bet dykumoje ir kalnuose, kur žiemojo karavano keliautojai, visas gyvenimas sukosi apie miestą. Gyvatė jau pradėjo galvoti, kad ir jos gyvenimas priklauso nuo miesto, kai galiausiai, auštant po trečios nakties, prieš jos akis išniro nukirstas kalnas, saugantis Centrą. Saulė kilo tiesiai iš už kalno, kaip dievaitį jį apšvietė raudona šviesa. Vanduo kvepėjo, užuosdami savo ilgos kelionės pabaigą, žirgai pakėlė galvas bei paspartino savo pavargusį žingsnį. Kai saulė pakilo aukščiau, per tirštus debesis raudona šviesa nutvieskė horizontą. Sulig kiekvienu Greituolės žingsniu Gyvatei skaudėjo kelį, bet jai nereikėjo, kad sutinę sąnariai perspėtų apie artėjančią audrą. Gyvatė į kumštį spaudė vadeles tol, kol jos skausmingai įsispaudė į delnus, tuomet ji lėtai atpalaidavo rankas ir paglostė šlapią žirgo kaklą. Gydytoja neabejojo, kad Greituolei skaudėjo visai kaip ir jai.

Jos priartėjo prie kalno. Vasaros medžiai buvo rudi bei nudžiūvę, šlamantys stiebai, supantys juodą balą ir paliestas laužaduobes. Sausuose lapuose ir ant smėlio šlamėjo vėjas, iš pradžių iš vienos pusės, po to iš kitos, taip, kaip vėjai pučia prie pavienių kalnų. Tekančios saulės sukurtas miesto šešėlis apgobė jas.

— Jis daug didesnis, nei aš maniau, — sušnabždėjo Melisa. — Turėjau vietą, kurioje galėjau pasislėpti ir klausytis, ką apie miestą kalba keliautojai, bet visada maniau, kad jie išsigalvoja.

— Manau, kad ir aš, — tarė Gyvatė.

Gydytojos balsas atrodė pasimetęs ir nutolęs. Kai Gyvatė priartėjo prie didelių kalno uolų, jos kaktą išpylė šaltas prakaitas ir, nepaisant karščio, rankos darėsi šaltos bei drėgnos. Pavargusi kumelė nešė Gyvatę į priekį.

Kažkada miestas valdė gydytojų postą. Kai Gyvatei buvo septyneri ir kitąkart, kai ji buvo septyniolikos, vyriausias gydytojas iškeliaudavo į sunkią, tolimą kelionę į Centrą. Kiekvieni iš šių metų buvo naujo dešimtmečio pradžia, kai gydytojai su miesto gyventojais tikėdavosi pasidalyti žiniomis ir pagalba. Gydytojus visuomet atstumdavo. Gal ir šį kartą, nepaisant Gyvatės atneštos žinutės, jie atstums gydytoją.

— Gyvate?

Ji krūptelėjo ir pažvelgė į Melisą.

— Ar tau viskas gerai? Atrodė, kad tu kažkur toli ir aš nežinau…

— „Išsigandusi“ būtų tinkamas žodis, manau, — tarė Gyvatė.

— Jie mus įsileis.

Atrodė, kad kiekvieną minutę tamsūs debesys darėsi vis tankesni ir sunkesni.

— Tikiuos, — atsiduso Gyvatė.

Platus ežeras Centro kalno papėdėje neturėjo nei įtekėjimo, nei ištekėjimo vietų. Vanduo į jį patekdavo iš gilumos, tuomet nematomai ištekėdavo ant smėlio. Vasaros medžiai nudžiūvę, bet žemę dengianti žolė ir žemi kūmai vešliai augo. Šviežia žolė sudygusi ir paliktų stovyklų ištryptose vietose, ir kelyje tarp stovyklų, bet ne ant plataus kelio, vedančio miesto vartų link.

Gyvatė neišdrįso pravesti Greituolę pro vandens telkinį. Gydytoja prie telkinio krašto padavė Melisai kumelės vadeles ir tarė:

— Kai jie atsigers, sek paskui mane. Be tavęs aš neįeisiu, taip kad nesijaudink. Bet jei pakils vėjas, atbėk. Gerai?

Melisa linktelėjo.

— Audra taip greitai negalėtų užklupti, ar ne?

— Bijau, kad galėtų, — atsakė Gyvatė.

Ji greitai atsigėrė ir vandeniu apsitaškė veidą. Galvos apdangalo kampučiu valydamasi lašelius, Gyvatė keliavo pliku keliu. Negiliai po smėliu buvo lygus kietas paviršius. Senovinis kelias? Gyvatei teko matyti kitų vietų liekanų, kaip skaidosi tikra betoninė mėsa ir rūdija plieniniai kaulai, vietų, kuriose dar nebuvo rinkėjai. Gydytoja sustojo prie Centro vartų. Jie buvo penkis kartus aukštesni už ją. Smėlio audros nušlifavo metalą iki blizgesio. Bet ant vartų nebuvo rankenos, skambučio, belstuko — jokio būdo, kuriuo Gyvatė galėtų ką nors prisikviesti, kad ją įleistų.

Gydytoja žengė į priekį, pakėlė kumštį ir pabeldė į metalą. Tvirtas dunksėjimas visai nebuvo panašus į tuščiavidurį. Gyvatė beldė galvodama, kad durys turėtų būti labai storos. Kai jos akys priprato prie nišoje įtaisytos blankios šviesos, ji pamatė, kad durų priekis iš tikrųjų įgaubtas, tikriausiai nuo baisių audrų.

Gyvatė atsitraukė akimirkai atgal, nes jai skaudėjo ranką.

— Pačiu laiku baigei triukšmauti.

Išgirdusi balsą, Gyvatė pašoko ir pasisuko į jį, bet nieko nebuvo. Vietoj nišos plokštė įsitraukė į uolą ir atsirado langas. Išblyškęs, vešliais raudonais plaukais vyras pažvelgė į gydytoją.

— Ką tu sau galvoji belsdama į duris po to, kai mes jau užsidarėme?

— Noriu įeiti, — atsakė Gyvatė.

— Tu ne miesto gyventoja.

— Ne. Mano vardas Gyvatė. Aš gydytoja.

Jis nepasakė — kaip priimta ten, kur Gyvatė užaugo — savo vardo. Gydytoja į tai neatkreipė dėmesio, nes jau beveik įprato, kad mandagumas skyrėsi įvairiose vietovėse. Bet Gyvatė nustebo, kai jis vėl iškišo galvą ir nusijuokė. Ji suraukė antakius ir laukė, kol jis kalbės.

— Tai jie nebesiunčia senų sugriuvėlių maldauti, ar ne? Dabar jaunų eilė!

Vyras darkart nusijuokė.

— Maniau, kad jie parinks ką nors gražų.

Iš jo tono Gyvatė suprato, kad ją įžeidė. Ji gūžtelėjo pečiais.

— Atidarykite vartus.

Vyras nustojo juokęsis.

— Pašalinių mes neįsileidžiame.

— Aš atnešiau draugės žinutę jos šeimai. Noriu ją perduoti.

Akimirką vyras žvelgė žemyn ir neatsakė.

— Visi šiemet iškeliavę žmonės jau sugrįžo.

— Ji išvyko labai seniai.

— Tu mažai žinai apie miestą, jei tikiesi, kad aš lakstysiu aplink ir ieškosiu kažkokio bepročio šeimos.

— Aš nežinau nieko apie jūsų miestą. Bet iš jūsų žvilgsnio matau, kad jūs susijęs su mano drauge.

— Ką tai turėtų reikšti?

Vyras pirmą kartą atsitraukė.

— Ji man sakė, kad jos šeima susijusi su vartų prižiūrėjimu. Ir aš matau — plaukai, kakta… akys kitokios. Jos rudos.

Šio gyventojo akys buvo šviesiai žalios.

— Ar ji neminėjo, — beveik sarkastiškai tarė jaunuolis, — kuriai šeimai ji konkrečiai priklauso?

— Valdančiajai.

— Minutėlę, — lėtai tarė vyras.

Vyras pažvelgė žemyn ir jo rankos dingo iš Gyvatės akių, bet kai ji priartėjo, nieko už „lango“ krašto nesimatė, nes tai buvo ne langas, o stiklinė plokštė su judančiu vaizdu. Nors ir krūptelėjo, gydytoja susivaldė. Ji vis dėlto žinojo, kad miesto gyventojai turėjo daugiau technologijų nei jos žmonės. Tai buvo viena iš priežasčių, kodėl ji čia.

Jaunasis vyras lėtai pažvelgė aukštyn, jo vienas antakis įslinko iš nuostabos.

— Man teks pakviesti kai ką kitą su jumis pasikalbėti.

Atvaizdas ant stiklinės plokštės išsisklaidė į įvairiaspalves linijas.

Kurį laiką nieko nevyko. Gyvatė pasilenkė per negilią nišą ir pasižvelgė.

— Melisa!

Nesimatė nei vaiko, nei žirgų. Per vasaros medžius Gyvatė matė beveik visą vandens telkinį, bet keliose vietose dar žaliuojantys lapai dengė du žirgus ir vaiką.

— Melisa! — darkart pašaukė Gyvatė.

Ir vėl niekas neatsiliepė, bet vėjas galėjo nunešti jos balsą. Netikras langas pajuodo. Gyvatė jau norėjo eiti susirasti dukterį, bet langas vėl atgijo.

— Kur tu? — ištarė naujas balsas. — Grįžk atgal.

Gyvatė darkart pažvelgė į tolį ir nenoriai grįžo prie plokštės su vaizdu.

— Tu labai nuliūdinai mano pusbrolį, — tarė vaizdas.

Gyvatė krūptelėjo pamačiusi vaizdą, nes kabėtojas buvo labai panašus į Džesę, daug labiau nei jaunesnis vyras. Tai buvo Džesės dvynys, nes jos šeima buvo gimta. Kai figūra vėl prabilo, Gyvatę užplūdo mintys, kad atranka galėjo būti naudinga perduodant norimus bruožus, jei tik eksperimentatorius yra pasiruošęs kelioms įspūdingoms nesėkmėms iš visų rezultatų. Gydytoja nebuvo nusiteikusi patirti tokias nesėkmes, kai reikalas liečia žmonių gimimą.

— Alio? Ar šis daiktas veikia?

Raudonplaukė figūra rūpestingai pažvelgė į Gyvatę ir triukšmingas traškesys lydėjo jos balsą. Džesės balsas buvo malonus ir žemas, bet ne toks žemas. Gydytoja suprato, kad kalbasi su vyru, o ne su moterimi, kaip ji pamanė iš panašumo. Tuomet tikrai ne Džesės dvynys. Gyvatė svarstė, ar miestiečiai klonuoja žmones. Jei jie tai darė dažnai, galėjo gauti kryžminių lyčių klonus, galbūt jie naudojosi metodais, kurie buvo geresni nei tie, kuriuos sapnų gyvačių veisimui naudojo gydytojai.

— Aš jus girdžiu, jei tai turite galvoje, — pasakė Gyvatė.

— Gerai. Ko tu nori? Pamatęs, kaip atrodo Ričardas, aš susirūpinau.

— Aš turiu žinutę, jei jūs esate tiesioginis žvalgytojos Džesės giminaitis, — tarė Gyvatė.

Staiga vyro rausvi skruostai pabalo.

— Džesės?

Vyras papurtė galvą, tuomet susivaldė.

— Ar per tiek metų ji labai pasikeitė, ar aš visai nepanašus į jos tiesioginį giminaitį?

— Ne, — tarė Gyvatė. — Jūs atrodote kaip giminaitis.

— Ji mano vyresnioji sesuo, — tarė vyras. — O dabar, manau ji nori sugrįžti ir vėl būti vyriausia, o aš turėsiu vėl būti jaunesniu?

Jo balse skambėjęs kandumas atrodė kaip išdavystė; Gyvatei tai buvo kaip šokas. Žinia apie Džesės mirtį nesuteiks jos jaunesniam broliui skausmo, o kaip tik džiaugsmo.

— Ji grįžta, ar ne? — tarė vyras. — Ji žino, kad taryba ją paskirs mūsų šeimos galva. Velniai ją rautų! Aš irgi galėjau neegzistuoti dvidešimt metų.

Gyvatė klausėsi vyro, o jos gerklę vis labiau veržė apmaudas. Nepaisant Džesės brolio pasipiktinimo, jei gydytoja būtų išgelbėjusi ją, jos žmonės būtų ją priėmę atgal, pasveikinę sugrįžus: jei jie galėtų, jie būtų ją išgydę.

Gyvatė gan sunkiai prabilo:

— Gal žinutę reikėtų perduoti tarybai?

Gydytoja norėjo pasikalbėti su kuo nors, kam rūpėjo, su kuo nors, kas Džesę mylėjo, ne su tuo, kas pasijuoktų ir padėkotų už jos nesėkmę.

— Tai šeimos reikalas, ne tarybos. Džesės žinutę turėtum perduoti man.

— Man būtų geriau, jei kalbėtumėm akis į akį.

— Aš manau, kad būtų, — tarė jis. — Bet tai neįmanoma. Mano pusbroliai yra prieš pašalinių įleidimą…

— Žinoma, tokiu atveju…

— … o be to, aš negalėčiau, net jei ir norėčiau. Vartai užrakinti iki pavasario.

— Aš netikiu tavimi.

— Tai tiesa.

— Džesė būtų mane įspėjusi.

Vyras prunkštelėjo.

— Ji tuo niekad netikėjo. Išvyko būdama vaikas, o vaikai niekad iš tikrųjų netiki. Jie žaidžia lauke iki paskutinės minutės, apsimesdami, kad jų negali palikti už užrakintų durų. Taigi kartais mes išleidžiame vieną, kuris sulaužo taisykles.

— Ji nustojo tikėti beveik viskuo, ką tu sakai.

Gyvatės balsas įsitempė nuo pykčio.

Džesės brolis tyčia akimirkai nusuko žvilgsnį kitur. Jis vėl pažvelgė į Gyvatę.

— Na, aš tikiuosi, kad tiki tuo, ką tau dabar sakau. Kaupiasi audra, todėl patariu perduoti man žinutę, kad spėtum susirasti pastogę.

Net jei jis ir melavo, jis neketino Gyvatės įleisti. Gydytoja to nesitikėjo.

— Jos žinutė tokia, — tarė Gyvatė. — Ten ji buvo laiminga ir nori, kad tu liautumeis meluoti savo vaikams apie tai, kaip viskas yra už miesto.

Džesės brolis spoksojo į Gyvatę, laukė, tuomet staiga nusišypsojo ir garsiai nusijuokė.

— Tai viskas? Nori pasakyti, kad ji negrįžta?

— Ji negali grįžti, — pasakė Gyvatė. — Ji mirė.

— Mirė? — švelniai paklausė vyras.

— Aš negalėjau jos išgelbėti. Jai lūžo stuburas…

— Aš niekad nelinkėjau jai mirties.

Vyras giliai ir lėtai atsikvėpė.

— Lūžo stuburas… tuomet greita mirtis. Geriau nei kuri kita.

— Ji nemirė, kai jos stuburas lūžo. Jos partneriai ir aš ketinome ją parnešti namo, nes jūs galėjote ją išgydyti.

— Gal ir galėjome, — tarė vyras. — Kaip ji mirė?

— Ji žvalgėsi dviejuose krateriuose. Negalėjo patikėti tuo, kad jie pavojingi, nes jūs jai apie daug ką melavote. Ji mirė nuo apsinuodijimo radiacija.

Vyras krūptelėjo.

— Aš buvau su ja, — pasakojo Gyvatė. — Padariau, ką galėjau, bet aš neturiu sapnų gyvatės. Aš negalėjau jai padėti numirti.

Atrodė, kad jis žiūri kiaurą per Gyvatę.

— Mes tau skolingi, gydytoja, — tarė vyras. — Už paslaugas mano šeimos narei, kad atnešei žinią apie jos mirtį.

Jis kalbėjo prislėgtai, suglumęs, tuomet staiga pakėlė akis ir pažvelgė į Gyvatę.

— Man nepatinka, kai mano šeima skolinga. Ekrano apačioje yra mokėjimo ertmė. Pinigai…

— Man nereikia jokių pinigų, — atsakė Gyvatė.

— Tuomet ko tau reikia? — vyras greitai papurtė galvą. — Žinoma. Sapnų gyvačių. Ar patikėtum, jei pasakyčiau, kad jų neturime? Aš negaliu atiduoti skolos sapnų gyvatėmis — ir aš nenoriu tavo skolos iškeisti į skolą kito pasaulio gyventojams. Kito pasaulio gyventojai…

Vyras nutilo; jis atrodė nusiminęs.

— Jei kito pasaulio gyventojai gali man padėti, leiskite man su jais pasikalbėti.

— Jei aš ir galėčiau, jie atsisakytų kalbėti su tavimi.

— Jei jie žmonės, jie mane išklausys.

— Yra… kai kas dėl jų žmogiškumo, — tarė Džesės brolis. — Kas gali patvirtinti be testų? Tu nesupranti, gydytoja. Tu niekad jų nesi sutikusi. Jie pavojingi ir nenuspėjami.

— Leiskite man pabandyti.

Gyvatė ištiesė rankas delnais į viršų, greitu prašymo gestu, bandydama priversti jį suprasti.

— Kiti žmonės miršta taip, kaip mirė Džesė, agonijoje, nes nepakanka gydytojų. Nepakanka sapnų gyvačių. Noriu pasikalbėti su kito pasaulio gyventojais.

— Leiski man tau dabar sumokėti, gydytoja, — liūdnai tarė Džesės brolis. — Centro valdžia susiskaldžiusi. Taryba niekad neleis pašaliniam derėtis su kito pasaulio gyventojais. Įtampa labai didelė ir mes nieko nepakeisime kreipdamiesi į juos. Man labai gaila, kad sesuo mirė skausmuose, bet tai, ko prašai, priverstų rizikuoti per dideliu gyvybių skaičiumi.

— Kaip tai gali būti tiesa? — paklausė Gyvatė. — Paprastas susitikimas, vienintelis klausimas…

— Tu nesupranti, aš tau tai sakiau. Reikia čia užaugti ir susidurti su jėgomis. Aš praleidau visą gyvenimą besimokydamas.

— Manau, kad gyvenimą praleidote besimokydamas, kaip išsisukti nuo savo pareigybių, — piktai įgėlė Gyvatė.

— Tai netiesa! — Džesės brolis įsiuto. — Duočiau tau be ką, kas mano valioje, bet tu reikalauji neįmanomo. Aš negaliu tau padėti rasti naujų sapnų gyvačių.

— Palaukite, — staiga paprašė Gyvatė. — Galbūt galite padėti kitu būdu.

Džesės brolis atsiduso ir nusisuko.

— Neturiu laiko sąmokslams ir suktybėms, — atšovė vyras. — Ir tu neturi. Audra artėja, gydytoja.

Gyvatė pažvelgė sau per petį. Melisos vis dar niekur nesimatė. Tolumoje debesys dengė horizontą ir vėjo sukelti smėlio šuorai sklaidėsi tarp žemės bei dangaus. Šalo, bet Gyvatė drebėjo dėl kitos priežasties. Viskas buvo per toli pažengę, kad būtų galima pasiduoti. Gydytoja buvo tikra, kad jei tik galėtų patekti į miestą, ji pati pasiektų kito pasaulio gyventojus. Gyvatė Džesės broliui atsuko nugarą.

— Leiskite man patekti į vidų pavasarį. Jūs turite technikų, kurių mūsų technologijos nepajėgia pasiekti.

Staiga Gyvatė nusišypsojo. Džesė norėjo padėti, bet kiti ne. Melisa ne.

— Jei jūs galėtumėte išmokyti, kaip paveikti regeneravimą…

Gyvatė buvo apstulbusi, kad anksčiau nepagalvojo apie šią galimybę. Ji buvo visiškai savanaudiškai susirūpinusi dėl sapnų gyvačių, savo pačios prestižu ir garbe. Žmonėms būtų daug naudos, jei gydytojai žinotų, kaip regeneruoti raumenis ir nervus… bet pirmiausia ji išmoktų regeneruoti odą, kad jos dukra galėtų gyventi be randų. Gyvatė stebėjo Džesės brolį ir nudžiugo pamačiusi, kad jo išraiška sušvelnėjo.

— Tai įmanoma, — tarė vyras. — Taip. Aš tai aptarsiu su taryba. Aš pakalbėsiu už tave.

— Ačiū, — padėkojo Gydytoja.

Gyvatė negalėjo patikėti, kad pagaliau, pagaliau miesto gyventojai neatmeta gydytojų prašymo.

— Tai mums padės daugiau, nei jūs manote. Jei mes pagerinsime savo technikas, mums nereikės rūpintis dėl naujų sapnų gyvačių gavimo — mes geriau mokėsime jas klonuoti.

Džesės brolis buvo pradėjęs raukti antakius. Gyvatė, sutrikusi dėl staigaus pasikeitimo, nutilo.

— Gydytojai bus jums dėkingi, — skubiai pridūrė Gyvatė, žinodama, kad pasakė kažką negero ir nežinodama, kaip tai ištaisyti.

— Ir visi mūsų išgelbėti žmonės.

— Klonavimas! — tarė Džesės brolis. — Kodėl manai, kad padėsime tau klonavimo srityje?

— Aš maniau, kad jūs ir Džesė…

Gyvatė, supratusi, kad tai dar labiau jį suerzintų, nutilo.

— Aš paprasčiausiai dariau prielaidą apie jūsų pažengusią…

— Tu kalbi apie genetinę manipuliaciją! — Džesės brolis tarė piktai. — Panaudoti mūsų žinias monstrams kurti!

— Ką? — apstulbusi paklausė Gyvatė.

— Genetinė manipuliacija — Dievai, mes turime pakankamai bėdų su mutacija ir be tyčinio įsikišimo! Tau pasisekė, kad aš negalėjau tavęs įleisti, gydytoja. Būtų tekę tave pasmerkti. Būtum ištremta visam gyvenimui su kitais išsigimėliais.

Gyvatė žiūrėjo į ekraną, kai jis pasikeitė iš protingo susipažinimo į kaltinimą. Jei jis nebuvo Džesės klonas, tuomet jo šeimos kraujo ryšiai turėjo būti labai artimi, jei deformavimų nebuvo galima išvengti ir be genetinės manipuliacijos. Bet jis vis tiek sakė, kad miesto žmonės patys atsisakė metodo, kuris galėtų jiems padėti.

— Mano šeima nebus skolinga išsigimėlei, — tarė vyras, visai nežiūrėdamas į Gyvatę ir kažką darydamas rankomis.

Į po ekranu esančią mokėjimo ertmę subyrėjo monetos.

— Pasiimk savo pinigus ir keliauk.

— Čia žmonės miršta dėl jūsų slepiamos informacijos! — suriko Gyvatė. — Jūs savo kristaliniais žiedais padedate vairuotojams žmones paversti vergais, bet nenorite padėti pagydyti suluošintų ir randuotų žmonių!

Džesės brolis su įniršiu žengė į priekį.

— Gydytoja…

Jis nutilo ir žiūrėjo į Gyvatę. Jo veide pasirodė siaubo išraiška.

— Kaip drįsti čia atvykti su vaiku? Ar jie ištrėmė pabaisą kartu su jaunikliu? Ir tu dar man priekaištauji dėl žmogiškumo!

— Apie ką jūs šnekate?

— Tu nori regeneracijos ir net nežinai, kad negali performuoti mutantų! Jie tiesiog tokie būna.

Vyras karčiai ir isteriškai nusijuokė.

— Keliauk, iš kur atvykai, gydytoja. Jokios kalbos tarp mūsų negali būti.

Vos tik vyro vaizdas pradėjo blėsti, Gyvatė susibėrė monetas ir sviedė į jį. Jos barškėjo atsitrenkusios į ekraną, o viena pataikė į apsauginę plokštelę. Prietaisas suzvimbė, bet plokštė visiškai neužsidarė ir gydytoja pajuto tam tikrą kaprizingą pasitenkinimą.

Gyvatė nusisuko nuo ekrano ir miesto, kad pasižiūrėtų, kur Melisa, ir atsisuko tiesiai į savo dukterį. Melisos skruostai buvo šlapi nuo ašarų. Mergaitė sugriebė gydytoją už rankos ir ištraukė ją iš nišos.

. — Melisa, mes turime pabandyti susirasti pastogę…

Gyvatė bandė grįžti prie nišos. Nors buvo rytas, aplink tvyrojo tamsa. Debesys jau buvo ne pilki, o juodi, ir gydytoja matė du atskirus vėjo verpetus.

— Aš radau vietą, — vis dar verkdama sunkiai ištarė Melisa. — Aš… aš tikėjausi, kad jie tave įleis, bet bijojau, jog to nebus, todėl nuėjau ieškoti pastogės.

Gyvatė, beveik apakinta vėjo sukelto smėlio, sekė paskui mergaitę. Voveris ir Greituolė nenoromis ėjo nuleidusios galvas, suskliaudusios ausis. Melisa jas nuvedė į kalnų šono nulūžusios uolos žemutinį plyšį. Vejas, švilpaudamas ir ūždamas, stiprėjo akimirkomis ir į jų veidus sviedė smėlį.

— Jie bijo, — švilpiančiame vėjyje sušuko Melisa. — Raiščiai ant akių…

Melisa, stipriai prisimerkdama, atsidengė veidą ir savo galvos apdangalu uždengė Voverio akis. Gyvatė tą patį padarė savo pilkai kumelei. Kai gydytoja atsidengė bumą ir nosį, ji nuo vėjo neteko kvapo. Perštinčiomis akimis, sulaikiusi kvapą, gydytoja vedė kumelę į urvą paskui Voverį.

Staiga vėjas nurimo, Gyvatė vos sugebėjo atmerkti akis ir atrodė, kad smėlio pribyrėję ir į jos plaučius. Žirgai prunkštė, o Melisa su gydytoja kosėjo ir stengėsi mirksėdamos nupurtyti smėlį, nusivalyti jį nuo savo plaukų bei drabužių arba iškosėti. Pagaliau Gyvatė sugebėjo nusivalyti, nusipurtyti ir iškosėti labiausiai graužiančias smiltis, o ašaros švariai išplovė akis.

Melisa nuvyniojo savo galvos apdangalą nuo Voverio akių, tuomet raudodama apsikabino ponio kaklą.

— Tai mano kaltė, — nusprendė mergaitė. — Pamatęs mane, jis išsiuntė tave.

— Vartai buvo užrakinti, — tarė Gyvatė. — Jis nebūtų galėjęs mūsų įleisti, net jei būtų to norėjęs. Jei ne tu, mes dabar būtumėm lauke, audroje.

— Bet jie nenori, kad tu sugrįžtum. Dėl manęs.

— Melisa, jis jau buvo apsisprendęs mums nepadėti. Patikėk manim. Tai, ko jo prašiau, jį išgąsdino. Jie mūsų nesupranta.

— Bet aš jį girdėjau. Mačiau, kaip jis žiūrėjo į mane. Tu prašei pagalbos… pagalbos man, o jis liepė išeiti.

Gyvatė norėjo, kad Melisa to nebūtų supratusi iš pokalbio, nes ji nenorėjo, kad mergaitė tikėtųsi to, kas gali kada nors įvykti.

— Jis nežinojo, kad tu apdegei, — pasakė Gyvatė. — Ir jam nerūpėjo. Jis ieškojo priežasčių, kad galėtų manimi atsikratyti.

Nepatikėjusi Melisa abejingai paglostė Voverį, nuėmė apynasrį ir atsegė balną.

— Jei tai kieno nors kaltė, — tarė Gyvatė, — tai tik mano. Tai aš mus atvedžiau čia.

Jų dabartinė situacija gydytoją paveikė taip pat stipriai, kaip ir audra. Neryškios švieselės vos apšvietė urvą, kuriame jos buvo įkalintos. Gyvatės balse skambėjo baimė ir nusivylimas:

— Tai aš mus čia atvedžiau ir dabar mes įkalintos lauke…

Melisa nusisuko nuo Voverio ir paėmė gydytojos ranką.

— Gyvate… Gyvate, aš žinojau, kas gali atsitikti. Tu neprivertei manęs eiti su tavimi. Žinojau, kokie pasalūniški ir pikti šie žmonės gali būti. Visi, kas su jais prekiauja, taip sako.

Mergaitė apkabino Gyvatę guosdama, kaip vos prieš kelias dienas ją guodė gydytoja.

Staiga mergaitė sustingo, žirgai sužvengė, o Gyvatė išgirdo didžiulės katės įsiutusį šnypštimą. Greituolė bėgo pro gydytoją ir ją parbloškė. Gyvatė šiaip ne taip atsistojo, kad sugriebtų vadeles ir pamatė prie olos įėjimo stovinčią ir uodega mojuojančią juodą panterą. Pantera darkart sušnypštė, o Greituolė atsistojo piestu ir pargriovė Gyvatę. Kai ponis ir vaikas virpėdami pasitraukė į kampą, gydytoja bandė sulaikyti Greituolę. Pantera šoko link jų. Gyvatė neteko kvapo, kai panteros sukeltas vėjas ir jos glotnus kailis palietė jai ranką. Pantera palipo keturis metrus juoda siena ir dingo per siaurą plyšį.

Drebėdama Melisa su palengvėjimu nusijuokė. Išsigandusi Greituolė garsiai suprunkštė.

— Ačiū dievams, — atsiduso Gyvatė.

— Aš girdėjau, girdėjau kalbant, kad laukiniai gyvūnai mūsų bijo tiek pat, kiek ir mes jų, — išstenėjo Melisa. — Bet manau, jog tuo daugiau nebetikiu.

Gyvatė nuėmė nuo Greituolės balno žibintą ir jį iškėlė plyšio link svarstydama, ar žmogus galėtų nusekti paskui didelę katę.

Gydytoja užlipo ant išsigandusios kumelės ir atsistojo ant balno. Melisa paėmė Greituolės vadeles ir ją ramino.

— Ką tu darai?

Gyvatė pasilenkė prie urvo sienos, bandydama apšviesti plyšį.

— Mes čia negalime likti, — pareiškė Gyvatė. — Mirsime nuo troškulio arba bado. Gal per čia galėtume patekti į miestą.

Gydytoja nematė labai toli; ji buvo per daug žemai. Bet panteros nebebuvo. Gyvatė girdėjo savo pačios balso sugrįžtantį aidą, tarsi už siauro plyšio slypėtų daugybė ertmių.

— Arba kelias kažkur.

Gydytoja apsisuko ir atsisėdo į balną, paskui nušoko žemėn ir apkabino pilką kumelę.

— Gyvate, — sušnabždėjo Melisa.

— Taip?

— Žiūrėk — pridenk žibintą…

Melisa parodė į akmenį virš įėjimo į urvą. Gyvatė pridengė žibintą ir paryškėjusi neaiški figūra priartėjo prie jos. Gydytoja pajuto šiurpuliukus ant nugaros. Gyvatė ištiesusi žibintą priartėjo prie figūros.

— Tai piešinys, — tarė gydytoja.

Pasirodė, kad piešinys juda; tai buvo vos nudažyta voriška figūra, ropinėjanti ant sienos. Vizualinė iliuzija, nors Gyvatė dabar žinojo, vis tiek atrodė kaip šiurpiai artėjanti.

— Kažin, kam ją sukūrė.

Melisos balsas taip pat šnabždėjo tarp akmenų.

— Gal ji skirta, kad atbaidytų žmones — o tai reikštų, kad kažkas yra viduje.

— O kaip bus su Greituole ir Voveriu? Mes negalime jų čia palikti.

— Jei mes nerasime kokio maisto, — Gyvatė tarė švelniai, — jie taip pat badaus.

Melisa pažvelgė į atbrailą, nuo kurios nušoko pantera, ant jos randuoto veido atsispindėjo mėlyna šviesa.

— Melisa, — staiga tarė Gyvatė, — ar tu nieko negirdi?

Tai buvo kažkoks pasikeitimas, bet Gyvatė niekaip nesuprato koks. Tolumoje šnypščianti pantera? Kažkas, kas nupiešė voro simbolį ant sienos? Gyvatės pirštai apčiuopė prie diržo kabančio peilio rankeną.

— Vėjas nurimo! — šūktelėjo Melisa ir nubėgo prie urvo įėjimo.

Gyvatė neatsiliko nuo mergaitės ir buvo pasiruošusi bet kurią akimirką atitraukti Melisą nuo šėlstančios audros. Bet jos dukra neklydo: ji tikrai girdėjo, kaip netikėtai nutilo garsas, prie kurio jau buvo įpratusi.

Nieko neįvyko. Lauke oras buvo visiškai ramus. Žemi dulkių debesys sklaidėsi virš dykumos ir pranyko, mėlyname danguje palikdami putlius, aukštyn kylančius audros debesis. Gyvatė įžengė į keistą ryto šviesą, o šaltas vėjas trankė chalatą įjos kulkšnis.

Iškart pradėjo lyti.

Gydytoja išbėgo po lašais ir kaip vaikas pakėlė rankas į viršų. Voveris žingsniavo pro ją ir pasileido šuoliais. Greituolė lėkė šalia ponio ir jie abu šokinėjo bei spardėsi kaip kumeliukai. Melisa stovėjo nejudėdama, ji žiūrėjo į viršų ir leido lietui nuprausti jos veidą.

Virš jų galvų lėtai plaukė daug debesų, čia pildami lietų, čia praleisdami ryškią saulės šviesą. Galiausiai Gyvatė su Melisa grįžo į savo akmeninę pastogę, jos buvo permirkusios, atvėsusios ir laimingos. Per dangų nusirito triguba vaivorykštė. Gydytoja atsiduso ir atsitūpė, kad galėtų pasigėrėti vaizdu. Gyvatė taip susižavėjo žaižaruojančiom spalvom, kad net nepastebėjo, kaip šalia jos atsisėdo Melisa. Iš pradžių jos čia nebuvo, dabar yra, ir Gyvatė apkabino savo dukrą per pečius. Šį kartą Melisa atsipalaidavo prie Gyvatės, nebebuvo tokia nusiteikusi atsiriboti nuo bet kokio kontakto su žmonėmis.

Debesys nuplaukė, vaivorykštė dingo, o Voveris, visas permirkęs taip, jog matėsi visi jo dryžiai, atžingsniavo pas Gyvatę. Gydytoja pakasė poniui už ausų ir po žandikauliu; tuomet, turbūt pirmą kartą per paskutinį pusvalandį, Gyvatė pažvelgė į dykumą.

Toje pusėje, iš kurios atėjo debesys, gležna žaluma jau dengė žemas, juodas kalvas. Dykumos augalai augo taip greitai, kad Gyvatė įsivaizdavo, jog mato, kaip žaluma keliauja į priekį paskui lietų.

10

Gyvatė nenoriai suprato, kad Centre ji negalės pasilikti. Per daug pavojinga praleisti dar nors kiek laiko tyrinėjant kalno olas, nors ir labai tai traukė. Galiausiai jos galėjo nuvesti į miestą, bet taip pat lengvai galėjo ją ir Melisą įkalinti sterilaus akmens tunelių tinkle. Lietus suteikė vienintelę galimybę: jei gydytoja ja nepasinaudos, ji, jos dukra, žirgai ir gyvatės kitos nesulauks.

Gyvatei kažkaip atrodė neteisinga, kad jos kelionė atgal į kalnus buvo maloni kaip kelionė per pievas. Nes būtent į pievas po lietaus pavirsdavo dykuma. Eidami žirgai pilnomis burnomis rupšnojo švelnius lapus, o raitelės rinko didžiules gėlių taureles ir siurbė iš jų nektarą. Ore tvyrojo žiedadulkės. Vesdamos savo žirgus, Gyvatė su Melisa keliavo į naktį, o šiaurinė aušra šoko; dykuma tapo tarsi nušviesta, be to, nei žirgai, nei raitelės nebuvo pavargę. Kartkartėm Gyvatė ir Melisa valgė, keliaudamos kramtė džiovintus vaisius arba mėsą; prieš pat aušrą jos parkrito ant minkštos, vešlios žolės, kur dar vos prieš kelias valandas buvo smėlis.

Miegojo trumpai ir, saulei patekėjus, pabudo atsigavusios.

Augalai, ant kurių jos miegojo, jau buvo su pumpurais. Iki popietės gėlės nuklojo dykumą įvairiomis spalvomis, balta, šviesiai violetinė ir marga gėlių juostos tęsėsi nuo viršūnės iki slėnio. Gėlės mažino karštį, o Gyvatė dar niekad nematė tokio vaiskaus dangaus. Lietus pakeitė netgi kopų kontūrus, iš birių apvalainų jos tapo kopomis su aštriomis, išgraužtomis keteromis.

Trečią rytą dulkių debesys vėl pradėjo rinktis. Visas lietus susigėrė arba išgaravo; augalai įsisavino viską, ką galėjo. Karštis rudomis dėmėmis nusėjo lapus, jie virpėjo ir džiūvo. Vėjo sūkuriai Gyvatės kelią nubarstė augalų sėklomis.

Plačios dykumos ramuma apgobė gydytojos pečius, bet centrinių kalnų rytinės prieškalnės išniro jai prieš akis, vėl primindamos apie jos nesėkmę. Gyvatė nenorėjo keliauti namo.

Greituolė, reaguodama į gydytojos nesąmoningą judesį, lyg nenorėdama eiti, staiga sustojo. Gyvatė jos neskatino joti į priekį. Po kelių žingsnių į priekį Melisa sustojo ir atsisuko.

— Gyvate?

— O, Melisa, kur aš tave vedu?

— Mes keliaujame namo, — bandydama raminti, tarė Melisa.

— Gal aš jau nebeturiu namų.

— Jie tavęs neišsiųs. Jie negalėtų.

Gyvatė nirtulingai rankove nusivalė nuo veido ašaras, švelni medžiaga palietė jos skruostą. Neviltis ir jaudulys pasitikėjimo bei palengvėjimo jai nesuteiks. Gydytoja pasilenkė prie Greituolės kaklo ir įsikibo į kumelės ilgą, juodą keterą.

— Tu sakei, kad tai tavo namai, kad jie visi yra tavo šeima. Tai kaip jie galėtų tave išsiųsti?

— Jie negalėtų, — atsakė Gyvatė. — Bet jei jie pasakytų, jog aš nebegaliu būti gydytoja, kaip aš galėčiau pasilikti?

Melisa ištiesė ranką ir nerangiai paplekšnojo Gyvatę.

— Man bus viskas gerai. Žinau, kad bus. Ką man padaryti, kad nebūtum tokia nusiminus?

Gydytoja giliai atsiduso. Ji pakėlė akis. Melisa ramiai, nemirksėdama žvelgė į ją. Gyvatė pasisuko ir pabučiavo Melisos ranką; gydytoja uždėjo savo ranką ant mergaitės rankos.

— Tu manimi pasitiki, — prabilo Gyvatė. — Ir turbūt dabar man to labiausiai reikia.

Susigėdusi bei padrąsinta Melisa šyptelėjo ir jos keliavo toliau, bet po kelių žingsnių Gyvatė vėl sustabdė Greituolę. Melisa taip pat sustojo ir susirūpinusi pažvelgė į gydytoją.

— Kad ir kas nutiktų, — perspėjo Gyvatė, — kad ir ką mano mokytojai nuspręs dėl manęs, tu vis tiek būsi jų dukra tiek pat, kiek ir mano. Tu vis dar galėsi būti gydytoja. Jei man teks išvykti…

— Aš keliausiu su tavimi.

— Melisa…

— Man nesvarbu. Aš vis tiek niekad nenorėjau būti gydytoja, — karingai atšovė Melisa. — Aš noriu būti žokėjė. Nenorėsiu pasilikti su žmonėmis, kurie privers tave išvykti.

Gyvatę jaudino tokia Melisos ištikimybė. Ji dar niekad nematė nieko, kas taip pamirštų savo norus. Gal Melisa dar negalėjo galvoti apie save kaip apie žmogų, turintį teisę į savo svajones; galbūt iš jos atėmė labai daug svajonių ir ji bijojo daugiau svajoti. Gydytoja tikėjosi, kad jai kaip nors pavyks sugrąžinti dukrai svajones.

— Nesvarbu, — pasakė Gyvatė. — Mes dar ne namie. Jaudinsimės tada, kai būsim ten.

Melisos pasiryžimui kiek priblėsus, jos keliavo toliau.

Trečios dienos pabaigoje po žirgų kanopomis maži augalai byrėjo į dulkes. Rudas rūkas padengė dykumą. Kartais praplaukdavo vėjo nešamas sėklų debesis. Sustiprėjus vėjui, sunkesnės sėklos ritosi per smėlį kaip bangos. Kai atėjo naktis, Gyvatė ir Melisa jau buvo pasiekusios prieškalnes, o už jų likusi dykuma tapo juoda ir plika.

Jos grįžo į kalnus keliaudamos tiesiai į vakarus, greičiausiu keliu į saugumą. Čia, toliau į šiaurę, prieškalnės buvo ne tokios stačios kaip Kalnapusio uolos; kopimas buvo lengvesnis, bet ilgesnis nei per šiaurinį perėjimą. Prie pirmos viršūnės, kol jos dar nepajudėjo aukštesnės link, Melisa sustabdė Voverį ir jį apsukusi pažvelgė atgal į temstančią dykumą. Po akimirkos mergaitė nusišypsojo Gyvatei ir pranešė:

— Mums pavyko.

Gyvatė taip pat lėtai nusišypsojo.

— Tu teisi, — pritarė gydytoja. — Mums pavyko.

Gaivesniame ir vėsesniame kalnų ore Gyvatės baimė audroms po truputį lėgo. Debesys kabėjo nepakenčiamai žemai ir bjaurojo dangų. Nė vienas karavano ar kalnų gyventojas nepamatytų nė lopinėlio mėlynės ar žvaigždės, ar mėnulio iki kito pavasario, o saulė bus vis blankesnė ir blankesnė. Dabar, skęsdama už kalno viršūnių, saulė metė Gyvatės šešėlį ant juostančios atšiaurios smėlio lygumos. Nutolusi nuo smarkaus vėjo, nuo karščio ir bevandenio smėlio, Gydytoja spartino Greituolę joti į kalnus — ten, kur jiems visiems ir priklausė būti.

Gyvatė žvalgėsi vietos, kurioje galėtų apsistoti. Dar žirgams toli nepakilus, gydytoja išgirdo sveikinantį vandens čiurlenimą. Takas vedė per mažą ertmę, per šaltinio ištaką, per vietą, kuri atrodė lyg kadaise buvusi naudojama kaip stovyklavietė. Žirgai rado keletą amžinųjų medžių ir žolės. Viduryje praminto lopinėlio žemė buvo pasidengusi akmens anglimi, bet Gyvatė neturėjo medienos laužui. Ji žinojo kai ką geriau, nei kirsti amžinuosius medžius, ne taip, kaip kai kurie keliautojai, palikę beprasmiškas kirvio žymes, dabar jau beveik užaugusias šiurkščia žieve. Po žieve esanti mediena buvo tokia pat stipri, kaip ir stangrus plienas.

Naktinė kelionė kalnuose buvo sunki, kaip ir dienos kelionė dykumoje, o lengvas grįžimas iš miesto nepanaikino visos kelionės įtampos. Gyvatė nulipo nuo žirgo. Jos sustos naktį, o saulei patekėjus…

O saulei patekėjus kas? Ji skubėjo tiek daug dienų, skubėjo prieš ligą ar mirtį, ar nesulaikomą smėlį, kad turėjo sustoti ir suprasti, jog jai nebereikia taip skubėti, nėra jokios būtinybės keliauti iš čia kažkur kitur, nėra būtinybės miegoti keletą valandų ir žiovaujant pabusti saulei tekant arba leidžiantis. Gyvatės namai jos laukė, o ji nebuvo tikra, kad jie toliau bus jos namais, kai ten nukeliaus. Ji neturėjo ko parnešti, išskyrus nesėkmę, blogas žinias ir vieną nirštančią smėlinę anglį, kuri galėtų arba negalėtų būti naudinga. Gydytoja atrišo gyvačių lagaminą ir švelniai padėjo jį ant žemės.

Kai Melisa apvalė žirgus, ji priklaupė prie ryšulių ir pradėjo traukti maistą bei parafino viryklę. Nuo jų kelionės pradžios tai buvo pirma padori stovykla. Gyvatė atsitūpė šalia savo dukters, kad padėtų jai paruošti vakarienę.

— Aš padarysiu, — tarė Melisa. — Gal tu pailsėk.

— Tai nelabai sąžininga, — atsakė Gyvatė.

— Aš nieko prieš.

— Ne tai svarbiausia.

— Man patinka dėl tavęs ką nors daryti, — pasakė Melisa.

Gyvatė uždėjo ant Melisos pečių rankas, bet ne versdama, o skatindama ją atsisukti.

— Žinau, kad tau patinka. Bet ir man patinka dėl tavęs ką nors daryti.

Melisa pirštais apgraibomis ieškojo puodų ir dirželių. Galiausiai ji prašneko:

— Bet taip negerai. Tu gydytoja, o aš… aš dirbu arklidėje. Teisingiausia, jei aš dėl tavęs viską daryčiau.

— Kur parašyta, kad gydytoja turi daugiau teisių nei tas, kuris anksčiau dirbo arklidėje? Tu mano dukra ir mus sieja partnerystė.

Melisa apsisuko ir stipriai, slėpdama veidą prie Gyvatės marškinių, apsikabino ją. Gydytoja apkabino mergaitę ir ją laikė sūpuodama pirmyn bei atgal ant kietos žemės, laikydama Melisą taip, lyg ji būtų daug mažesnis vaikas, kokiu ji neturėjo galimybės būti.

Po kelių minučių Melisa atlaisvino rankas ir atsitraukė atgal, vėl santūri ir gėdingai nusukusi žvilgsnį.

— Man nepatinka nieko nedaryti.

— Kada tu turėjai galimybę pabandyti?

Melisa gūžtelėjo pečiais.

— Mes galime viską daryti pakaitomis, — tarė Gyvatė, — arba kasdien pasidalyti darbus. Ką tu labiau norėtum daryti?

Melisa sutiko Gyvatės žvilgsnį greita, palengvėjimą rodančia šypsena.

— Kasdien pasidalyti darbus.

Mergaitė apsidairė po stovyklą, lyg matytų ją pirmą kartą.

— Gal toliau yra sausos medienos, — pasakė ji. — Ir mums reikia vandens.

Mergaitė ištiesė ranką pasiimti dirželių medienai ir indo vandeniui.

Gyvatė paėmė iš mergaitės indą vandeniui.

— Susitiksime čia po kelių minučių. Jei nieko nerasi, per daug ilgai neieškok. Kad ir kas nukrenta žiemos metu, tai būna panaudota pačio pirmo keliautojo pavasarį.

Vieta ne tik atrodė taip, tarsi čia niekas nebuvo jau daugelį metų, bet ir skleidė kažkokią apleistumo aurą.

Upelis srauniai tekėjo per stovyklą, o toje vietoje, kur Voveris ir Greituolė gėrė, purvo nebuvo nė ženklo, bet Gyvatė vis tiek šiek tiek paėjo prieš upelio srovę. Netoli upelio ištakos ji padėjo vandens indą ir užlipo ant didelio akmens viršaus, nuo kurio matėsi apylinkės. Nieko nebuvo matyti: nei žirgų, nei stovyklų, nei dūmų. Gyvatė beveik jau leido sau patikėti, kad keistuolio nėra, o gal niekad ir nebuvo, tai sutapimas, jog ji sutiko vieną tikrą keistuolį ir suklaidintą, nemokšą vagį. Net jei jie ir buvo vienas ir tas pats žmogus, ji jo nematė nuo muštynių gatvėje. Tai nebuvo taip seniai, kaip atrodė, bet tikriausiai pakankamai seniai.

Gyvatė nulipo nuo akmens ir prie sidabrinio vandens paviršiaus laikė vandens indą. Vanduo kliuksėjo, burbuliavo prie indo angos ir šaltai bei greitai slydo gydytojos rankomis, pirštais. Kalnuose vanduo visai kitoks. Odinis maišelis prisipildė vandens. Gyvatė užmetė keletą kilpų aplink indo kaklelį ir užsimetė dirželį ant peties.

Stovykloje Melisos dar nebuvo. Keletą minučių Gyvatė krapštinėjosi aplink ir dėjo į krūvą džiovintas atsargas, kurios net ir po permirkimo atrodė visiškai taip pat. Ir jų skonis nepakito, tik valgyti buvo lengviau. Gydytoja išvyniojo antklodes. Ji atvėrė gyvačių lagaminą, bet Migla liko viduje. Po ilgos kelios kobra labai dažnai likdavo savo tamsiame skyriuje ir susierzindavo, jei jai trukdydavo. Gyvatė jautėsi nejaukiai, kad nematė Melisos. Gyvatės nenuramino net ta mintis, jog Melisa tvirta ir nepriklausoma. Užuot atidariusi barškuolės skyrių ir ją išleidusi ar bent patikrinusi smėlinę angį, ko ji nelabai mėgo, Gyvatė uždarė lagaminą ir atsistojo pakviesti savo dukters. Staiga Greituolė su Voveriu pasibaidė ir suprunkštė iš išgąsčio, uolos šonu tarškėjo akmenys ir purvas, Melisa perspėdama išsigandusi sušuko:

— Gyvate! Saugokis!

Pusiau išsitraukusi peilį, Gyvatė bėgo į garsą. Nubėgusi už akmens slysdama sustojo.

Melisa aršiai bandė ištrūkti iš aukštos, išblyškusios kaip lavonas figūros, vilkinčios dykumų chalatą, glėbio. Viena ranka jis buvo uždengęs Melisos bumą, kita laikė ją prispaudęs ranką.

Mergaitė priešinosi ir spardėsi, bet vyras neparodė nei skausmo, nei pykčio.

— Liepk jai liautis, — tarė vyras. — Aš jos neužgausiu.

Vyras labai neaiškiai tarė žodžius, tarsi būtų girtas. Jo chalatas buvo suplyšęs bei išteptas, o plaukai netvarkingai susišiaušę. Akių rainelės buvo blankesnės nei krauju pasruvę baltymai, nuo tojo žvilgsnis atrodė tuščias ir nežmoniškas. Gyvatė iš karto, dar net nepamačiusi žiedo, prakirtusio jos kaktą, kai buvo užpulta Kalnapusyje, suprato, kad tai keistuolis.

— Paleisk ją.

— Aš derėsiuos su tavimi, — pranešė jis. — Netgi derėsiuos.

— Mes nedaug turime, bet viskas tavo. Ko tau reikia?

— Sapnų gyvatės, — atsakė keistuolis. — Nieko daugiau.

Melisa darkart pabandė ištrūkti, o vyras sujudėjo dar stipriau, tvirčiau ir žiauriau ją sugriebdamas.

— Gerai, — nusileido Gyvatė. — Aš neturiu kito pasirinkimo, ar ne? Ji mano lagamine.

Keistuolis nusekė paskui Gyvatę į stovyklą. Senoji paslaptis atskleista, naujoji sukurta.

Gyvatė parodė į lagaminą ir tarė:

— Viršutinis skyrius.

Kartu nerangiai tempdamas Melisą, keistuolis šonu paėjo prie lagamino. Jis ištiesė ranką sagties link, bet staiga atitraukė. Keistuolis drebėjo.

— Tu tai padaryk, — pasakė keistuolis Melisai. — Tau tai saugu.

Nežiūrėdama į Gyvatę, Melisa ištiesė ranką sagties link. Mergaitė labai išbalo.

— Sustok, — tarė Gyvatė. — Ten nieko nėra.

Melisa nuleido ranką prie šono ir žiūrėjo į Gyvatę su palengvėjimu bei baime.

— Paleisk ją, — darkart paprašė Gyvatė. — Jei tu nori sapnų gyvatės, aš tau negaliu padėti. Ji žuvo dar prieš tau surandant mano stovyklą.

Prisimerkęs keistuolis žiūrėjo į Gyvatę, tuomet nusisuko ir ištiesė ranką gyvačių lagamino link. Jis lengvai trinktelėjo per lagaminą, kad šis atsivertų ir viską išspardė.

Šlykšti, susisukusi smėlinė angis iškrito, ėmė raitytis ir šnypšti. Akimirkai angis pakėlė galvą, lyg norėtų kirsti dėl to, kad buvo uždaryta, bet tiek keistuolis, tiek Melisa stovėjo nejudėdami. Angis pašliaužiojo aplink ir nušliaužė į akmenis. Gyvatė šoko į priekį ir atitraukė Melisą nuo keistuolio, bet jis to net nepastebėjo.

— Apgauti mane!

Staiga keistuolis isteriškai nusijuokė ir pakėlė rankas į dangų.

— Tai duotų, ko man reikia!

Juokdamasis ir verkdamas, ašaroms tekant jo veidu, keistuolis parpuolė ant žemės.

Gyvatė greitai pribėgo prie akmenų, bet smėlinės angies jau nebebuvo. Susirūstinusi, čiupdama savo peilio rankeną, Gyvatė atsistojo prie keistuolio. Dykumoje angys gan retos: prieškalnėse jų net nebuvo. Dabar Gyvatė nebegalėjo pagaminti vakcinos Arevino žmonėms ir ji nebeturėjo nieko, ką galėtų parnešti į gydytojų postą.

— Stokis, — tvirtu balsu pareikalavo Gyvatė.

Pažiūrėjusi į Melisą, gydytoja paklausė:

— Ar tau viskas gerai?

— Aha, — atsakė Melisa. — Bet jis paleido angį.

Keistuolis vis dar buvo ant žemės ir tyliai verkė.

— Kas jam?

Stovėdama prie Gyvatės alkūnės, Melisa žvilgčiojo į verkšlenantį vyrą.

— Nežinau.

Gydytoja koja palietė keistuolio šoną ir iškošė:

— Tu. Liaukis. Stokis.

Vyras netvirtai atsistojo. Jo riešai kyšojo iš po nuplyšusių rankovių; rankos ir plaštakos buvo kaip plikos šakos.

— Aš turėjau sugebėti pabėgti nuo jo, — pasišlykštėdama pasakė Melisa.

— Jis stipresnis, nei atrodo, — tarė Gyvatė. — Dėl dievų meilės, vyre, gana kaukti. Mes tau neketiname nieko daryti.

— Aš jau miręs, — sušnabždėjo vyras. — Tu buvai paskutinė mano viltis, taigi dabar aš miręs.

— Tavo paskutinė viltis dėl ko?

— Dėl laimės.

— Bjauri ta laimė, kuri verčia tave laužyti daiktus ir šokinėti ant žmonių, — tarė Melisa.

Keistuolis pažvelgė į jas, jo kaulėtu veidu tekėjo ašaros. Jo oda buvo išvagota giliomis ašaromis.

— Kodėl tu sugrįžai? Aš nebegalėjau tavęs sekti. Norėjau keliauti namo mirti, jei jie man leis. Bet tu sugrįžai. Tiesiai pas mane.

Keistuolis užsidengė veidą apiplyšusiomis chalato rankovėmis. Galvos apdangalo nebebuvo. Jo plaukai buvo rudi ir sausi. Vyras nebeverkė, bet jo pečiai virpėjo.

Gyvatė priklaupė ir padėjo jam atsikelti. Jai teko atlaikyti beveik visą vyro svorį. Akimirką Melisa atsargiai stovėjo, tuomet gūžtelėjo pečiais ir puolė padėti. Kai jie pajudėjo į priekį, Gyvatė po keistuolio drapanomis pajuto kažkokį kvadrato formos daiktą. Tempdama keistuolį aplink, Gyvatė apgraibomis naršė po jo purvinus drabužius.

— Ką tu darai? Liaukis!

Vyras bandė ištrūkti, aplink mojavo kaulėtomis rankomis ir bandė vėl savo apdaru apsisiausti liesą kūną.

Gyvatė rado vidinę kišenę. Vos tik ji palietė paslėptą daiktą, iškart suprato, kad tai jos žurnalas. Ji ištraukė žurnalą ir paleido keistuolį. Vyras atsitraukė žingsnį ar du ir stovėjo drebėdamas, pašėlusiai tvarkydamas audinio kraštus. Tvirtai rankomis apglėbusi knygą, Gyvatė nekreipė dėmesio į keistuolį.

— Kas tai? — paklausė Melisa.

— Mano praktikos metų žurnalas. Keistuolis jį pavogė iš mano stovyklos.

— Norėjau jį išmesti, — tarė keistuolis. — Pamiršau, kad turiu jį.

Gyvatė pažiūrėjo į keistuolį.

— Maniau, jis man padės, bet nepadėjo. Visai nepadėjo.

Gyvatė atsiduso.

Grįžusios į stovyklą, Melisa su gydytoja paguldė keistuolį, jam po galva pakišo balną. Keistuolis gulėjo bukai žvelgdamas į dangų. Kiekvieną kartą jam sumirksėjus, nauja ašara nuriedėdavo jo veidu ir ruožais nuplaudavo dulkes. Gyvatė vyrui davė vandens ir pritūpusi jį stebėjo: svarstė, ką jo keistos užuominos galėjo reikšti. Vis dėlto jis buvo keistuolis, bet ne spontaniškas. Jį valdė depresija.

— Jis juk nieko neketina daryti, ar ne? — paklausė Melisa.

— Aš nemanau.

— Per jį išmečiau medieną, — tarė Melisa.

Pasišlykštėjusi mergaitė nužingsniavo prie akmenų.

— Melisa…

Mergaitė atsisuko.

— Aš tikiuosi, kad angis nušliaužė, bet ji dar gali būti kažkur ten. Gal geriau šįvakar apseikime be ugnies.

Melisa taip ilgai dvejojo, kad Gyvatė pradėjo galvoti, jog ji pasakys geriau būsianti su smėline angimi nei su keistuoliu, bet galiausiai mergaitė gūžtelėjo pečiais ir atsisėdo prie ponio.

Gyvatė vėl prie keistuolio lūpų pridėjo indą su vandeniu. Vyras nurijo gurkšnį, tuomet leido keliems lašeliams per lūpų kampučius nukristi ant kelias dienas neskustos barzdos. Vanduo rinkosi ant kietos žemės po juo ir nutekėjo mažais upeliukais.

— Koks tavo vardas?

Gyvatė laukė, bet vyras neatsakė. Gyvatė jau buvo pradėjusi svarstyti, ar jis ir toliau užpuolinės, kai vyras ryžtingai gūžtelėjo pečiais.

— Tu turi turėti vardą.

— Aš manau, — tarė vyras.

Vyras apsilaižė lūpas, jo rankos trukčiojo, jis vėl mirktelėjo ir dar dvi ašaros nuriedėjo dulkėtu jo veidu.

— Manau, kad kažkada turėjau.

— Ką tu turėjai galvoje, kai kalbėjai apie laimę? Kodėl tau reikėjo mano sapnų gyvatės? Ar tu miršti?

— Sakiau, kad mirštu.

— Nuo ko?

— Poreikio.

Gyvatė suraukė kaktą.

— Kokio poreikio?

— Sapnų gyvačių poreikio.

Gydytoja atsiduso. Jai skaudėjo kelius. Gyvatė pakeitė pozą ir sukryžiavusi kojas atsisėdo šalia keistuolio pečių.

— Aš negaliu tau padėti, jei nepasakai, kas tau.

Vyras greitai atsistojo ir naršė apdarus, kuriuos taip atidžiai susitvarkė, traukė nudėvėtą medžiagą tol, kol ji nuplyšo. Jis praskleidė drabužius ir, apnuoginęs kaklą, pakėlė smakrą.

— Tau tik tiek reikia žinot!

Gyvatė pažvelgė iš arčiau. Tarp keistuolio augančios barzdos plaukų ji matė daug mažų randų, visi poromis, visi virš miego arterijų. Nustebusi gydytoja atsilošė. Sapnų gyvačių iltys paliko šiuos randus, ji tuo visai neabejojo, bet ji net negalėjo įsivaizduoti ar prisiminti ligą, tokią sunkią ir agonišką, kuriai reikėtų tiek daug nuodų skausmui numalšinti ir kad auka po to liktų gyva. Šie randai padaryti per ilgą laiko tarpą, nes vieni buvo seni ir balti, kiti tokie švieži, rausvi bei blizgantys, kad turėjo būti palikti, kai jis pirmą kartą išniekino Gyvatės stovyklą.

— Ar dabar tu supranti?

— Ne, — atsakė gydytoja. — Nesuprantu. Kas atsitiko…

Suraukusi kaktą Gyvatė nutilo.

— Ar tu buvai gydytojas?

Bet tai neįmanoma. Gyvatė būtų pažinojusi jį ar bent jau girdėjusi apie jį. Be to, sapnų gyvačių nuodai gydytojui darytų ne didesnį poveikį nei kitos gyvatės nuodai.

Ji niekaip negalėjo sugalvoti priežasties, dėl kurios žmogus tokį ilgą laiką turėjo naudoti sapnų gyvačių nuodus. Dėl šio vyro žmonės tikriausiai mirė agonijoje, kad ir kas ar kur jie buvo.

Purtydamas galvą, keistuolis vėl atsigulė ant žemės.

— Ne, niekad gydytoju… ne aš. Sudužusiame kupole gydytojų mums nereikia.

Nekantriai, bet nenorėdama pertraukti, Gyvatė laukė. Keistuolis apsilaižė lūpas ir vėl prabilo:

— Vandens… prašau…

Gyvatė jam prie lūpų pridėjo gertuvę, o vyras godžiai gėrė, neišpildamas ir netaškydamas kaip anksčiau. Vyras bandė vėl atsisėsti, bet jo alkūnė nuslydo ir jis vėl gulėjo nejudėdamas, net nebandydamas kalbėti. Gydytojos kantrybė trūko.

— Kodėl tave tiek daug kartų sugėlė sapnų gyvatės?

Vyras pažvelgė į Gyvatę išblyškusiomis, paraudusiomis ir ramiomis akimis.

— Nes aš buvau geras ir naudingas prašytojas ir atnešiau daug lobių į suskilusį kupolą. Mane dažnai apdovanodavo.

— Apdovanodavo!

Keistuolio išraiška sušvelnėjo.

— O taip.

Jo akys žvelgė į niekur; atrodė, kad keistuolis žvelgia kiaurai per Gyvatę.

— Laime ir užmarštimi, ir svajonių realumu.

Keistuolis užsimerkė ir nebenorėjo kalbėti, net kai Gyvatė jį stipriai baksnojo.

Gydytoja prisijungė prie Melisos, kuri buvo radusi kelias sausas šakas kitoje stovyklos pusėje ir laukė, kad sužinotų, kas dedasi.

— Kažkas turi sapnų gyvatę, — pasakė Gyvatė. — Jie naudoja jų nuodus kaip malonumą teikiantį narkotiką.

— Tai kvaila, — tarė Melisa. — Kodėl jie paprasčiausiai nenaudoja kažko, kas auga aplinkui? Čia daug ko yra.

— Nežinau, — atsakė Gyvatė. — Aš pati nežinau, kokį pojūtį suteikia nuodai. Norėčiau sužinoti, iš kur jie gavo sapnų gyvatę. Joks gydytojas neatiduotų sapnų gyvatės savo noru.

Melisa maišė sriubą. Nuo ugnies mergaitės raudoni plaukai atrodė auksiniai.

— Gyvate, — galiausiai prašneko mergaitė, — kai tu naktį grįžai į arklides — po muštynių su juo — jis būtų tave užmušęs, jei būtum jam leidusi. Šįvakar jis būtų nužudęs mane, jei būtų gavęs tokią galimybę. Jei jis turi draugų ir jie nutarė iš gydytojo atimti sapnų gyvatę…

— Žinau.

Gydytojai nužudyti dėl jų sapnų gyvačių? Su šia mintimi sunku susitaikyti. Aštriu akmeniu Gyvatė ant žemės braižė susikertančias linijas, beprasmį piešinį.

— Tai vienintelis šiek tiek logikos turintis paaiškinimas.

Jos valgė vakarienę. Keistuolis per daug kietai miegojo, kad būtų galima jį pamaitinti, nors tikrai buvo toli nuo pavojaus mirti, kaip jis teigė. Jis po purvu ir drabužiais iš tikrųjų buvo stebinamai sveikas: sulysęs, bet raumenų tonusas geras, o oda bylojo apie gerą maitinimąsi. Jis neabejotinai buvo labai stiprus.

Bet visa tai, Gyvatė galvojo, buvo tai, dėl ko gydytojai nešiojasi sapnų gyvates ir nuo jų pradeda. Jų nuodai nežudo ir tai nuo jų mirtis netapdavo neišvengiama. Nuodai palengvino perėjimą iš gyvenimo į mirtį ir padėjo mirštančiam susitaikyti su pabaiga.

Po kažkiek laiko keistuolis savo noru tikrai numirtų. Bet Gyvatė net neketino jam leisti išpildyti savo noro, kol nesužinos, iš kur jis atėjo ir kas čia vyko. Ji taip pat neturėjo noro pakaitomis su Melisa saugoti keistuolio. Joms abiem reikėjo gero nakties miego.

Keistuolio rankos buvo tokios pat gležnos, kaip ir jį dengiančios apiplyšusios drapanos. Gyvatė patraukė keistuolio ranką virš jo galvos ir riešą pririšo dviem ryšulių dirželiais prie balno. Gydytoja jo nepririšo per daug stipriai, tik pakankamai tvirtai, kad išgirstų, jei tas bandytų pasprukti. Vakaras atvėso, todėl Gyvatė užmetė ant keistuolio antklodę, tuomet abi su Melisa išsitiesė savo antklodes ant kietos žemės ir nuėjo miegoti.

Tikriausiai buvo vidurnaktis, kai Gyvatė vėl pabudo. Laužas užgeso ir stovykloje pasidarė labai tamsu. Gydytoja gulėjo nejudėdama, tikėdamasi išgirsti bandantį pabėgti keistuolį.

Melisa suriko per miegus. Gyvatė tamsoje apgraibomis pasitraukė prie mergaitės ir palietė jos petį. Gydytoja atsisėdo prie jos, glostė jos plaukus bei veidą.

— Viskas gerai, Melisa, — sušnabždėjo Gyvatė. — Pabusk, tai tik blogas sapnas.

Po akimirkos Melisa staigiai atsisėdo.

— Kas…

— Tai aš, Gyvatė. Tu susapnavai košmarą.

Melisos balsas drebėjo:

— Aš maniau, kad vėl esu Kalnapusyje. Aš maniau, kad Rasas…

Vis dar glostydama mergaitės minkštus, garbanotus plaukus, Gyvatė laikė ją.

— Nesvarbu. Tau niekad nereikės ten grįžti.

Gydytoja pajuto, kaip Melisa linktelėjo.

— Ar nori, kad pasilikčiau šalia tavęs? — paklausė Gyvatė. — Ar nuo to vėl sapnuotum košmarą?

Melisa dvejojo.

— Prašau, pasilik, — sušnabždėjo mergaitė.

Gyvatė atsigulė šalia, dviem antklodėmis užklojo Melisą ir pati užsiklojo. Naktį atšalo, bet gydytoja džiaugėsi, kad ji jau ne dykumoje, o vietoje, kur prie žemės nelipo karštis. Melisa prisiglaudė prie Gyvatės.

Visiškoje nakties tamsoje Gyvatė galėjo iš Melisos kvėpavimo suprasti, kad ji vėl užmigo. Gal ji net nebuvo visiškai pabudusi. Kurį laiką gydytoja neužmigo. Ji girdėjo sunkų keistuolio kvėpavimą, beveik knarkimą, žirgų kanopų dunksėjimą į kietą žemę. Po Gyvatės petim ir klubu buvo nejudanti žemė, o virš savęs ji nematė nei žvaigždžių, nei mėnulio danguje.

Keistuolio balsas buvo garsus ir verkšlenantis, bet daug stipresnis nei praėjusią naktį.

— Leisk man atsikelti. Atrišk mane. Ketini mane nukankinti iki mirties? Man reikia nusilengvinti. Aš ištroškęs.

Gyvatė nusiklojo antklodes ir atsisėdo. Ji norėjo keistuoliui pirmiau duoti atsigerti, bet nusprendė, kad terliojimasis su juo auštant nėra jos svajonė. Gydytoja atsistojo, žiovaudama pasirąžė ir pamojavo Melisai, kuri stovėjo tarp Greituolės bei Voverio, o tie baksnojo ją, norėdami gauti pusryčius. Melisa nusijuokė ir pamojavo Gyvatei.

Keistuolis truktelėjo už dirželių.

— Na? Ar ketini mane atrišti?

— Po minutės.

Gyvatė pasinaudojo išviete, kurią jos su Melisa iškasė už kelių krūmų ir nuėjo prie šaltinio vandeniu apsipilti veido. Gydytoja norėjo išsimaudyti, bet šaltinyje tam per mažai vandens, o ir keistuolio nenorėjo versti taip ilgai laukti. Gyvatė grįžo į stovyklą ir atrišo diržus nuo keistuolio riešo. Vyras, trindamas rankas vieną į kitą, atsisėdo, po to atsistojo ir patraukė toliau.

— Nenoriu trikdyti tavo privatumo, — perspėjo Gyvatė, — bet nedink man iš akių.

Vyras atkirto kažką nesuprantamo, tačiau visiškai nepasislėpė už natūralios uždangos. Vilkdamas kojas atgal pas Gyvatę, jis pritūpė ir pačiupo gertuvę. Keistuolis godžiai atsigėrė, nusivalė bumą rankove, tada alkanu žvilgsniu apsidairė.

— Ar pusryčiai bus?

— Aš maniau, kad tu planuoji mirti.

Vyras prunkštelėjo.

— Kiekvienas mano stovykloje maistą užsidirba, — tarė Gyvatė. — Už savo maistą gali kalbėti.

Vyras pažvelgė į žemę ir atsiduso. Jo antakiai buvo tamsūs bei vešlūs ir temdė blankias akis.

— Gerai, — atsakė jis.

Vyras sukryžiavęs kojas atsisėdo, ant kelių pasidėjo dilbius, leisdamas rankoms nusvirti. Jo pirštai drebėjo.

Gyvatė laukė, bet vyras nekalbėjo.

Per kelerius pastaruosius metus dingo pora gydytojų. Gydytoja vis dar galvojo apie juos jų vaikystės vardais, šiais vardais ji juos pažinojo iki tol, kol jie neišvyko atlikti savo praktikos. Gyvatė nebuvo labai artima su Filipu, bet Džanetė buvo jos mylimiausia vyresnioji sesuo, viena iš trijų žmonių, su kuriais ji buvo artimiausia. Gydytoja vis dar juto tą patį šoką, kai prasidėjo Džanetės praktikos žiema, pavasaris, dienos bėgo, ir bendruomenė po truputį suprato, kad ji negrįš. Jie niekad nesužinojo, kas jai atsitiko. Kartais, kai mirdavo gydytojas, pasiuntinys atnešdavo blogas naujienas į postą, o retkarčiais net grąžindavo gyvates. Bet gydytojai niekad nesulaukė žinutės iš Džanetės. Galbūt Gyvatę persekiojęs keistuolis užpuolė Džanetę kur nors tamsioje alėjoje ir nužudė dėl sapnų gyvatės.

— Na? — griežtai pareikalavo Gyvatė.

Keistuolis krūptelėjo.

— Ką?

Vyras žvairai pažiūrėjo į Gyvatę ir bandė sutelkti akis į vieną objektą.

Gyvatė tęsė:

— Iš kur tu?

— Iš pietų.

— Kokio miesto?

Gydytojos žemėlapiuose pažymėtas tas perėjimas, bet nieko daugiau. Kalnuose, kaip ir dykumoje, gyventojai turėjo svarių priežasčių, dėl kurių vengė tolimiausių pietinių žemių.

Vyras gūžtelėjo pečiais.

— Jokio miesto. Ten jokio miesto neliko. Tik suskilęs kupolas.

Gyvatė atsistojo ir sugriebė vyrą už jo purvinų skarmalų. Kai ji kėlė keistuolį į viršų, jos kumštyje atsidūrė pluoštas audinio, esančio priėjo kaklo.

— Atsakyk man!

Keistuolio veidu nuriedėjo ašara.

— Kaip aš galiu atsakyti? Aš tavęs nesuprantu. Iš kur aš ją gavau? Aš niekad jos neturėjau. Jos ten visada buvo, bet niekad nebuvo mano. Kai aš ten nukeliavau, jos ten buvo ir buvo tada, kai aš išvykau. Kam man reikėtų tavo, jei turėčiau keletą savo paties?

Kai Gyvatė lėtai atpalaidavo savo pirštus, keistuolis vėl atsidūrė ant žemės.

— „Keletą“ savo paties?

Vyras ištiesė rankas, pakeldamas jas taip, kad rankovės nukristų iki alkūnių. Ant jo dilbių iš vidinės pusės, riešų — visur, kur matėsi venos, buvo įkandimų žymės.

— Geriausia, jei jos gelia visur vienu metu, — užsisvajojęs tarė vyras. — Kai gelia į gerklę, viskas greita ir garantuota, tai daroma blogiausiais atvejais, išgyvenimui. Visa tai įprastai tau duotų Šiaurys. Bet jei dėl jo padarai ką nors ypatingo, būtent to jis tau ir duoda.

Keistuolis save apsikabino ir trynėsi rankas, lyg jam būtų šalta. Kai jis trynėsi vis stipriau, jį nutvieskė susijaudinimas.

— Tuomet tu jauti, tu jauti — viskas užsidega, tu degi, viskas — sukasi ir sukasi.

— Baik!

Keistuolis leido rankoms nukristi ant žemės ir vėl beprasmišku žvilgsniu pažvelgė į Gyvatę.

— Tas Šiaurys — jis turi sapnų gyvačių?

Keistuolis noriai linktelėjo, leisdamas, kad atmintis jį vėl sujaudintų.

— Daug?

— Visą šachtą. Kartais jis ką nors nuleidžią į šachtą, apdovanoja juos — bet manęs niekad, niekad nuo pirmo karto.

Žiūrėdama į keistuolį ir vėl į niekur, Gyvatė atsisėdo ir galvojo, kad vargšai gyvūnai įkalinti šachtoje ir naudojami niekingiems tikslams.

— Iš kur Šiaurys jų gauna? Ar miesto žmonės prekiauja su juo? Ar jis turi reikalų su kito pasaulio gyventojais?

— Gauna jų? Jos ten. Šiaurys jas laiko.

Gydytoja drebėjo taip stipriai, kaip ir keistuolis. Rankomis Gyvatė apsikabino savo kelius, taip įtempdama visus savo raumenis, tuomet lėtai atsipalaidavo. Gydytojos rankos nurimo.

— Šiaurys ant manęs supyko ir išsiuntė, — pasakojo keistuolis.

— Aš taip sirgau… ir tada išgirdau apie gydytoją, ir iškeliavau tavęs ieškoti, bet tavęs ten nebuvo, o sapnų gyvatę išsinešei…

Vyras kalbėjo vis garsiau ir greičiau.

— Ir žmonės mane nuvarė, bet aš tave sekiau ir sekiau, ir sekiau, kol tu vėl nenuėjai į dykumą, ten tavęs nebegalėjau sekti, aš tiesiog nebegalėjau, bandžiau keliauti namo, tačiau negalėjau, todėl atsiguliau numirti, bet ir to negalėjau padaryti. Kodėl grįžai tiesiai pas mane tada, kai nebeturi sapnų gyvatės? Kodėl neleidi man numirti?

— Nepanašu, kad greitai mirtum, — pastebėjo Gyvatė. — Tu gyvensi tol, kol nuvesi mane pas Šiaurį ir sapnų gyvates. Po tojau tavo reikalas, ar gyvensi, ar mirsi.

Keistuolis spoksojo į Gyvatę.

— Bet Šiaurys mane išsiuntė.

— Tau nebereikia jam paklusti, — tarė gydytoja. — Jis nebeturi jokių galių prieš tave, jei nenori tau duoti, ko reikia. Tavo vienintelis šansas yra padėti man gauti keletą sapnų gyvačių.

Ilgą laiką keistuolis spoksojo į Gyvatę, mirksėjo, giliai susimąstęs suraukė antakius. Jo veidą nutvieskė ramuma ir džiaugsmas. Keistuolis pajudėjo gydytojos link, suklupo ir šliaužė. Klūpodamas šalia Gyvatės, jis sugriebė ją už rankos. Keistuolio rankos buvo purvinos ir sukietėjusios. Iš žiedo, kuris prakirto Gyvatės kaktą, liko tik apsodas be akmens.

— Nori pasakyti, kad padėsi man gauti savo sapnų gyvatę?

Vyras nusišypsojo ir tęsė:

— Kad galėčiau bet kada naudotis?

— Taip, — per sukąstus dantis iškošė Gyvatė.

Kai keistuolis pasilenkė, norėdamas pabučiuoti Gyvatės rankas, ji jas atitraukė. Dabar gydytoja jam prižadėjo ir, nors žinojo, kad tai vienintelis būdas bendradarbiauti su juo, ji jautėsi taip, lyg būtų padariusi siaubingą nuodėmę.

11

Blankus mėnulis apšvietė puikų kelią į Kalnapusį. Arevinas jojo į vėlyvą naktį, jis buvo taip paniręs į savo mintis, kad net nepastebėjo, kaip saulėlydis dienos šviesą pavertė prieblanda. Nors gydytojų postas buvo vos už kelių dienų kelionės į šiaurę už Arevino nugaros, jis vis dar nesutiko nieko su žiniomis apie Gyvatę. Kalnapusis buvo paskutinė vieta, kurioje gydytoja galėjo būti, nes į pietus nuo Kalnapusio nieko nebuvo. Arevino žemėlapyje pažymėtas kerdžiaus kelias — senas, nenaudojamas perėjimas, einantis tik per rytinę pusę ir ten pasibaigiantis. Keliautojai kalnuose, visai kaip ir Arevino šalyje, nerizikavo keliauti į pietinio pasaulio regionus.

Arevinas stengėsi negalvoti, ką jis darys, jei ten neras Gyvatės. Jis dar buvo per toli nuo kalnų viršūnės, kad galėtų nužvelgti rytinę dykumą ir dėl to džiaugėsi. Jei jis nepamatys prasidedančios audros, galės įsivaizduoti, kad ramus oras užsitęsė ilgiau nei įprastai.

Arevinas apėjo platų vingį, pažvelgė į viršų ir mirksėdamas pridengė savo žibintą. Šviesos priekyje: švelniai geltonos stiklo šviesos. Miestas atrodė kaip ant šlaito į krepšį supiltos kibirkštys, visos kartu, bet kelios išsimėčiusios slėnio paklotėje.

Nors Arevino patirtį papildė keli nauji miestai, jis vis dar buvo apstulbęs, kiek daug darbo ir reikalų atlikdavo miestų gyventojai po sutemų. Nutarė šįvakar tęsti kelionę į Kalnapusį: galbūt iki ryto jis sužinos ką nors naujo apie Gyvatę. Arevinas tvirčiau apsivyniojo chalatą, kad apsisaugotų nuo nakties šalčio.

Nepaisant visko, Arevinas užsnūdo ir nepabudo tol, kol žirgo kanopos nepalietė grindinio. Buvo ramu, todėl jis jojo iki miesto centro su tavernomis ir kitomis pasilinksminimo vietomis. Mieste buvo šviesu beveik kaip dieną, o žmonės elgėsi taip, lyg naktis niekada neateitų. Per tavernos įėjimą Arevinas pamatė kelis darbininkus, apsikabinusius per pečius, dainuojančius šiek tiek bemoliniu kontraltu. Taverna buvo prijungta prie užeigos, todėl Arevinas sustabdė žirgą ir nulipo. Atrodė, kad Fedo patarimas klausti apie Gyvatę užeigose buvo visai protingas, nors Arevinas dar nekalbėjo nė su vienu iš užeigos savininkų, kurie galėtų ką nors žinoti apie gydytoją.

Arevinas užėjo į taverną. Dainininkai vis dar dainavo užgoždami savo akompanimentą ar bet kokį fleitos skleidžiamą toną. Mergina pasidėjo instrumentą sau ant kelio, pasiėmė molinį puodelį ir atsigėrė iš jo: alaus, galvojo Arevinas. Malonus mielių kvapas persmelkė taverną.

Dainininkai pradėjo naują dainą, bet kontraltas greitai užsičiaupė ir pažvelgė į Areviną. Vienas iš vyrų pažvelgė į moterį. Daina nutilo, kadangi ir kitas pažvelgė ten, kur ir moteris. Fleitos melodija pagarsėjo, nurimo ir nutilo. Visų dėmesys nukrypo į Areviną.

— Sveikinu tave, — formaliai tarė Arevinas. — Norėčiau pasikalbėti su savininku, jei tai įmanoma.

Niekas nesujudėjo. Staiga kontraltas suklupo, nuversdama kėdę.

— Aš… aš pažiūrėsiu, ar galiu ją surasti.

Moteris dingo angoje su užuolaida.

Niekas nekalbėjo, net barmenas. Arevinas nežinojo, ką sakyti. Jis nemanė, kad yra toks apdulkėjęs ir purvinas, jog sugebėtų atimti visiems amą ir, aišku, tokiame prekiautojų mieste kaip šis, žmonės turėtų būti įpratę prie taip apsirengusių žmonių. Viskas, ką Arevinas galėjo sugalvoti, tai tik žiūrėti įjuos ir laukti. Gal jie vėl pradės dainuoti ar gerti alų, ar paklaus jo, gal jis ištroškęs.

Jie nieko nedarė. Arevinas laukė.

Jautėsi gan juokingai. Jis žengė žingsnį į priekį, bandydamas sumažinti įtampą pasielgdamas taip, lyg viskas būtų normalu. Bet vos tik jis sujudėjo, atrodė, kad visiems užėmė kvapą ir jie atšoko nuo jo. Atmosfera buvo ne tokia, kurioje žmonės stebėjo nepažįstamąjį, o tokia, kurioje antagonistas laukė savo priešo. Kažkas sušnibždėjo kitam žmogui; žodžių nesigirdėjo, bet tonas skambėjo grėsmingai.

Užuolaidos prasiskyrė, ir aukšta figūra sustojo šešėliuose. Savininkė žengė į šviesą ir ramiai, be jokios baimės pažiūrėjo į Areviną.

— Norėjai pasikalbėti su manimi?

Moteris buvo vienodo ūgio su Arevinu, elegantiška ir griežta. Ji nesišypsojo. Šie kalnų žmonės greitai išreiškia savo jausmus, todėl Arevinas svarstė, gal jis įsibrovė į privatų namą arba sulaužė paprotį, kurio nežinojo.

— Taip, — tarė Arevinas. — Aš ieškau gydytojos Gyvatės. Tikėjausi, kad ją rasiu jūsų mieste.

— Kodėl manai, kad čia ją rasi?

Jei su visais keliautojais Kalnapusyje kalbėjo taip nemandagiai, Arevinas stebėjosi, kaip jis sugebėjo taip klestėti.

— Jei jos čia nėra ir ji niekuomet nepasiekė kalnų, tai vis dar turi būti vakarinėje dykumoje. Artėja audros.

— Kodėl tu jos ieškai?

Arevinas leido sau šiek tiek susiraukti, nes jos klausimas peržengė visas mandagumo ribas.

— Nemanau, kad tai yra jūsų reikalas, — tarė Arevinas. — Jei jūsų namuose neegzistuoja paprastas mandagumas, aš paklausiu kitur.

Arevinas apsisuko ir vos neatsitrenkė į du žmones su ordinais ant apykaklių bei grandinėmis rankose.

— Prašau eiti su mumis.

— Dėl kokios priežasties?

— Įtarimas užpuolimu, — atsakė kitas.

Apstulbęs Arevinas pažvelgė į vyrą.

— Užpuolimu? Aš čia tik kelios minutės.

— Tai bus nustatyta, — tarė pirmoji.

Ji ištiesė rankas Arevino riešų link, kad uždėtų jam grandines. Arevinas priešindamasis atsistūmė, bet moteris jo nepaleido. Jis priešinosi ir abu žmonės priėjo priėjo. Po akimirkos visi tarpusavyje stumdėsi ir su nuolatiniais lankytojais padrąsinamai rėkė. Arevinas trenkėsi į abu savo užpuolikus ir beveik atsistojo. Kažkas sudužo į Arevino galvos šoną. Jis pajuto silpnumą keliuose ir nugriuvo.

Pabudo mažame akmeniniame kambaryje su vieninteliu langu. Jam labai skaudėjo galvą. Arevinas nesuprato, kas atsitiko, kadangi prekeiviai, kurie pardavinėjo audinius, apie Kalnapusį atsiliepė kaip apie gerų žmonių vietą. Galbūt šie banditai užpuola tik pavienius keliautojus, o turtingus karavanus palieka ramybėje. Nebebuvo Arevino diržo su visais pinigais ir peiliu. Jis nesuprato, kodėl negulėjo negyvas kokioje alėjoje. Bent jau buvo be grandinių.

Lėtai sėsdamasis, palaukdamas, kai pajusdavo svaigulį, Arevinas apsidairė aplinkui. Koridoriuje jis išgirdo žingsnius, pašoko, suklupo, vėl atsistojo ir pažvelgė per grotuotą mažutę ertmę duryse. Žingsniai nutolo.

— Ar taip jūs elgiatės su miesto svečiais? — sušuko Arevinas.

Vyro balsas buvo ir gerokai sutrikęs, ir piktas.

Niekas neatsiliepė. Arevinas paleido grotas ir atsisėdo atgal ant grindų. Įkalinimo vietoje jis matė tik akmenines sienas. Net jei Arevinas pajudintų sunkią medinę lovą ir ant jos atsistotų, langas vis tiek būtų per aukštai, kad galėtų jį pasiekti. Visa kambario šviesa atsispindėjo nuo neryškios saulėtos dėmės ant viršutinės sienos. Kažkas nuvilko Arevino chalatą, nuavė batus ir nepaliko nieko, išskyrus jo ilgus jojimo apatinius.

Lėtai save ramindamas, Arevinas atsisėdo laukti.

Netvirti žingsniai — šlubas žmogus, lazda — koridoriumi artėjo prie celės. Šįkart Arevinas paprasčiausiai laukė.

Sutraškėjo raktas ir durys atsivėrė. Sargybinės, dėvinčios tokius pačius medalius, kaip ir praėjusios nakties užpuolikai, atsargiai įėjo pirmos. Jų buvo trys, jos spoksojo į Areviną, atrodo, dėl to, kad jis nesugebėjo tą naktį nugalėti tų dviejų. Arevinas nebuvo patyręs mušeika. Jo klane suaugusieji švelniai išskirdavo besipešančius vaikus ir bandydavo juo nuraminti žodžiais.

Pasiremdamas į padėjėją ir į lazdą, į celę įėjo stambus juodaplaukis vyras. Arevinas su juo nepasisveikino ir nepakilo. Keletą minučių jie ramiai vienas į kitą žiūrėjo.

— Gydytoja saugi, bent jau nuo tavęs, — tarė stambusis vyras.

Vyro padėjėjas jį paliko ir nuėjo iš koridoriaus atnešti jam kėdę. Kai vyras atsisėdo, Arevinas pastebėjo, kad jis šlubas ne iš prigimties, o yra sužeistas: jo dešinė koja buvo stipriai apibintuota.

— Ji ir jums padėjo, — tarė Arevinas. — Tai kodėl jūs nusiteikę prieš tuos, kurie jos ieško?

— Tu gerai apsimeti. Bet tikiuosi, kad po kelių dienų stebėjimo tu vėl pradėsi kliedėti.

— Aš neabejoju, kad pradėsiu kliedėti, jei ilgam mane čia paliksite vieną, — atkirto Arevinas.

— Negi manai, kad vėl leisime tau laisvai sekti gydytoją?

— Ar ji čia? — be susilaikymo, neramiai paklausė Arevinas. — Ji turėjo saugiai pereiti dykumą, jei jūs ją matėte.

Kelias sekundes tamsiaplaukis vyras žiūrėjo į Areviną.

— Aš nustebęs, kad tu kalbi apie jos saugumą, — pastebėjo vyras. — Bet manau, kad iš keistuolio reikia tikėtis nepastovumo.

— Keistuolio!

— Nusiramink. Mes žinome, kad ją užpuolei.

— Užpuoliau?.. Ją užpuolė? Ar jai viskas gerai? Kur ji?

— Manau, kad jai bus saugiau, jei tau nieko nesakysiu.

Norėdamas kaip nors sutelkti savo mintis, Arevinas nusisuko. Jį užvaldė keistas sutrikimo ir palengvėjimo jausmas. Gyvatė bent jau perėjo dykumą. Ji turėtų būti saugi.

Per plyšį akmeniniame bloke prasiskverbė šviesa. Bandydamas nusiraminti, Arevinas pažvelgė į šveičiančią vietą.

Beveik šypsodamasis jis pakėlė akis ir pasakė:

— Tai kvailas argumentas. Paprašykite, kad ji ateitų su manimi susitikti. Ji jums pasakys, kad mes draugai.

— Tikrai? Ką mums pasakyti jai, kas nori su ja susitikti?

— Pasakykit jai… vienintelis, kurio vardą ji žino.

Stambusis vyras užsirūstino:

— Jūs barbarai ir jūsų prietarai!..

— Ji žino, kas aš toks, — nekreipdamas dėmesio jo pyktį tarė Arevinas.

— Tu galėtum pažvelgti gydytojai į akis?

— Pažvelgčiau!

Stambusis vyras atsilošė kėdėje ir pažvelgė į savo padėjėją.

— Na, Brajanai, jis tikrai nekalba kaip keistuolis.

— Ne, sere, — pritarė senolis.

Stambusis vyras žiūrėjo į Areviną, bet jo žvilgsnis buvo nukreiptas į celės sieną už Arevino.

— Aš svarstau, ką Gabrielius…

Vyras nutilo, tuomet pažvelgė į padėjėją.

— Kartais tokiose situacijose jis tikrai turėdavo gerų minčių.

Vyras buvo šiek tiek susigėdęs.

— Taip, mere, turėdavo.

Tyla truko ilgiau ir buvo labiau slegianti. Arevinas žinojo, kad po kelių minučių sargybiniai, meras ir senasis vyras Brajanas atsistos ir paliks jį vieną ankštoje celėje. Arevinas pajuto, kaip lašas prakaito nurieda jo šonu.

— Na… — tarė meras.

— Sere?.. — dvejojančiu balsu pasakė viena iš sargybinių.

Meras atsisuko į ją ir paragino:

— Na, kalbėk. Aš nekaltų žmonių neįkalinu, bet neseniai aš paleidau keletą bepročių.

— Vakar, kai mes jį suėmėm, jis nustebo. Dabar aš manau, kad jo nustebimas buvo tikras. Ponia Gyvatė kovėsi su keistuoliu, mere. Aš mačiau ją, kai ji grįžo. Ji laimėjo kovą ir buvo labai nubrozdinta. O ant šito vyro nėra net mėlynės.

Išgirdęs, kad Gyvatė buvo sužeista, Arevinas turėjo prisiversti nepaklausti, ar jai viskas gerai. Bet jis nieko nemaldaus iš šių žmonių.

— Atrodo, kad tai tiesa. Tu labai pastabi, — meras tarė sargybinei. — Ar turi mėlynių? — paklausė meras Arevino.

— Ne.

— Atleisi, jei pareikalausiu tai įrodyti?

Akivaizdžiai rodydamas, kad jam nepatinka ta mintis, jog teks nusirengti nepažįstamųjų akivaizdoje, Arevinas atsistojo. Jis atlaisvino savo apatinius ir leido jiems nusmukti iki kulkšnių. Leidosi apžiūrimas mero ir tada lėtai nusisuko. Paskutinę akimirką Arevinas atsiminė, kad praėjusią naktį jis įsivėlė į muštynes ir galėjo būti kur nors aiškių nubrozdinimų. Bet niekas nieko nesakė, tuomet jis darkart apsisuko ir užsimovė trumpikes.

Tada senasis vyriškis priėjo prie Arevino. Sargybinės pasitempė. Arevinas stovėjo labai ramiai. Šie žmonės galėjo kiekvieną judesį palaikyti grėsmingu.

— Būk atsargus, Brajanai, — perspėjo meras.

Brajanas pakėlė Arevino rankas, pažiūrėjo į jo rankų išorę, tada apsuko, pažvelgė į delnus ir paleido. Brajanas grįžo į savo vietą prie mero.

— Jis neturi žiedo. Abejoju, ar kada turėjo kokį. Jo rankos įdegusios ir nėra jokios žymės. Gydytoja sakė, kad kaktą jai prakirto žiedu.

Meras sušnypštė:

— Tai ką tu manai?

— Kaip jūs sakėte, mere, jis nekalba kaip keistuolis. Be to, keistuolis nebūtinai turi būti kvailas ir būtų neprotinga teirautis apie gydytoją, vilkint dykumų chalatu, nebent būtum tikrai nekaltas — tiek dėl nusikaltimo, tiek dėl žinojimo apie jį. Aš linkęs tikėti šio vyro žodžiu.

Meras pažvelgė į savo padėjėją ir sargybinę.

— Aš tikiuosi, — tarė meras nežaismingu tonu, — kad mane įspėsite, jei kuri iš jūsų nuspręs jo gailėti.

Meras darkart pažvelgė į Areviną.

— Jei leisime tau susitikti su gydytoja, ar būsi su grandinėmis, kol ji tave atpažins?

Arevinas vis dar jautė praeitą naktį jį kausčiusį metalą, šaltą metalą ant odos, besismelkiantį iki pat kaulų. Bet Gyvatė būtų pasijuokusi iš jų, kai jie pasiūlė grandines. Šį kartą Arevinas šypsojosi.

— Perduokit gydytojai mano žinutę. Tuomet ir nuspręsite, ar reikia mane surakinti.

Brajanas padėjo merui atsistoti. Meras pažvelgė į sargybinę, kuri tikėjo, kad Arevinas nekaltas, ir tarė jai:

— Būk pasiruošusi. Aš atsiųsiu jo.

Moteris linktelėjo ir tarė:

— Taip, sere.

Sargybinė grįžo su savo partnerėmis ir grandinėmis. Pakraupęs Arevinas žiūrėjo į žvangantį metalą. Arevinas tikėjosi, kad kitas žmogus, įeisiantis per duris, bus Gyvatė. Kai sargybinė prie jo priartėjo, Arevinas abejingai atsistojo.

— Man labai gaila, — pasakė ji.

Moteris pritvirtino šaltą metalo krūvą ant Arevino liemens, supančiojo kairį riešą ir perkišo grandinę per žiedą ant liemens, tuomet ant dešinio riešo užrakino antrankį. Jos nuvedė Areviną į koridorių.

Arevinas žinojo, kad Gyvatė nebūtų to padariusi. O jei būtų, tuomet tas žmogus, kuri egzistavo jo vaizduotėje, niekad neegzistavo tikrovėje. Arevinui tikriausiai būtų lengviau susitaikyti su realia, fizine Gyvatės arba savo mirtimi.

Gal sargybinės kažko nesuprato. Jos atėjusi žinutė galėjo būti iškraipyta arba per skubėjimą niekas neprisiminė joms pasakyti, jog nesirūpintų dėl grandinių. Arevinas nutarė šią žeminančią klaidą priimti išdidžiai ir su humoru.

Sargybinės Areviną išvedė į dienos šviesą, kuri jį apakino. Tuomet jie vėl pateko į vidų, bet Arevino akys nebuvo pripratusios prie prieblandos. Jis aklai lipo laiptais, svirduliuodamas tai į vieną, tai į kitą pusę.

Kambarys, į kurį nuvedė Areviną, taip pat buvo beveik tamsus. Arevinas stabtelėjo tarpduryje, vos galėdamas įžiūrėti nugara į jį sėdinčią figūrą, apsisupusią paklode.

— Gydytoja, — tarė viena iš sargybinių, — štai tas, kuris sako, kad yra tavo draugas.

Moteris nekalbėjo ir nejudėjo.

Arevinas stovėjo sustingęs iš siaubo. Jei kažkas ją užpuolė, jei ji sunkiai sužeista, jei daugiau nebegalėjo nei kalbėti, nei judėti ar juoktis, kai jie užsiminė apie grandines. Arevinas žengė vieną žingsnį, kupiną baimės, Gyvatės link, kitą… jis norėjo bėgti prie jos ir pasakyti, kad ja rūpinsis, norėjo pabėgti ir prisiminti ją tokią gyvybingą, sveiką bei tvirtą.

Arevinas matė, kaip jos ranka lėtai judėjo. Jis parpuolė ant kelių prie apsisiautusios figūros.

— Gyvate…

Dėl grandinių Arevinas judėjo nerangiai. Jis apėmė jos ranką ir pasilenkė, norėdamas pabučiuoti.

Vos tik Arevinas palietė ranką, jis iškart, dar net nepamatęs švelnios ir neranduotos odos, suprato, kad tai ne Gyvatė. Arevinas atsitraukė ir iš nevilties pravirko.

— Kur ji?

Apsisiautusi figūra nusimetė paklodę ir pati iš gėdos pravirko. Ji atsiklaupė prie Arevino, ištiesė rankas į jį, o skruostais riedėjo ašaros.

— Man labai gaila, — pasakė. — Prašau, atleisk man…

Moteris suklupo ant žemės, aplink jos gražų veidą kabėjo plaukai.

Meras iššlubavo iš tamsaus kambario kampo. Šį kartą Brajanas padėjo Arevinui atsikelti ir po akimirkos grandinės žvangtelėjo ant žemės.

— Man reikėjo tvirtesnių įrodymų nei mėlynės ir žiedas, — tarė meras. — Aš tikiu tavimi.

Arevinas girdėjo garsus, bet ne jų reikšmę. Jis žinojo, kad Gyvatės čia visai nebuvo, niekur. Ji niekad nebūtų dalyvavusi šiame farse.

— Kur ji? — sušnabždėjo Arevinas.

— Jos nebėra. Ji iškeliavo į miestą. Į Centrą.

Arevinas sėdėjo ant prabangios sofos viename iš mero svečių kambarių. Tai buvo tas pats kambarys, kuriame buvo apsistojusi Gyvatė, bet net ir stengdamasis Arevinas nepajustų jos buvimo auros.

Užuolaidos buvo atitrauktos į tamsą. Arevinas nepajudėjo nuo stebėjimo vietos, kur jis žiūrėjo į rytinę dykumą ir besiritančius didelius audros debesis. Aštrias smilteles žudantis vėjas pavertė mirtinu ginklu. Audroje stori drabužiai Arevino neapsaugotų, visai kaip ir drąsa ar neviltis. Jis mirtų po kelių minučių dykumoje; po valandos iš jo liktų tik kaulai. Pavasarį nebūtų likę nė žymės.

Jei Gyvatė vis dar buvo dykumoje, ji buvo mirusi.

Arevinas neverkė. Jis gedės tada, kai žinos, jog jos nebėra. Bet Arevinas netikėjo, kad Gyvatė mirė. Jis mąstė, kad kvaila galvoti, jog Gyvatė nebegyva. Jis visaip yra apie save galvojęs, bet niekad nemanė, jog yra kvailys. Steivino vyresnis tėvas, Arevino pusbrolis, žinojo, kai mažylis susirgo; jis grįžo su viena iš kaimenių mėnesiu anksčiau. Vyrą su berniuku siejo meilės ir šeimos ryšiai, bet ne kraujo. Arevinas prisivertė patikėti, jog ir jam pasireikštų tokie patys sugebėjimai.

Kažkas pasibeldė į Arevino duris.

— Užeikite, — nenoriai tarė Arevinas.

Larilė, jauna moteris, kuri apsimetė esanti Gyvatė, įėjo į kambarį.

— Ar jums viskas gerai?

— Taip.

— Gal norėtumėt vakarienės?

— Maniau, kad ji saugi, — pasakė Arevinas. — Bet ji dykumoje, o prasidėjo audros.

— Ji turėjo laiko nusigauti iki Centro, — paguodė Larilė. — Ji turėjo pakankamai laiko.

— Aš daug žinau apie tą miestą, — tarė Arevinas. — Jo žmonės gali būti žiaurūs. O jei jos neįsileis?

— Jai netgi užteko laiko grįžti atgal.

— Bet ji negrįžo. Niekas jos nematė. Jei ji būtų čia, visi žinotų.

Larilės tylą Arevinas suvokė kaip supratimą ir jie abu niūriai

žiūrėjo pro langą.

— Gal… — Larilė nutilo.

— Kas?

— Gal jums reikėtų pailsėti ir jos palaukti, jūs apieškotoje tiek daug vietų…

— Tu ne tai norėjai pasakyti.

— Ne…

— Prašau, pasakyk man.

— Perėjimo į pietus nebėra. Juo niekas daugiau nebesinaudoja. Bet jis arčiau Centro nei mes.

— Tu teisi, — lėtai, bandydamas tiksliai mintyse atgaminti žemėlapį, tarė Arevinas. — Ar ji galėjo nukeliauti ten?

— Turbūt jau daug kartų teko girdėti šiuos žodžius, — atsakė Larilė.

— Taip.

— Man labai gaila.

— Bet dėkoju tau, — kalbėjo Arevinas. — Aš ir pats jį turbūt mačiau, kai vėl žiūrėjau į žemėlapį, o gal aš netekau vilties. Iškeliausiu iš čia rytoj.

Arevinas gūžtelėjo pečiais.

— Kartą aš bandžiau jos laukti ir nesugebėjau. Jei darkart pabandysiu, aš tapsiu keistuoliu, kuriuo bijojot, kad nebūčiau. Aš tau skolingas.

Mergina nusuko žvilgsnį ir tarė:

— Šiuose namuose visi skolingi jums, bet to negalima atpirkti pinigais.

— Nesvarbu, — pasakė Arevinas. — Viskas pamiršta.

Atrodė, kad nuo to mergina pasijuto geriau. Arevinas vėl pažvelgė per langą.

— Gydytoja su manimi buvo gera, o jūs jos draugas, — tarė Larilė. — Ar galėčiau jums kaip nors padėti?

— Ne, — atsakė Arevinas. — Niekuo.

Mergina sudvejojo, apsisuko ir išėjo. Po akimirkos Arevinas suprato, kad negirdėjo, kaip užsidarė durys. Kaip tik joms užsidarant, jis pažvelgė sau per petį.

Keistuolis vis dar negalėjo arba nenorėjo prisiminti savo vardo.

O galbūt, manė Gyvatė, jis kilęs iš tokio klano kaip Arevinas ir savo vardo svetimiems nesako.

Gyvatė negalėjo įsivaizduoti keistuolio Arevino klane. Jo žmonės buvo ramūs ir santūrūs; keistuolis buvo priklausomas ir nepastovus. Vieną akimirką keistuolis dėkojo už pažadėtą sapnų gyvatę, kitą jis jau ašarojo bei dejavo, kad mirs, nes Šiaurys jį nužudys. Jis visai nekreipė dėmesio ir liepimus nutilti.

Gyvatė džiaugėsi, jog jos vėl buvo kalnuose, kur galima keliauti dienomis. Rytas buvo vėsus ir gaivus, takai siauri ir padengti rūku. Žirgai brido per miglą kaip vandens gyvūnai, ūkanos garbanos sukosi aplink jų kojas. Gyvatė įkvėpė giliai, kol nuo šalto oro jai suskaudo plaučius. Gydytoja užuodė rūką ir turtingą juodžemį, ir aromatingą, aštrų dervos kvapą. Aplink ją pasaulis buvo žalias ir pilkas, nes virš jos kabantys medžiai dar nepradėjo sprogti. Aukščiau kalnuose amžina žaluma per rūką atrodė beveik juoda.

Melisa jojo visai šalia Gyvatės, tyli ir atsargi. Mergaitė nebuvo arčiau keistuolio, negu jai reikėjo būti. Jis girdėjosi kažkur už jų, bet jo nesimatė. Jo senas žirgas negalėjo visiškai neatsilikti nuo Greituolės ir Voverio tempo, bet Gyvatei bent jau nereikėjo joti dviese vienu žirgo.

Vyro balsas vis tolo ir tolo. Praradusi kantrybę, Gyvatė sustabdė Greituolę ir leido keistuoliui pasivyti. Melisa sustojo su dar mažesniu noru. Keistuolis atsisakė joti kokiu nors geresniu gyvūnu; tik šitas jam buvo pakankamai ramus. Gyvatei teko paspausti savininkus dėl arklio kainos, mat jaunieji savininkai bandė atsisakyti parduoti jai kuiną, nes turbūt nenorėjo jo atsisakyti arba dėl to, kad jie norėjo didesnės kainos. Džiną ir Kevas susigėdo. Na, ne mažiau nei Gyvatė.

Nuleistais vokais, mojuodamas ausimis, žirgas nerangiai ėjo per miglą. Keistuolis nemelodingai zyzė.

— Ar kelias jau atrodo pažįstamas?

Šypsodamasis keistuolis pažvelgė į Gyvatę.

— Jis man visas vienodas, — tarė jis ir nusijuokė.

Trenkimas per veidą, meilikavimas ar gąsdinimas nieko gero nedavė. Nebeatrodė, kad jam skaudėtų arba kad j austų poreikį nuo tada, kai jam pažadėjo sapnų gyvatę, atrodė, kad jis gyvas vien viltimis. Patenkintas keistuolis zyzė, murmėjo ir pasakojo nesuprantamus juokelius, o kartais išsitiesdavo, apsidairydavo ir sušukdavo „Toliau į pietus!“, tuomet vėl grįždavo prie nemelodingų dainų. Gyvatė atsiduso ir leido keistuolio nesveikam, senam žirgui jas pralenkti bei rodyti kelią.

— Aš nemanau, kad jis mus kur nors veda, Gyvate, — suabejojo Melisa. — Manau, jis mus veda ratais tam, kad mes juo pasirūpintumėm. Mums reikėtų jį čia palikti ir keliauti kur nors kitur.

Keistuolis sustingo. Jis lėtai apsisuko. Senas žirgas sustojo. Gyvatė nustebo pamačiusi, kaip iš keistuolio akies ant skruosto krenta ašara.

— Nepalikit manęs, — paprašė vyras.

Jo išraiška ir balsas buvo tiesiog apgailėtini. Iki tol neatrodė, kad jis išvis gali dėl ko nors rūpintis. Keistuolis, mirksėdamas nuleistų vokų blakstienomis, pažvelgė į Melisą.

— Tu teisi, kad manimi nepasitiki, mažyle, — tarė keistuolis. — Bet prašau, nepalikit manęs.

Jo žvilgsnis buvo išsiblaškęs, o žodžiai labai nerišlūs:

— Likite su manimi iki suskilusio kupolo ir mes abu turėsime savo sapnų gyvates. Aišku, tavo ponia tau duos vieną.

Keistuolis ištiesė savo kaip žvėries sulenktus pirštus Melisos link.

— Tu pamirši blogus prisiminimus ir bėdas, pamirši savo randus…

Iš baimės ir nuostabos nerišliai susikeikusi Melisa atšoko nuo keistuolio. Ji tvirtai spūstelėjo Voverio šonus ir dryžuotas kaip tigras ponis pradėjo šuoliuoti, mergaitė pasilenkė kuo arčiau ponio kaklo ir nebeatsisuko atgal. Po akimirkos viską, išskyrus Voverio kanopų dundėjimą, užtemdė medžiai.

Gyvatė pažiūrėjo į keistuolį ir subarė:

— Kaip galėjai jai pasakyti tokį dalyką?

Sutrikęs keistuolis mirksėjo.

— Ką aš blogo pasakiau?

— Sek paskui mus, supratai? Nenueik nuo tako. Aš ją susirasiu ir mes tavęs palauksime.

Gyvatė palietė Greituolės šonus savo kulnais ir pasileido paskui Melisą. Pakui ją atsekė nieko nesuprantančio keistuolio balsas:

— Bet kodėl ji taip pasielgė?

Gyvatė nesijaudino dėl Melisos ar Voverio saugumo. Jos dukra galėjo visą dieną joti bet kokiu žirgu šiuose kalnuose ir niekad nepatekti į pavojų. Jodama patikimu poniu, mergaitė buvo dvigubai saugi. Bet keistuolis įskaudino mergaitę, ir Gyvatė nenorėjo dabar jos palikti vienos.

Gydytojai nereikėjo toli joti. Ten, kur takas, sukdamasis į slėnio šlaitą ir kitą kalną, vėl pradėjo kilt, Melisa stovėjo šalia Voverio, ji buvo apsikabinusi ponio kaklą, o jis ją baksnojo nosimi. Išgirdusi besiartinančią Greituolę, Melisa nusišluostė į rankovę veidą ir apsidairė. Gyvatė nulipo nuo kumelės ir nuėjo prie mergaitės.

— Bijojau, kad nujosi labai toli, — tarė gydytoja. — Džiaugiuosi, kad taip nepadarei.

— Negali tikėtis, jog ponis bėgs į kalną, kai dar visai neseniai šlubavo, — lyg tarp kitko, bet su apmaudu išpoškino Melisa.

Gyvatė ištiesė Greituolės apynasrio vadeles.

— Jei nori greitai joti kurį laiką, gali pasiimti Greituolę.

Melisa žiūrėjo į Gyvatę tarsi norėdama parodyti sarkazmą, kurio nebuvo jos balse. Gyvatė apsimetė nematanti.

— Ne, — atsakė Melisa. — Nesvarbu. Gal tai padėtų, bet man viskas gerai. Aš tiesiog — aš nenoriu to pamiršti. Ne taip bent jau.

Gyvatė linktelėjo ir tarė:

— Žinau.

Melisa apkabino gydytoją vienu iš savo staigių, drovių apkabinimų. Gyvatė laikė mergaitę ir plekšnojo jai per patį.

— Jis tikrai keistas.

— Aha.

Melisa lėtai atsitraukė.

— Aš žinau, kad jis gali tau padėti. Apgailestauju, kad negaliu nugalėti neapykantos jam. Aš bandžiau.

— Ir aš bandžiau, — atsakė Gyvatė.

Jos atsisėdo palaukti, kol savo lėtu žingsniu atkeliaus keistuolis.

Dar keistuoliui neatpažinus kraštovaizdžio ar kelio, Gyvatė pamatė suskilusį kupolą. Keletą minučių prieš suprasdama, kas tai buvo, gydytoja žiūrėjo į gremėzdišką formą. Iš pradžių jis atrodė kaip dar viena kalnų viršūnė; jo pilka, o ne juoda spalva patraukė Gyvatės dėmesį. Ji tikėjosi pamatyti įprastą pusrutulį, o ne milžinišką, netaisyklingą paviršių, atrodantį kaip nejudanti ameba. Pagrindinė permatoma spalva buvo dryžuota ir apšviesta popietinės saulės. Ar kupolą pastatė asimetriškos formos, ar jis buvo apvalus plastikinis burbulas ir po to ištirpo bei deformavosi nuo ankstesnės planetos civilizacijos jėgų, Gyvatė negalėjo to pasakyti. Bet jau daug daug laiko kupolas buvo savo dabartinės formos. Jo paviršiaus tarpuose ir įdubimuose susikaupė purvas, o medžiai, krūmai bei žolė augo duobėse su pastogėmis.

Minutę ar dvi Gyvatė jojo tylėdama, ji vos galėjo patikėti, kad galiausiai pasiekė tikslą. Gydytoja palietė Melisos petį; ši staigiai pakėlė akis nuo neaiškios dėmės ant Voverio kaklo, į kurią spoksojo. Gyvatė parodė. Melisa pamatė kupolą ir negarsiai aiktelėjo, tuomet su susižavėjimu ir palengvėjimu nusišypsojo.

Nekreipdamas dėmesio į jų kelionės tikslą, už Gyvatės ir Melisos dainavo keistuolis. Suskilęs kupolas. Kartu žodžiai sunkiai lipo. Kupolai neskyla, jie nedūlėja, jie nesikeičia. Jie tiesiog egzistavo, paslaptingi ir nepaveikiami.

Laukdama keistuolio, Gyvatė sustojo. Kai senas žirgas atkėblino prie jos šono, gydytoja parodė į viršų. Keistuolis pakėlė akis. Jis mirksėjo, nes nelabai galėjo patikėti tuo, ką mato.

— Ar jau čia? — paklausė Gyvatė.

— Dar ne, — atsakė keistuolis. — Ne, dar ne. Aš dar nepasiruošęs.

— Kaip mums ten pakilti? Ar galime joti?

— Šiaurys mus pamatys…

Gyvatė gūžtelėjo pečiais ir nulipo nuo žirgo. Kelias į kupolą buvo status, o ji nematė tako.

— Tuomet eisime.

Gyvatė atlaisvino kumelės balno pavaržą.

— Melisa…

— Ne! — griežtai tarė Melisa. — Aš neliksiu čia, apačioje, kol tu viena su tuo lipsi į viršų. Voveriui ir Greituolei viskas bus gerai ir niekas nelįs prie lagamino. Nebent kitas keistuolis ir jis nusipelnys to, ką gaus.

Gyvatė pradėjo suprasti, kodėl jos ryžtas taip dažnai erzindavo vyresnius gydytojus, kai ji buvo Melisos amžiaus. Bet poste niekad nebuvo rimto pavojaus ir gydytojai jai galėjo nuolaidžiauti.

Gyvatė atsisėdo ant nukritusio rąsto ir parodė savo dukrai, kad atsisėstų šalia. Nežiūrėdama į gydytoją, pečių truktelėjimu parodžiusi ignoravimą, mergaitė padarė, kaip jai liepė.

— Man reikia tavo pagalbos, — prakalbo Gyvatė. — Man be tavęs nepasiseks. Jei man kas atsitiks…

— Pasiseks!

— Iš vienos pusės pasiseks. Melisa… gydytojams reikia sapnų gyvačių. Aukštai tame kupole jie turi pakankamai sapnų gyvačių, kad galėtų su jomis žaisti. Aš turiu sužinoti, kaip jie jas gavo. Bet jei aš negalėsiu, jei aš nenusileisiu, tu esi vienintelis būdas gydytojams sužinoti, kas man atsitiko. Ir kodėl tai atsitiko. Tik iš tavęs jie gali išgirsti apie sapnų gyvates.

Trindama vienos rankos krumplius kitos rankos pirštais, Melisa sėdėjo ir žiūrėjo į žemę.

— Tau tai labai svarbu, ar ne?

— Taip.

Melisa atsiduso. Jos rankos buvo suspaustos į kumščius.

— Gerai, — tarė mergaitė. — Ką nori, kad aš padaryčiau?

Gyvatė apkabino mergaitę.

— Jei aš negrįšiu po dviejų dienų, pasiimk Greituolę su Voveriu ir jok į šiaurę. Jok per Kalnapusį ir Vidurkelį. Tai tolimas kelias, bet lagamine yra pakankamai pinigų. Žinai, kaip juos saugiai pasiimti.

— Aš turiu savo algas, — tarė Melisa.

— Gerai, bet kiti pinigai taip pat tavo. Tau nereikia atidaryti skyrių, kuriuose Migla ir Smėlis. Jie gali išgyventi iki namų.

Pirmą kartą Gyvatė apsvarstė galimybę, kad Melisa gali keliauti namo viena.

— Vis tiek Smėlis per daug storėja.

Gyvatė šiaip taip išspaudė šypseną.

— Bet… — Melisa nutilo.

— Kas?

— Jei kas tau atsitiks, aš negalėsiu laiku grįžti padėti, net jei ir nukeliausiu į gydytojų postą.

— Jei aš pati nesugrįšiu, jau niekaip man niekas nepadės. Viena negrįžk pas mane. Prašau. Man reikia žinoti, kad tu taip nedarysi.

— Jei negrįši po trijų dienų, aš nukeliausiu papasakoti tavo žmonėms apie sapnų gyvates.

Su tam tikru dėkingumu Gyvatė leido Melisai palaukti dar vieną dieną.

— Ačiū, Melisa.

Jos paleido dryžuotą kaip tigras ponį ir pilką kumelę iškirstame miške prie tako. Vietoj to, kad šuoliuotų į pievą ir vartytųsi ant žolės, jie stovėjo vienas šalia kito, nervingai dairėsi, karpė ausimis, išpūtė šnerves. Keistuolio senas žirgas vienas ramiai, nuleidęs galvą, stovėjo pavėsyje. Sučiaupusi lūpas, Melisa stebėjo žirgus.

Keistuolis stovėjo ten, kur nulipo nuo žirgo ir su ašaromis akyse žiūrėjo į Gyvatę.

— Melisa, — prabilo globėja, — jei tikrai keliausi namo viena, pasakyk jiems, kad aš tave įsivaikinau. Tuomet jie žinos, kad tu ir jų dukra.

— Aš nenoriu būti jų dukra. Noriu būti tavo.

— Tu esi. Kad ir kas nutiktų.

Gyvatė lėtai, giliai atsiduso.

— Ar yra takas? — gydytoja paklausė keistuolio. — Koks greičiausias kelias į viršų?

— Tako nėra… jis atsiveria prieš mane ir užsidaro už manęs.

Gyvatė jautė, kaip Melisa susivaldė, kad nepasakytų sarkastiškos pastabos.

— Tuomet eime, — paragino gydytoja, — ir pažiūrėkime, ar tavo magija suveiks daugiau nei dviem žmonėms.

Gyvatė paskutinį kartą apkabino Melisą. Melisa tvirtai laikėsi, nenorėdama jos paleisti.

— Man viskas bus gerai, — tarė gydytoja. — Nesijaudink.

Keistuolis kopė stebinančiai greitai, lyg kelias tikrai atsivertų prieš jį ir tik jam vienam. Gyvatei teko labai stengtis, kad neatsiliktų, prakaitas begojai į akis. Gydytoja užsiropštė kelis metrus į viršų juodais bei kietais akmenimis ir sugriebė keistuolį už chalato.

— Ne taip greitai.

Keistuolis greitai kvėpavo ne iš nuovargio, o iš susijaudinimo.

— Sapnų gyvatės netoli.

Jis ištraukė iš Gyvatės rankos savo chalatą ir kopė stačia uola. Gydytoja nusivalė kaktą į rankovę ir kopė.

Kitą kartą Gyvatė jį sučiupo už peties ir nepaleido, kol jis neatsisėdo ant atbrailos.

— Mes čia pailsėsime, — tarė Gyvatė, — ir keliausime lėčiau bei tyliau. Kitaip tavo draugai žinos, kad mes ateiname, anksčiau, negu mus pamatys.

— Sapnų gyvatės…

— Šiaurys po mumis ir sapnų gyvatės. Jei jis tave pamatys pirmą, ar leis mums eiti toliau?

— Tu duodi man sapnų gyvatę? Kad turėčiau savo? Ne taip kaip Šiaurys?

— Ne taip kaip Šiaurys, — patvirtino Gyvatė.

Gydytoja atsisėdo siaurame pavėsyje, galvą priglaudė prie vulkaninio akmens. Slėnyje žemiau pasirodė pievos kraštas tarp dviejų amžinai žalių krūmų, bet tame krašte nebuvo nei Greituolės, nei Voverio. Iš tokio aukščio pieva atrodė kaip mažas velveto lopinėlis. Staiga Gyvatė pasijuto ir izoliuota, ir vieniša.

Iš arti uola neatrodė tokia milžiniška kaip iš apačios. Kai kur pilkai žaliuose lopuose augo kerpės ir maži sukulentai glaudėsi pavėsingose nišose. Gyvatė pasilenkė prie vieno sukulento. Tarp akmenų ir šešėliuose jo spalva buvo blyški.

Gydytoja loštelėjo atgal.

Imdama akmens šukę, Gyvatė darkart pasilenkė virš žemo mėlynai žalio augalo. Ji bakstelėjo į augalo lapus. Jie tvirtai susiglaudė.

Jis pabėgęs, galvojo Gyvatė. Jis iš suskilusio kupolo.

Gyvatė turėjo tikėtis kažko panašaus; ji turėjo žinoti, kad ras dalykų, kurie nepriklauso Žemei. Gydytoja darkart bakstelėjo augalą iš to pačio šono. Jis iš tikrųjų judėjo. Jis nušliaužtų iki pat kalno apačios, jei tik Gyvatė tai leistų. Gydytoja po augalu pakišo gabalėlį akmens ir apversdama pakėlė jį iš plyšio. Išskyrus jo viduryje esančias šaknis, jis atrodė visai taip pat, jo nuostabūs melsvai žalsvi lapai kraipėsi ant savo stiebų, ieškodami, kur įsikibti. Gyvatė dar niekad nematė tokios rūšies, bet ji matė panašių padarų-augalų — jie neatitiko įprastų klasifikacijų — užklumpančių lauką nakties metu, apnuodijančių žemę, kad niekas joje neaugtų. Vieną vasarą prieš kelerius metus ji ir dar keli gydytojai padėjo nudeginti gausybę tokių augalų nuo jų iki šalia esančių ūkių. Jie daugiau nesusitelkė, bet mažos augalų kolonijos vis dar pasirodydavo kartkartėm ir jų užimti laukai tapdavo nederlingi.

Gyvatė norėjo sudeginti ir šitą augalą, tačiau negalėjo dabar rizikuoti išsiduoti gaisru. Dabar gydytoja pastebėjo, kad vietomis šlamėjo kitų šliaužiančių augalų luobai, jie buvo mirę ir išdžiūvę saulėje, nugalėti stačios uolos.

— Eime, — labiau sau, o ne keistuoliui, tarė Gyvatė.

Ji prisitraukė prie uolos krašto, prie kupolo įdubos. Vietos keistumas Gyvatę pribloškė. Ant viso pusiau sulūžusio statinio dugno augo svetimi augalai, beveik iki uolos, nepalikdami jokio praėjimo. Tai, kas dengė žemę, gydytojai visai nežinoma — ne žolė, ne brūzgynai, ne krūmai. Tai buvo šviesiai raudonų lapų beribis išplitimas. Žiūrėdama iš arčiau, Gyvatė pamatė, kad tai daugiau nei vienas didelis lapas: kiekviena dalis buvo tikriausiai dukart didesnė nei ji, nevienodos formos ir susipynusiais plaušeliais susijungusi su šalia esančiais lapais. Visur, kur susiliečia daugiau nei du lapai, už kelių rankų atstumo nuo susikirtimo, augo gležnas lapūnas. Visur, kur įtrūkimas perskelia akmenį, melsvai žalias augalų ruožas dengia raudoną žemę, jie siekė pavėsio taip pat, kaip ir lapai siekė šviesos. Kada nors keli šliaužiantys augalai vienu metu perlips per uolos priekį ir tuomet užvaldys žemiau esantį slėnį; kada nors, kai oras, karštis ir šaltis akmenyse atvers daugiau šešėlį suteikiančių plyšių.

Kupolo paviršiuje egzistavo kažkoks spaudimas, kuris išlaiko normalią vegetaciją, kad šliaužiančių augalų dauginimosi ūseliai taip toli nepasiektų. Jei ši rūšis panaši į Gyvatės matytą, ji sėklų negamino. Bet kiti ateivių augalai siekė kupolo viršų, kai kur vienos ištirpusios skylės buvo užsipildžiusios įprasta žaluma, kitos — neryškiomis, nežemiškomis spalvomis. Keliose atbukintose, saulėje paskendusiose įdubose, aukštai virš žemės, spalvos viena kitos neužgožė.

Permatomo kupolo viduje aukštos, neaiškios ir keistos figūros atrodė kaip šešėliai. Tarp uolos krašto bei kupolo nebuvo jokios perdangos, nebuvo ir jokio kito praėjimo. Gyvatė su skausmu suprato tai, ką mato, nes ji stovėjo kaip siluetas danguje.

Keistuolis užsiropštė šalia gydytojos.

— Eisime taku, — rodydamas į plokščius lapus, tarp kurių nebuvo jokio tako, tarė keistuolis.

Daugiau nei vienoje vietoje tamsi gysla skyrė tą liniją, kurią parodė keistuolis.

Gyvatė žengė žingsnį į priekį ir atsargiai padėjo savo batą ant plokščio lapo krašto. Nieko neatsitiko. Jausmas buvo visiškai skirtingas nuo jausmo, patiriamo, kai užlipama ant įprasto lapo. Po lapu žemė atrodė tvirta, kaip ir bet koks kitas akmuo.

Žengdamas kupolo link, keistuolis aplenkė Gyvatę. Ji sugriebė vyrui už peties.

— Sapnų gyvatės! — sušuko vyras. — Tu pažadėjai!

— Negi pamiršai, kad Šiaurys tave išvarė? Jei tu paprasčiausiai galėjai grįžti čia, tai kam ieškojai manęs?

Keistuolis žiūrėjo į žemę.

— Jis nenori manęs matyti, — sušnabždėjo vyras.

— Būk už manęs, — tarė gydytoja. — Viskas bus gerai.

Gyvatė ėjo per vos derlingus lapus labai atsargiai statydama koją, nes bijojo, kad plačios raudonos paklodės gali dengti plyšį, kurio dar neapaugo mėlyni vijokliai. Keistuolis sekė paskui.

— Šiauriui patinka nauji žmonės, — pranešė keistuolis. — Jam patinka, kai jie ateina ir prašo jo leisti jiems svajoti.

Vyro balsas darėsi vis labiau ilgesingas.

— Gal aš jam vėl patiksiu.

Nuo Gyvatės batų ant raudonų, plokščių lapų liko žymės, kurios rodė jos kelią per atodangą, laikančią suskilusį kupolą. Gydytoja tik kartą pažvelgė atgal: atgal prie olos vedėjos palikti pamėlynavę pėdsakai. Keistuolio kelias buvo daug blyškesnis. Vyras šliaužė paskui Gyvatę šiek tiek pasitraukęs į vieną pusę, kad visada matytų kupolą, bet ne todėl, jog jį gąsdintų tas asmuo Šiaurys, o todėl, kad jį traukė sapnų gyvatės.

Pailgas burbulas buvo daug didesnis, nei atrodė nuo uolos. Jo permatomas šonas kilo dideliu ir švelniu kampu iki aukščiausio paviršiaus taško, daug aukštesnio už Gyvatę. Šonas, prie kurio artėjo gydytoja, buvo išraižytas gyslomis. Jos nepapilkėjo tol, kol jie nepasiekė tolimojo kupolo krašto, toli į dešinę nuo Gyvatės. Į kairę nuo gydytojos, jiems artėjant prie siaurojo pastato galo, ruožai šviesėjo.

Gyvatė pasiekė kupolą. Ant kupolo šono raudoni, plokšti lapai augo jai iki kelių, bet aukščiau ant plastiko nieko nebuvo. Gyvatė prikišo veidą prie kupolo sienos ir, ranka prisidengdama nuo išorinės šviesos, žiūrėjo per plyšį tarp oranžinio ir violetinio ruožų, tačiau viduje esančios figūros vis tiek buvo neryškios bei keistos.

Gyvatė sekė vis ryškėjančias spalvas.

Kai gydytoja apėjo siaurą galą, ji suprato, kodėl kupolą vadino suskilusiu. Kada ir kas ištirpdė paviršių, Gyvatė negalėjo suprasti, nes tai atvėrė ertmę medžiagoje, kurią ji laikė neįveikiama. Užsegtame plastike atsispindėjo vaivorykštės spinduliai. Tikriausiai paviršius susikristalizavo nuo karščio, nes ertmės kraštai buvo nulūžę, palikdami didelį, dantytą įėjimą. Žemę nuklojo plastiko gabalėliai, tarp lapų švytėjo fluorescencinės spalvos.

Gyvatė atsargiai prisiartino prie įėjimo. Keistuolis vėl pradėjo pusiau zyziančią dejonę.

— Ša!

Gydytoja neatsisuko, bet keistuolis aprimo.

Apstulbusi Gyvatė perlipo per ertmę. Delnais ji pajuto aštrius kraštus, bet beveik neįžiūrėjo jų. Anapus įėjimo, kur šoninė siena buvo įlinkusi į vidų nuo stogo, ištisa plastikinių arkų galerija sumažėjo iki beveik Gyvatės ūgio. Kai kur plastikas nutekėjo bei nulašėjo ir taip suformavo virves nuo lubų iki grindų. Gydytoja ištiesė ranką ir švelniai palietė vieną virvę. Virvė subarškėjo kaip milžiniška arfos styga ir Gyvatė greitai sugriebė ją, kad nutildytų.

Viduje tvyrojo rausva, nyki spalva; Gyvatė vis mirksėjo, bandydama praregėti. Bet ji matė gerai, tiesiog negalėjo prisitaikyti prie svetimo kraštovaizdžio. Kupole uždarytos ateivių džiunglės pašėlo ir žemę padengė dar daugiau nei vien tik vijoklių ir raudonų plokščių lapų rūšys. Siena lipo vynmedis, kurio kotas storesnis už bet kokio medžio, kada nors matyto Gyvatės, jo atžalos skverbėsi per dabar trapų plastiką, prasimušė per kupolo prilaikymus. Vynmedis tęsėsi per lubas kaip tentas, jo melsvi lapai buvo maži ir gležni, o žiedai didžiuliai, bet sudaryti iš dar mažesnių nei lapai žiedlapių.

Gyvatė pajudėjo toliau į vidų, kur taip nesimatė tirpimo, o lubos buvo neskilusios. Kai kur ant kraštų šliaužė vynmedis, o tuomet, kur plastikas buvo per tvirtas, kad vynmedis galėtų prasiskverbti, ir per lygus, kad galėtų juo šliaužti, jis krito žemyn. Po vynmedžių prasidėjo medžiai, arba tai, kas kupolo viduje buvo medžiai. Vienas augo ant šalia esančios kalvelės: susipynusi medinių stiebų ar galūnių masė tęsėsi ir rangėsi aukštai virš Gyvatės galvos, lėtai kylanti ir besiskleidžianti masė formavo kūgį.

Prisimindama neaiškų keistuolio apibūdinimą, gydytoja parodė į centrinę kalvą, kuri beveik siekė plastikinį dangų.

— Štai kodėl, hmm? — sušnabždėjo Gyvatė.

Susigūžęs už jos, keistuolis pritardamas kažką murmėjo. Gyvatė ėjo po nėriniuotais susisukusių medžių šešėliais, per atsitiktines vietas, nuspalvintas per kupolo plyšius prasiskverbusių vaivorykštės spalvų. Eidama gydytoja atidžiai klausėsi, norėdama išgirsti kito žmogaus balsą, nežymų perinčių gyvačių šnypštimą, bet ką. Tačiau tvyrojo mirtina tyla.

Takas pradėjo kilti: jie pasiekė kalvos papėdę. Kai kur iš viršutinio dirvos sluoksnio kyšojo juodi vulkaniniai akmenys, Gyvatei svetima žemė. Žemė atrodė gana įprastai, bet iš jos augantys augalai — ne. Čia žemės danga atrodė kaip geri rudi plaukai ir buvo tokia pati lygi tekstūra. Keistuolis ėjo toliau neegzistuojančiu keliu. Gyvatė vilkosi paskui keistuolį. Kalvos kraštas darėsi statesnis, o gydytojos kakta upeliais tekėjo prakaitas. Gyvatei vėl pradėjo skaudėti kelį. Ji tyliai susikeikė. Akmenukas riedėjo po augalais, Gyvatė ant jo užmynė ir paslydo. Ji parkrito ant žolės. Užtruko nemažai laiko, kol Gyvatė atsistojo, bet kai atsistojo, jos saujoje buvo ploni stiebeliai. Kiekvienas stiebelis buvo su gležnomis šaknimis, panašiomis į plaukus.

Jie lipo aukštyn ir jiems vis dar niekas nekliudė. Ant Gyvatės kaktos išdžiūvo prakaitas: oras vėso. Pats sau šypsodamasis ir murmėdamas, keistuolis kopė dar noriau. Gaivus vėjelis šlameno lapus, garsas buvo lyg tekančio vandens. Gyvatė tikėjosi, kad kalvos viršūnėje, visai prie pat kupolo viršaus, bus labai šilta nuo patenkančios ir neišeinančios šilumos. Bet kuo aukščiau gydytoja kopė, tuo vėsiau darėsi, tuo labiau stiprėjo vėjas.

Jie perėjo neįprastą pievą ir pasiekė kitą medžių vietą. Šie buvo panašūs į medžius žemiau, su susisukusiomis šakomis ir šaknimis bei mažučiais mirgančiais lapais. Nors čia medžiai buvo tik kelių metrų aukščio ir augo grupelėmis po tris ar daugiau, deformuodami vieni kitų simetriją. Miškas tankėjo. Galiausiai, vinguriuodamas tarp kamienų, pasirodė takas. Kai virš Gyvatės miškas pažemėjo, gydytoja pasivijo keistuolį ir jį sustabdė.

— Nuo dabar pasilik už manęs, gerai?

Nepažvelgdamas į Gyvatę, keistuolis linktelėjo.

Kupolas sklaidė saulės šviesą, todėl nebuvo jokio šešėlio, o šviesos pakako tik susisukusioms ir mazgais susipynusioms šakoms skverbtis. Vėsiame miško vėjyje plazdėjo mažučiai lapeliai. Gyvatė judėjo į priekį. Nuo samanų ir nukritusių lapų akmenuotas kelias po jos kojomis tapo minkštas.

Dešinėje didžiulis akmuo kyšojo iš kalvos šono ir formavo atbrailą, nuo kurios matosi didžioji kupolo dalis. Gyvatė galvojo užlipti ant atbrailos, bet taip ji taptų puikiai matoma. Gydytoja nenorėjo, kad Šiaurys ir jo žmonės apkaltintų ją šnipinėjimu, ar kad žinotų apie jos būvimą iki tol, kol ji nepasieks jų stovyklos. Gyvatė skubėjo ir drebėjo, nes vėjas atšalo.

Gydytoja apsidairė, kad įsitikintų, jog keistuolis seka iš paskos. Kai ji atsisuko, vyras, mojuodamas rankomis, bėgo uolos atbrailos link. Apstulbusi gydytoja dvejojo. Pirma Gyvatės mintis buvo, kad keistuolis vėl nutarė mirti. Po akimirkos paskui vyrą puolė Melisa.

— Šiaury! — sušuko keistuolis, o Melisa metėsi priėjo kelių ir pečiais jį parbloškė.

Gyvatė puolė prie jų, Melisa kovojo su keistuoliu, kad jis vėl neatsistotų, o jis bandė išsilaisvinti. Jo vienintelis sušukimas vis aidėjo ir aidėjo atsimušdamas nuo sienų ir tirpo tarp kupolo vingių. Melisa kovojo su keistuoliu, ji pusiau buvojo išsekusiose galūnėse ir plačiame chalate.

Gyvatė kaip galėdama švelniau nustūmė Melisą. Keistuolis, pasiruošęs vėl rėkti, svirduliavo, bet gydytoja išsitraukė savo peilį ir pakišo jam po smakru. Jos kita ranka buvo sugniaužta į kumštį. Išleisdama pyktį, Gyvatė lėtai atleido kumštį.

— Kodėl taip padarei? Kodėl? Mes juk susitarėm.

— Šiaurys… — sušnabždėjo keistuolis. — Šiaurys supyks ant manęs. Bet jei aš jam atvesiu naujų žmonių…

Keistuolis nutilo.

Gyvatė žiūrėjo į Melisą, o Melisa žiūrėjo į žemę.

— Aš nepažadėjau tavęs nesekti, — išpyškino mergaitė. — Žinau, kad tai apgaulė, bet…

Mergaitė pakėlė galvą ir jos žvilgsnis susitiko su Gyvatės žvilgsniu.

— Yra dalykų, kurių tu nežinai apie žmones. Tu per daug jais pasitiki. Yra dalykų, kurių ir aš nežinau, suvokiu tai, bet tai skirtingi dalykai.

— Viskas gerai, — atlaidžiai tarė Gyvatė. — Tu teisi, aš tikrai per daug juo pasitikėjau. Ačiū, kad jį sustabdei.

Melisa gūžtelėjo pečiais.

— Tai daug padariau… Dabar jie žino, kad mes čia, kad ir kur jie yra.

Rankomis save apsikabinęs, keistuolis pradėjo kikenti ir linguoti pirmyn bei atgal.

— Aš vėl patiksiu Šiauriui.

— Oi, užsičiaupk, — sudraudė Gyvatė.

Ji įkišo peilį atgal į makštis.

— Melisa, tu turi išeiti iš kupolo, kol dar niekas neatėjo.

— Prašau, einam su manim, — tarė Melisa. — Čia viskas atrodo keistai.

— Kas nors turi papasakoti mano žmonėms apie šitą vietą.

— Man nerūpi tavo žmonės! Man rūpi tu! Kaip aš galiu eiti pas juos ir pasakyti, kad leidau keistuoliui tave nužudyti?

— Melisa, prašau, nėra laiko ginčytis.

Melisa sudvigubino savo galvos apdangalo galą ir patraukė jį į priekį, kad medžiaga uždegtų randą ant vienos veido pusės. Nors Gyvatė, išėjusi iš dykumos, persirengė įprastais drabužiais, Melisa to nepadarė.

— Turėtum leisti man pasilikti su tavimi, — paprieštaravo mergaitė.

Susikūprinusi mergaitė apsisuko ir patraukė kalva žemyn.

— Tavo noras išsipildė, mažyle, — tarė gilus ir pagarbus balsas.

Akimirką Gyvatė pagalvojo, kad tai keistuolis prabilo normaliu balsu, bet jis sėdėjo šalia jos ant pliko akmens, o take stovėjo ketvirtas žmogus. Melisa trumpam sustojo, pajudėjo link jo ir vėl nusisuko.

— Siaury! — sušuko keistuolis. — Šiaury, aš tau atvedžiau naujų žmonių. Ir aš tave įspėjau, aš jiems neleidau šniukštinėti. Ar girdėjai mane?

— Girdėjau, — tarė Šiaurys. — Ir galvojau, kodėl tu man nepaklusai ir grįžai.

— Maniau, tau patiks šie žmonės.

— Ir viskas?

— Taip.

— Ar tu tikras?

Balsas išliko mandagus, bet jame slypėjo didžiulis pasitenkinimas ir pajuoka, o vyro šypsena buvo labiau žiauri nei miela. Kadangi vyras buvo toks aukštas, jog jam teko pasilenkti einant per lapuotą tunelį, patologiškai aukštas: hipofizinis gigantizmas, galvojo Gyvatė, jo figūra labiau išryškėjo blankioje šviesoje. Išsekimas pabrėžė didelį kūno asimetriškumą. Jis buvo apsirengęs baltai, jo plaukai, antakiai ir blakstienos balti kaip kreida, o akys labai išblyškusios mėlynos spalvos.

— Taip, Šiaury, — tarė keistuolis. — Tai viskas.

Apsunkusi nuo Šiaurio buvimo, tyla tvyrojo virš girių. Gyvatė po medžiais įžvelgė kitus judesius, bet ji nebuvo tikra, o augalija atrodė per daug tanki ir sunki, kad joje pasislėptų žmogus. Gal šiame tamsiame ateivių miške medžių šakos susijungdavo bei pasileisdavo taip pat lengvai, kaip ir apsikabinę įsimylėjėliai.

— Prašau, Šiaury — leisk man sugrįžti. Aš tau atvedžiau dvi pasekėjas…

Gyvatė palietė keistuolio petį; tas nutilo.

— Kodėl jūs čia?

Per paskutines savaites Gyvatė tapo per daug atsargi, kad iš karto pasakytų Šiauriui, jog ji gydytoja.

— Dėl tos pačios priežasties, kaip ir bet kuris kitas, — atsakė gydytoja. — Aš atvykau dėl sapnų gyvačių.

— Tu neatrodai panaši į tuos žmones, kurie paprastai sužino apie jas.

Prieblandoje žiūrėdamas į Gyvatę, Šiaurys priėjo prie jos. Jis pažvelgė į gydytoją, tuomet į keistuolį ir į Melisą. Jo tvirtas žvilgsnis suminkštėjo.

— O, aš supratau. Tu atėjai dėl jos.

Melisa vos nepaneigė: Gyvatė matė, kaip mergaitę apėmė pyktis, tuomet ji iš visų jėgų susivaldė.

— Mes visi trys atvykome kartu, — tarė Gyvatė. — Visi dėl tos pačios priežasties.

Gydytoja pajuto, kaip keistuolis sujudėjo, tarsi norėdamas pulti Šiauriui po kojomis. Gyvatė vėl tvirtai apkabino keistuolio kaulėtą petį ir jis vėl apsnūdo.

— Ir ką man atnešėt, kad jus inicijuočiau?

— Nesuprantu, — pasakė Gyvatė.

Šiaurio trumpas antakių suraukimas virto juoku.

— Būtent šito aš ir tikėjausi iš to vargano kvailio. Jis jus atvedė čia nepapasakojęs mūsų papročių.

— Bet aš juos atvedžiau, Šiaury. Aš juos atvedžiau tau.

— O jos man atvedė tave? Kažin ar tai pakankamas užmokestis.

— Užmokestis gali būti pristatytas, — tarė Gyvatė, — kai susitarsime.

Tas Šiaurys pavertė save nedideliu dievu, reikalaujančiu duoklės, naudodamasis sapnų gyvačių galia, kad sustiprintų savo autoritetą. Tai papiktino Gyvatę labiau nei bet kas, ką ji yra girdėjusi. O gal net įžeidėją. Gyvatę mokė ir ji tuo tikėjo, kad amoralu bei neatleidžiama sapnų gyvates naudoti savo naudai. Lankydama žmones, gydytoja girdėjo vaikų pasakojimų, kuriuose piktadariai arba neigiami herojai naudodavosi magiškai sugebėjimais, kad pavirstų tironais; jiems visada viskas baigdavosi blogai. Bet gydytojai tokių istorijų nekūrė. Ne baimė sulaikė gydytojus nuo piktnaudžiavimo tuo, ką turėjo. Tai buvo savigarba.

Šiaurys atšlubavo kelis žingsnius arčiau.

— Mano brangus vaike, tu nesupranti. Kai tu prisijungi prie mano stovyklos, iš čia neišeini, kol aš neįsitinu tavo ištikimybe. Visų pirma, tu nenorėsi išeiti. Antra, kai aš ką nors išsiunčiu, tai įrodo, kad aš jais pasitikiu. Tai garbė.

Gyvatė linktelėjo į keistuolį.

— O jis?

Šiaurys nelinksmai nusijuokė.

— Aš jo neišsiunčiau. Aš jį ištrėmiau.

— Bet aš žinau, kur jų daiktai, Šiaury!

Keistuolis atsistūmė nuo Gyvatės ir šį kartą pasišlykštėjusi gydytoja jį paleido.

— Tau jų nereikia, tik manęs.

Priklaupdamas keistuolis rankomis apglėbė Šiaurio kojas.

— Viskas slėnyje. Mums tik reikia tai pasiimti.

Gyvatė gūžtelėjo pečiais, kai Šiaurys nuo keistuolio žvilgsnį nukreipė į ją.

— Viskas gerai apsaugota. Jis galėtų jus nuvesti prie mano daiktų, bet jūs negalėtumėte jų pasiimti.

Gyvatė vis dar nesakė jam, kas ji tokia.

Šiaurys išsilaisvino iš keistuolio rankų.

— Aš nestiprus, — pasakė Šiaurys. — Aš nekeliauju į slėnį.

Prie Šiaurio kojų nusileido mažas, sunkus maišelis. Šiaurys kartu su Gyvate žiūrėjo į Melisą.

— Jei jums reikia sumokėti, kad su kažkuo pasikalbėtumėt, — agresyviai iškošė Melisa, — štai.

Šiaurys skausmingai pasilenkė žemyn ir pakėlė Melisos užmokestį. Vyras atvėrė maišelį ir susibėrė monetas į delną. Net ir miško prieblandoje auksas blizgėjo. Susimastęs Šiaurys rankoje papurtė monetas aukštyn bei žemyn.

— Gerai, pradžiai tai tiks. Jūs turėsite atiduoti savo ginklus, žinoma, o tuomet keliausime į mano namus.

Gydytoja iš diržo išsitraukė savo peilį ir numetė jį ant žemės.

— Gyvate… sušnabždėjo Melisa.

Palaužta Melisa pažiūrėjo į globėją galvodama, kodėl ji padarė tai, ką padarė, ir pirštais suspaudė savo peilio rankeną.

— Jei norime, kad jis mumis pasitikėtų, turime pasitikėti juo, — tarė Gyvatė.

Bet vis tiek ji Šiauriu nepasitikėjo ir nenorėjo juo pasitikėti. Tačiau iš peilių būtų mažai naudos prieš žmonių grupę ir ji negalvojo, kad Šiaurys atėjo vienas.

Mano brangi dukra, galvojo Gyvatė, aš niekad nesakiau, kad tai bus lengva.

Melisa krūptelėjo, kai Šiaurys per žingsnį priartėjo prie jos. Vyro krumpliai buvo balti.

— Nebijok manęs, mažyle. Ir nesistenk būti protinga. Aš daug sumanesnis, nei tu galėtum įsivaizduoti.

Melisa nuleido akis, lėtai ištiesė peilį ir numetė vyrui prie kojų.

Greitu galvos mostelėjimu į Melisą, Šiaurys įsakė keistuoliui:

— Apieškok ją.

Gyvatė uždėjo ranką Melisai ant peties. Vaikas įsitempė ir drebėjo.

— Jam nereikia jos apieškoti. Duodu žodį, kad Melisa daugiau neturi jokių ginklų.

Gyvatė jautė, jog Melisa valdėsi, kiek tik galėjo. Mergaitės pasibjaurėjimas ir antipatija keistuoliui pastūmėtų ją toliau, negu siekia jos susitvardymas.

— Tai dar svaresnė priežastis ją apieškoti, — tarė Šiaurys. — Mes nuodugniai neieškosime. Gal nori būti pirma?

— Taip būtų geriau, — pasakė Gyvatė.

Ji pakėlė rankas, bet Šiaurys ją pastūmė, apsuko, privertė ištiesti rankas, pasilenkti į priekį ir įsikibti į medžio šakas. Jei Gyvatė nebūtų susirūpinusi dėl Melisos, ji būtų pasimėgavusi viso to teatrališkumu.

Atrodė, kad ilgą laiką nieko neįvyko. Gyvatė jau pradėjo suktis, bet Šiaurys savo išblyškusio piršto galiuku palietė šviežias, rožines įkandimo žymes ant jos rankos.

— O, — švelniai tarė Šiaurys.

Jis buvo taip arti Gyvatės, kad ji galėjo justi jo šiltą, nemalonų kvapą.

— Tu gydytoja.

Gyvatė išgirdo arbaletą iškart po to, kai jo strėlė įstrigo jai į petį, o skausmo banga užliejo jos visą kūną. Gydytojos keliai sulinko, bet ji negalėjo leisti sau parkristi. Strėlės jėga išsisklaidė susisukusio medžio kamiene, vibruodama jos kūnu aukštyn ir žemyn. Melisa siaubingai suriko. Gyvatė už savęs girdėjo kitus žmones. Jai per petį ant krūtinės tekėjo karštas kraujas. Kaire ranka gydytoja ieškojo arbaleto plonos strėlės koto, kur jis perskrodė audinius ir įstrigo medyje, bet jos pirštai nuslydo, o gyva mediena tvirtai laikė strėlės galą. Melisa buvo prie Gyvatės šono ir kaip galėdama geriau ją laikė. Balsai už jų nugarų susiliejo į vieną visumą.

Kažkas sugriebė arbaleto strėlę ir per raumenis ją atlaisvino. Nuo medžio ir kaulo užkliudymo Gyvatė suriko. Lygus, vėsus metalo galiukas išslydo iš medienos.

— Nužudykite ją dabar, — užsidegęs greitai tarė keistuolis. — Nužudykit ją ir palikit čia kaip perspėjimą.

Gyvatės širdis pumpavo karštą kraują per petį. Ji susvirduliavo, neišsilaikė ir parkrito ant kelių. Atrodė, kad kažkokia jėga trenkė į gydytojos strėnas, jos kūnu nuvilnijo skausmas, ji stengėsi nekeliaklupsčiauti, bet jai nepavyko, ji buvo kaip tas mažas Žaltys su sulaužytu stuburu.

Melisa stovėjo prieš Gyvatę, ji atsidengė savo randuotą veidą ir raudonus plaukus, kai nerangiai, apakusi nuo ašarų, tarsi žirgui šnabždėdama paguodos žodžius, bandė gobtuvu uždengti žaizdą.

Tiek daug kraujo nuo tokios mažos strėlės, galvojo Gyvatė.

Ji nualpo.

Gyvatė pirma pabudo nuo šalčio. Atgavusi sąmonę, ji nustebo, kad yra gyva. Neapykanta Šiaurio balse, kai jis sužinojo jos profesiją, nepaliko Gyvatei jokių vilčių. Gydytojai siaubingai skaudėjo petį, nediegė, bet skausmas buvo protu nesuvokiamas. Gyvatė pakėlė dešinę ranką. Ji buvo silpna, bet judėjo.

Drebėdama, mirksėdama aptemusiomis akimis, Gyvatė atsisėdo.

— Melisa? — sušnabždėjo gydytoja.

Šalia stovintis Šiaurys nusijuokė.

— Kol ji negydytoja, ji nesužeista.

Aplink Gyvatę sklido šaltas oras. Ji papurtė galvą ir rankove perbraukė per akis. Iškart prašviesėjo akyse. Nuo įdėtų jėgų, kad atsisėstų, Gyvatę išpylė prakaitas, o nuo vėjo jis tapo ledinis. Šiaurys atsisėdo prieš gydytoją, iš jo šonų stovėjo žmonės, kurie aplink Gyvatę sudarė uždarą ratą. Ant marškinių, tiesiai po žaizda, kraujas buvo rudas: kurį laiką gydytoja buvo be sąmonės.

— Kur ji?

— Ji saugi, — tarė Šiaurys. — Ji gali likti su mumis. Tau nereikia jaudintis, čia ji bus laiminga.

— Visų pirma ji čia nenorėjo eiti. Ne tokios laimės ji nori. Leisk jai eiti namo.

— Kaip jau sakiau anksčiau, aš nieko prieš ją neturiu.

— O ką tu turi prieš gydytojus?

Ilgą laiką Šiaurys ramiai žiūrėjo į Gyvatę.

— Manau, tai turėtų būti akivaizdu.

— Atsiprašau, — pralemeno Gyvatė. — Mes tikriausiai galėtumėm padaryti, kad tavo organizmas gamintų melaniną, bet mes ne magai.

Šaltas vėjas padvelkė iš uolos už Gyvatės nugaros ir sukdamasis aplink ją privertė jos odą pašiurpti. Gyvatės batų nebebuvo; šaltas akmuo traukė šilumą per jos nuogus padus. Bet tai sumažino skausmą jos petyje. Tuomet gydytoja pradėjo stipriai drebėti ir skausmas grįžo dar aštresnis nei prieš tai. Gyvatė suaimanavo ir trumpam užsimerkė, tuomet ramiai sėdėjo tamsoje, giliai kvėpavo ir bandė atsiriboti nuo žaizdos pojūčių. Žaizda vėl kraujavo nugaroje, kur sunku pasiekti. Gydytoja tikėjosi, kad Melisa buvo kur nors šilčiau ir svarstė, kur galėjo būti sapnų gyvatės, nes joms taip pat reikėjo šilumos, kad išgyventų. Gyvatė atsimerkė.

— O tavo ūgis… — pasakė ji.

Šiaurys piktai nusijuokė.

— Iš visų dalykų, kuriuos sakiau apie gydytojus, aš niekad nesakiau, kad jie turi nervus!

— Ką? — sutrikusi paklausė Gyvatė.

Vidury atsakymo jai dėl kraujo netekimo susisuko galva.

— Mes galėjome padėti, jei būtumėm anksčiau tave pamatę. Turėjai būti suaugęs, kad tave kas nors atvestų pas gydytoją…

Šiaurio išbalęs veidas paraudo iš pykčio.

— Užsičiaupk!

Šiaurys pašoko ant kojų ir pakėlė Gyvatę. Dešine ranka ji apsikabino savo šoną.

— Manai, kad aš noriu tai girdėti? Manai, vis noriu girdėti, kad galėjau būti normalus?

Šiaurys pastūmė Gyvatę urvo link. Ji suklupo vėjyje, bet vyras ją vėl pakėlė.

— Gydytojai! Kur jūs buvot, kai man jūsų reikėjo? Aš leisiu tau pamatyti, kaip aš jaučiuosi…

— Šiaury, prašau, Šiaury!

Iš išsekusių Šiaurio pasekėjų minios prie Gyvatės prisėlino keistuolis, kurį ji vos matė.

— Ji man padėjo, Šiaury, aš užimsiu jos vietą.

Aimanuodamas ir maldaudamas, keistuolis įsikibo į Šiaurio rankovę. Šiaurys nustūmė keistuolį, šis parkrito ir gulėjo nejudėdamas.

— Tavo smegenys supuvusios, — tarė Šiaurys. — Arba galvoji, kad mano tokios.

Urvo vidus žibėjo nuo blankios rūkstančių žibintų šviesos, jo sienos buvo padengtos ledo brangenybėmis. Virš žibintų kyšojo suodinas akmuo raudonomis dėmėmis. Ištirpęs vanduo teškėjo į patižusio sniego balas, kurios driekėsi per visą dugną ir susijungė į upelį. Visur tyškančio vandens garsas buvo labai aiškus. Kiekviename žingsnyje Gyvatei vėl nudiegdavo petį ir ji nebeturėjo jėgų tam jausmui atitolinti. Oras apsunko nuo degančios dervos kvapo. Pagaliau Gyvatė išgirdo kažkokio aparato burzgimą, kuris atrodė labai girdėtas. Garsas smelkėsi jos kūnu iki pat kaulų.

Priekyje tunelis šviesėjo. Staiga jis baigėsi ir atsisvėrė kalvos viršūnės žemuma, ji atrodė kaip vulkano krateris, bet ją tikrai sukūrė žmogus. Mirksėdama, kvailai dairydamasi aplink, Gyvatė stovėjo ledinio tunelio angoje. Į ją spoksojo kitų urvų juodos akys. Virš jos buvęs kupolas formavo pilką, uždarą dangų. Ją smelkiantis šaltis sklido iš didžiausio tunelio ir formavo beveik akivaizdų ežerą, drenuojamą mažesnių tunelių. Šiaurys vėl pastūmė Gyvatę į priekį. Gydytoja matė, juto, bet į nieką nereagavo. Ji negalėjo.

— Leiskis ten. Lipk.

Šiaurys paspyrė virvių bei medienos krūvą ir ji nudardėjo į gilų akmens plyšį kraterio centre. Raizginys išsivyniojo: virvinės kopėčios. Gyvatė matė jų pradžią, bet jų galas kabėjo tamsoje.

— Lipk, — darkart tarė Šiaurys. — Arba numesiu.

— Šiaury, prašau, — staiga sudejavo keistuolis, ir Gyvatė suprato, kur ją siunčia.

Gydytoja juokėsi, o Šiaurys spoksojo į ją. Gyvatė jautėsi, lyg ją užplūstų jėgos, sklindančios iš žemės ir vėjo.

— Ar taip tu kankini gydytoją? — paklausė.

Gyvatė, nerangiai, bet noriai, užlipo ant kopėčių. Viena ranka prisilaikydama, ji leidosi į šaldančią tamsą, nuogais kojų pirštais gaudė kiekvieną virvės juostelę ir traukė ją į išorę, kad turėtų į ką įsiremti. Ji girdėjo, kaip viršuje keistuolis beviltiškai pravirko.

— Pažiūrėsime, kaip jausies iš ryto, — piktdžiugiškai iškošė Šiaurys.

Keistuolio balsą užvaldė siaubas:

— Šiaury, ji nužudys visas sapnų gyvates! Šiaury, ji to čia ir atėjo.

— Norėčiau tai pamatyti, — atsakė Šiaurys. — Kaip gydytoja žudo sapnų gyvates.

Iš sklindančių į sieną besitrankančių kopėčių garsų Gyvatė suprato, kad artėja prie dugno. Nebuvo visai tamsu, tačiau jos akys lėtai prisitaikydavo. Gydytojai teko sustoti, nes ji vėl buvo šlapia nuo prakaito ir drebėjo. Ji ilsino galvą prie vėsaus akmens. Šviežiai apsibraižė kojų pirštus ir kairės rankos krumplius, nes kopėčios kabėjo tiesiai prie sienos.

Kaip tik ten gydytoja išgirdo švelnų šliaužiančių mažų gyvačių šlamėjimą. Įsikibusi į virves, Gyvatė žvairuodama pažvelgė į prieblandą apačioje. Šviesa ilgais, siaurais dryžiais skverbėsi žemyn plyšio centru.

Iš vieno tamsaus kampo į kitą nušliaužė viena sapnų gyvatė.

Gydytoja paskutinius metrus apgraibomis ieškojo kelio ir kuo atsargiau žengė ant dugno, prieš tai nuogu kojos nykščiu patikrinusi, ar ten tikrai niekas nejuda. Gydytoja priklaupė. Akmenis persmelkęs šaltis prasiskverbė į jos kelius, o vienintelę šilumą skleidė iš peties tekantis kraujas. Gyvatė atsargiai ištiesė ranką ir čiupinėjo. Jos pirštai palietė švelnius tyliai nušliaužiančios gyvatės žvynus. Ji darkart ištiesė ranką, šįkart pasiruošusi, ir pagavo kitą sapnų gyvatę. Į jos ranką įgėlė du mažyčiai dantukai. Gyvatė nusišypsojo ir švelniai už galvos laikė sapnų gyvatę, iš įpročio tausodama jos nuodus. Gydytoja prisikišo gyvatę arčiau, kad galėtų ją matyti. Ši buvo pašėlusi, o ne paklusni ir švelni, koks buvo Žaltys. Raitėsi ir trankėsi į Gyvatės ranką; kaišiojo savo mažą trišakį liežuvį gydytojos link, kad paragautų jos kvapo. Bet sapnų gyvatė nešnypštė, visai kaip Žaltys.

Kai Gyvatės akys labiau priprato prie tamsos, ji galėjo matyti visą plyšį ir visas kitas sapnų gyvates, visokių dydžių gyvates, atsiskyrusias, krūvomis, susipynusias, daugiau nei ji kada nors yra mačiusi per savo gyvenimą, daugiau nei jos žmonės iš viso posto galėtų surinkti, jei visi gydytojai tuo pačiu metu parneštų namo visas savo sapnų gyvates.

Vos šiltoje gydytojos rankoje sapnų gyvatė pradėjo rimti. Ant kiekvienos įkandimo žymės atsirado po kraujo lašelį, bet diegimas truko tik akimirką. Gyvatė atsitūpė ir paglostė sapnų gyvatės galvą. Dar kartą gydytoja pradėjo juoktis. Ji žinojo, kad turi susivaldyti: juokas buvo labiau isteriškas nei džiaugsmingas. Bet tą akimirką ji juokėsi.

— Išsijuok, gydytoja.

Atsitrenkęs į akmenis, tamsoje nuaidėjo Siaurio balsas.

— Pažiūrėsim, kaip ilgai tu juoksies.

— Tu kvailys, — linksmai sušuko Gyvatė.

Gydytoja juokėsi iš Šiaurio bausmės linksmumo, jautėsi kaip pasakoje. Ji juokėsi iki ašarų, bet akimirką ašaros buvo tikros. Gyvatė žinojo, kad jei ši kankynė jai nepakenks, Šiaurys ras kitą būdą. Gydytoja šnirpštelėjo, nusikosėjo ir nusivalė veidą į marškinių apačią, nes ji dar turėjo šiek tiek laiko.

Ir tuomet Gyvatė pamatė Melisą.

Jos dukra gulėjo susmukusi siaurame plyšio gale. Atsargiai, stengdamasi eidama nesužeisti sapnų gyvačių arba neišgąsdinti apsivijusių aplink Melisos rankas, gulinčių prie jos kūno, gydytoja pajudėjo dukters link. Sapnų gyvatės atrodė kaip žali ūseliai mergaitės raudonuose plaukuose.

Gydytoja priklaupė prie mergaitės ir atsargiai nuėmė įsiaudrinusias gyvates. Šiaurio žmonės atėmė Melisos chalatą ir nuplėšė kelnes žemiau kelių. Jo rankos buvo nuogos, o batai dingę, visai kaip Gyvatės. Rankos ir kojos buvo surištos virve, kuri nutrynė jos riešus, kai mergaitė bandė išsilaisvinti. Ant jos nuogų rankų ir kojų matėsi kraujuotos įkandimų žymės. Sapnų gyvatė gėlė: jos iltys susmigo į gydytojos audinius ir atsitraukė taip greitai, jog vos spėjo ją pamatyti. Sukandusi dantis, Gyvatė prisiminė keistuolio žodžius: „Geriausia, kai jos gelia vienu metu…“

Savo kūnu Gyvatė atkirto sapnų gyvates nuo Melisos ir kaire ranka apgraibomis atrišo jos riešus. Melisos oda buvo šalta ir sausa. Kai sapnų gyvatės šliaužė gydytojos nuogomis pėdomis bei kulkšnimis, ji kaire ranka apglėbė mergaitę. Gyvatė svarstė, kaip sapnų gyvatės gyveno šaltyje. Ji niekad nebūtų išdrįsusi išleisti Žalčio tokioje temperatūroje. Net ir lagamine jam būtų per šalta: ji būtų jį išėmusi ir šildžiusi savo rankose, leistų jam apsivynioti aplink gerklę.

Melisos ranka lėtai nuslydo prie akmenų. Įkandimų vietose, kurios prisiliesdavo prie audinio ar akmens, kraujas nusitrindavo. Gyvatė sugebėjo užsikelti Melisą nuo šąlančios žemės ant kelių. Mergaitės pulsas buvo sunkus ir lėtas, o kvėpavimas gilus. Bet tarpai tarp įkvėpimų vis ilgėjo ir Gyvatė manė, kad ji išvis nustos kvėpuoti.

Aplink jas susitelkė šaltis, nuo jo labiau skaudėjo žaizdą petyje ir seko energija. Nemiegok, galvojo Gyvatė. Nemiegok. Melisa gali liautis kvėpuoti; nuo tiek nuodų jai gali sustoti širdis, o tada reikės tavo pagalbos. Nepaisant jos pastangų, akys nebesusitelkė, o akių vokai nusileido; kiekvieną kartą, kai Gyvatė užsnūdusi linktelėdavo, ji vėl pašokdavo iš miegų. Jos protą užvaldė maloni mintis: niekas nemiršta nuo sapnų gyvačių nuodų. Jie gyvena arba miršta nuo savo ligų, kai ateina jų laikas. Miegoti saugu, mergaitė nemirs. Bet Gyvatė nepažinojo nieko, kam davė tokią didelę nuodų dozę, o Melisa tik vaikas.

Per tarpą tarp gydytojos kojos ir sienos slydo mažutė sapnų gyvatė. Gydytoja ištiesė dešinės rankos nykštį ir nusistebėjusi paėmėją. Sapnų gyvatė gulėjo gydytojos delne susisukusi spirale, ji žiūrėjo į gydytoją savo akimis be vokų ir trišakiu liežuviu ragavo orą. Kažkas su ta gyvate buvo ne taip: gydytoja pažvelgė iš arčiau.

Tai jauniklis, tik ką išsiritęs, nes ant jos vis dar matėsi raginis odos sluoksnis, būdingas daugumai rūšių. Tai buvo galutinis įrodymas, kaip Siaurys gauna sapnų gyvates. Jų netiekė ateiviai. Jis jų neklonavo. Jis turėjo besiveisiančią populiaciją. Šioje duobėje buvo visų dydžių ir visų metų gyvačių, nuo jauniklių iki suaugusių individų, didesnių už bet kurias gydytojos matytas sapnų gyvates.

Gyvatė pasisuko, norėdama padėti jauniklį, bet jos ranka atsitrenkė į sieną. Išsigandusi sapnų gyvatė gėlė. Nuo aštraus mažų ilčių įgėlimo gydytoja krūptelėjo. Padaras nusliuogė nuo Gyvatės delno ant žemės, o tada į šešėlius.

— Šiaury!

Gyvatės balsas užkimo. Ji prasivalė savo išdžiuvusią gerklę ir darkart pabandė:

— Šiaury!

Po kurio laiko vyro siluetas pasirodė prie plyšio krašto. Iš jo nežymios šypsenos Gyvatė suprato, kad jis tikisi, jog ji jo maldaus laisvės. Pastebėjęs, kad gydytoja įsitaisė tarp Melisos ir gyvačių, Šiaurys pažvelgė žemyn.

— Ji galėtų būti laisva, jei tu panorėtum, — tarė vyras. — Nelaikyk jos nuo mano padarų.

— Tavo padarai čia be jokios prasmės, Šiaury, — pasakė gydytoja. — Tau reikėtų išnešti juos į pasaulį. Tave visi gerbtų, ypač gydytojai.

— Mane gerbia čia, — atsakė Šiaurys.

— Bet tai turėtų būti sunkus gyvenimas. Tu galėtum patogiai ir ramiai gyventi…

— Man patogumo nėra, — atšovė Šiaurys. — Visi jūs, žmonės, turėtumėt tai suprasti. Man jokio skirtumo, ar miegoti ant grindų, ar suvyniotam plunksninėje lovoje.

— Tu privertei sapnų gyvates veistis, — pastebėjo Gyvatė.

Gydytoja pažvelgė į Melisą. Kelios sapnų gyvatės prašliaužė nepastebėtos. Ji pagriebė vieną iš jų prieš pat šiai paliečiant mergaitės nuogą ranką. Gyvatė įgėlė gydytojai. Geliančiomis rankomis, nekreipdama dėmesio į iltis, gydytoja padėjo šitą ir kitas gyvates ant žemės.

— Kad ir kaip tu tai darai, turėtum pasidalyti savo žiniomis su kitais.

— O kokia tavo vieta plane? Ar turiu tave iškelti, kad būtum mano šaukle? Galėtum nujoti į kiekvieną miestą ir pasakyti jiems, kad aš atvykstu.

— Prisipažįstu, kad nenorėčiau čia mirti.

Šiaurys grubiai nusijuokė.

— Tu galėtum padėti daugybei žmonių. Gydytojos nebuvo šalia, kai tau reikėjo, nes mums neužtenka sapnų gyvačių. Tu gali padėti tokiems žmonėms kaip tu.

— Aš padedu žmonėms, kurie ateina pas mane, — pareiškė Šiaurys. — Tie žmonės tokie kaip aš. Tik tokių aš noriu.

Vyras nusisuko.

— Šiaury!

— Ką?

— Bent jau duok antklodę Melisai. Ji mirs, jei aš jos nesušildysiu.

— Ji nemirs, — atsakė Šiaurys. — Net jei ir paliksi ją mano padarams.

Vyro šešėlis ir figūra pradingo.

Gyvatė glėbyje arčiau prispaudė Melisą, savo kūnu ji jautė kiekvieną lėtą, sunkų vaiko širdies dūžį. Gydytoja buvo tokia sušalusi ir pavargusi, jog nebepajėgė galvoti. Miegas padėtų atgauti jėgas, bet ji turėjo nemiegoti Melisos ir savo pačios labui. Gyvatei stipriai piršosi viena mintis: nepaisyti Šiaurio norų. Nepaisant visko, gydytoja žinojo, kad jei paklus Šiauriui, ji ir jos dukra žuvusios. Lėtai judėdama, kad nesukeltų skausmo savo petyje, Gyvatė paėmė Melisos rankas į savo ir trynė jas, bandydama sugrąžinti kraujotaką bei šilumą. Kraujas sapnų gyvačių įkandimų vietose jau sukrešėjo. Viena iš gyvačių apsivyniojo aplink gydytojos kulkšnį. Ji judino pirštus ir kulkšnį tikėdamasi, kad gyvatė nušliauš. Gydytojos koja buvo tokia sušalusi, kad ji vos pajuto į keltį smingančias iltis. Gyvatė toliau trynė Melisos rankas. Gydytoja pūtė orą į rankas ir jas bučiavo. Jos iškvėptas oras garavo. Blanki šviesa silpnėjo. Gyvatė pažvelgė į viršų. Pilkas tarpas, matomas tarp plyšio kraštų, tapo beveik juodas artėjant nakčiai. Gydytoja pajuto stiprų apmaudą. Tokia naktis buvo, kai mirė Džesė, trūko tik žvaigždžių, dangus toks pat aiškus ir tamsus, tokios pat aukštos ją supančios sienos, toks pat sekinantis šaltis kaip dykumos karštis. Gyvatė dar stipriau apkabino Melisą ir palinko virš jos, saugodama mergaitę nuo šešėlių. Be sapnų gyvačių gydytoja negalėjo niekuo padėti Džesei; dėl sapnų gyvačių pertekliaus ji niekuo negalėjo padėti Melisai.

Sapnų gyvatės susispietė ir šliaužė gydytojos link, aplink ją šnarėjo į drėgnus akmenis besitrinantys žvynai — staiga gydytoja pabudo iš sapno.

— Gyvate?

Melisos šiurkštus šnabždėjimas buvo tas garsas, kurį girdėjo gydytoja.

— Aš čia.

Gyvatė matė tik dukters veidą. Paskutinis šviesos spindulys apšvietė mergaitės garbanotus plaukus ir jos storą, sustingusį randą. Mergaitės apstulbusios akys žvelgė į tolį.

— Aš sapnavau…

Mergaitės balsas nutilo.

— Jis buvo teisus! — staiga mergaitė pravirko.

— Velniai jį rautų, jis buvo teisus!

Mergaitė rankomis apsivijo Gyvatės kaklą ir paslėpė veidą. Melisos balsas buvo prislopintas:

— Aš iš tikrųjų pamiršau, labai trumpam. Bet daugiau nepamišiu. Nepamiršiu…

— Melisa…

Melisa sustingo nuo Gyvatės balso.

— Aš nežinau, kas bus. Šiaurys sako, kad tavęs neskriaus.

Melisa drebėjo.

— Jei tu pasakysi, kad priėjo prisijungsi…

— Ne!

— Melisa…

— Ne! Aš to nedarysiu! Man nerūpi.

Melisos balsas buvo plonas ir įsitempęs.

— Tai vėl būtų tas pats, kaip pas Rasą…

— Melisa, brangioji, dabar tu turi vietą, kur eiti. Ta pati, apie kurią mes anksčiau kalbėjom. Mūsų žmonėms reikia žinoti apie šitą vietą. Tu turi suteikti sau šansą iš čia pasprukti.

Melisa tylomis prisispaudė prie Gyvatės.

— Aš palikau Miglą ir Smėlį, — galiausiai tarė mergaitė. — Aš nepadariau, ko tu norėjai, o dabar jie numirs badu.

Gyvatė glostė mergaitės plaukus.

— Kurį laiką jiems viskas bus gerai.

— Aš bijau, — sušnabždėjo Melisa. — Pažadėjau, kad daugiau nebijosiu, bet aš bijau, Gyvate. Jei pasakysiu, kad prisijungiu priėjo, o jis pasakys, kad vėl leis mane kandžioti, aš nežinau, ką darysiu. Aš nenoriu pamiršti savęs… bet trumpam pamiršau, o…

Mergaitė palietė baisų randą aplink akį. Gyvatė niekad nematė, kad ji taip darytų.

— Šito nebebuvo. Nieko nebeskaudėjo. Po kurio laiko dėl šito padaryčiau bet ką.

Melisa užsimerkė.

Gydytoja sugriebė dar vieną sapnų gyvatę ir nustūmė ją į šoną daug šiurkščiau, nei pati kada tikėjo, kad galės.

— Ar tu geriau norėtum mirti? — šiurkščiai paklausė Gyvatė.

— Nežinau, — silpnai, netvirtai atsakė Melisa.

Melisos rankos nuslydo nuo Gyvatės kaklo, o jos plaštakos gulėjo nejudėdamos.

— Nežinau. Gal ir norėčiau.

— Melisa, atsiprašau, aš ne tai turėjau galvoje…

Bet Melisa miegojo arba vėl neteko sąmonės. Gyvatė laikė mergaitę, kai pranyko paskutinis šviesos spindulėlis. Gydytoja girdėjo, kaip sapnų gyvačių žvynai trinasi į drėgnas sienas. Ji vėl įsivaizdavo, kad šios artėja prie jos agresyvia banga. Pirmą kartą savo gyvenime gydytoja bijojo gyvačių. Tuomet, norėdama įsitikinti, kad jai pasirodė, Gyvatė ištiesė ranką ir norėjo paliesti pliką akmenį. Jos ranka įsmigo į slidžių žvynų masę, į besiraitančius kūnus. Kai daugybė diegiančių taškų pasklido ant Gyvatės rankos, ji atsitraukė. Sapnų gyvatės norėjo šilumos, bet jei gydytoja leistų gyvatėms rasti, ko joms reikėjo, jos rastų ir jos dukrą. Gyvatė grįžo atgal į siaurą plyšio galą. Jos sutinusi ranka netyčiomis apčiuopė aštrių vulkaninių akmenų krūvą. Gydytoja nerangiai pakėlė akmenį ir buvo pasiruošusi mesti jį į laukines gyvates.

Gyvatė nuleido ranką ir atleido pirštus. Akmuo nudardėjo kažkur tarp kitų akmenų. Gydytojos riešu nuslydo sapnų gyvatė. Gyvatė nebegalėjo jų naikinti, visai kaip negalėjų šaltu, tirštu oru išskristi iš plyšio. Net ir dėl Melisos. Karšta ašara nusirito Gyvatės skruostu. Kai ašara palietė jos smakrą, jos prilietimas atrodė kaip ledas. Sapnų gyvačių buvo per daug, kad gydytoja galėtų apsaugoti Melisą, bet Šiaurys buvo teisus. Gydytoja negalėjo žudyti sapnų gyvačių.

Remdamasi į plyšio sieną ir įsisprausdama į siaurą ertmę, Gyvatė sugebėjo atsistoti. Pagal savo amžių Melisa buvo labai maža ir per liesa, bet jos nejudantis svoris atrodė nepakeliamas.

Gyvatės rankos per daug sutinusios, kad saugiau išlaikytų mergaitę, o basomis kojomis ji beveik nebejautė akmenų. Bet ji vis jautė, kaip sapnų gyvatės raitosi aplink jos kulkšnis. Melisa slystelėjo gydytojos rankose, ši sugriebė ją dešine ranka. Skausmas pervėrė jos petį, nusileido nugara ir vėl pakilo. Gyvatė sugebėjo įsisprausti tarp susieinančių sienų ir išlaikyti Melisą virš gyvačių.

12

Trečios dienos kelionės į pietus pabaigoje suarti laukai ir puikiai pastatyti Kalnapusio namai liko toli už Arevino nugaros. Kelias dabar virto taku, kylančiu ir nusileidžiančiu vienas po kito einančių kalnų kraštais, jis atsainiai vedė per jaukų slėnį, dabar per pavojingas akmenų nuogriuvas.

Visą dieną niekas jokia kryptimi nepraėjo pro Areviną. Jį galėjo pasivyti bet kas, kas keliavo į pietus: bet kas, kas geriau žinojo taką, bet kas, kas turėjo kelionės tikslą, tikrai jį pasivytų ir aplenktų. Bet Arevinas ir toliau keliavo vienas. Jį vėsino kalno oras, tvyrantis tarp kalnų stačių sienų ir tamsių, virš jo kabančių medžių. Arevinas grožėjosi kraštovaizdžiu, bet grožis, prie kurio jis įpratęs, jo gimtų žemių grožis, buvo sausos lygumos ir plokščiakalniai. Arevinas ilgėjosi namų, bet namo keliauti negalėjo. Vyras savo akimis įsitikino, kad rytų audros daug galingesnės nei vakarų, skirtumas buvo akivaizdus. Vakarų audra nužudydavo neapsisaugojusį padarą per dvidešimt įkvėpimų; rytų tai padarytų per dešimt. Arevinas turi likti kalnuose iki pavasario.

Jis negalėjo paprasčiausiai laukti gydytojų poste arba Kalnapusyje. Jei nieko nedarytų, tik lauktų, jo vaizduotė nurungtų įsitikinimą, kad Gyvatė gyva. O jei jis pradėtų tikėti, jog Gyvatė mirė, tai būtų pavojinga ne tik jo protui, bet ir pačiai gydytojai. Arevinas žinojo, kad negalėjo padaryti daugiau stebuklų, nei padarė Gyvatė, tokia atrodė jos kvalifikacija, bet jis bijojo įsivaizduoti gydytojos mirtį.

Gyvatė turbūt buvo kokiame požeminiame mieste ir ten sėmėsi naujų žinių, kurios atitaisytų Arevino pusbrolio veiksmus. Arevinas prisiminė, kad Steivino jaunesniam tėvui nereikėjo atsakyti už savo veiksmus. Jam pasisekė, o Gyvatei ne. Arevinas norėjo, kad suradęs gydytoją galėtų jai pranešti geras naujienas. Bet jis galėtų pasakyti tik „Aš paaiškinau, aš bandžiau priversti tavo žmones suprasti mano žmonių baimę. Bet jie man nieko neatsakė: jie nori susitikti su tavimi. Jie nori, kad keliautum namo.“

Prie pievos krašto, pagalvojęs, kad kažką išgirdo, Arevinas sustabdė žirgą. Jį supo tyla, bet kitokia nei dykumoje.

Negi aš pradėjau išsigalvoti garsus, galvojo Arevinas, kaip ir jos prisilietimą naktyje?

Bet tuomet už priekyje esančių medžių jis išgirdo gyvūno kanopų kaukšėjimą. Pasirodė nedidelė gležnų kalnų elnių kaimenė, jie žingsniavo Arevino link, jų plonos kaip virbai kojos švytėjo baltai, o kaklai buvo išlinkę kaip arkos. Palyginus su didžiuliais muskatinės spalvos jaučiais, kuriuos veisė Arevino žmonės, šie trapūs elniai atrodė kaip žaislai. Jie beveik neskleidė jokio garso: tai jų kerdžiai jį jaudino. Arevino žirgas, pasijutęs vienišas, sužvengė.

Mojuodami kerdžiai prijojo prie Arevino, sustabdė savo akį rėžiančius žirgus. Jie abu buvo paaugliai, jų veidai saulės nuspalvinti bronzos spalva, trumpais, šviesiais plaukais, iš pažiūros giminingi. Iš Kalnapusio Arevinas išvyko vilkėdamas dykumos chalatu, dėl ko jį palaikė keistuoliu. Jis negalvojo, kad reikia keisti savo rengimosi įpročius po to, kai išaiškėjo jo ketinimai. Bet dabar šie du vaikai kurį laiką žiūrėjo į Areviną, po to vienas į kitą ir nusišypsojo. Arevinas pradėjo svarstyti, ar galėtų nusipirkti naujų rūbų. Bet Arevinas turėjo mažai pinigų ir nenorėjo jų leisti tam, ko būtinai nereikėjo.

— Jūs toli nuo tako pradžios, — tarė vyresnis kerdžius.

Vaikino tonas nebuvo karingas, jis tik tarp kitko paklausė.

— Ne, — atsakė Arevinas. — Bet dėkoju jums.

Elnių kaimenė susirinko aplink Areviną ir leido garsus, kurie labiau priminė skleidžiamus paukščių, o ne kanopinių gyvūnų. Jaunesnis kerdžius staiga sušuko ir mostelėjo rankomis. Elniai išsisklaidė į visas puses. Dar vienas skirtumas tarp šios ir Arevino kaimenių: muskatinis galvijas į žmogaus ant žirgo mojavimą reaguotų ramiai vaikščiodamas ir laukdamas, kas linksmo bus toliau.

— Dievai, Džiną, išgąsdinsi visus nuo čia iki Kalnapusio.

Bet atrodė, kad vaikinas dėl elnių visai nesijaudino, ir iš tikrųjų elniai susispietė į krūvą šiek tiek toliau ant kelio. Areviną darkart pribloškė šios šalies žmonių noras atskleisti žmogaus vardą, bet jis galvojo, kad geriau jau prie to įprastų.

— Nemoku kalbėti su po kojomis besimaišančiais gyvūnais, — tarė mergina ir nusišypsojo Arevinui. — Gera žvelgti į kito žmogaus veidą po to, kai tenka matyti tik elnius ir medžius. Ir savo brolį.

— Vadinasi, jūs daugiau nieko nematėt šiame take?

Tai buvo labiau teiginys nei klausimas. Jei Gyvatė grįžo iš Centro ir kerdžiai ją būtų aplenkę, būtų logiška, jei jie keliautų visi kartu.

— Kodėl? Ko nors ieškote?

Jaunuolio balsas atrodė įtarus, o gal tiesiog susirūpinęs. Vis dėlto ar jis galėjo sutikti Gyvatę? Arevinas taip pat galėjo užduoti įžūlių klausimų, kad apsaugotų gydytoją. Ir, aišku, dėl Gyvatės jis padarytų dar daugiau.

— Taip, — atsakė Arevinas. — Gydytojos. Draugės. Jos žirgas pilkas ir ji dar turi dryžuotą kaip tigras ponį, ir su ja joja vaikas. Ji turėtų keliauti į šiaurę, atgal iš dykumos.

— Jos ne, nors.

— Džiną!

Džiną rūsčiai pažiūrėjo į brolį.

— Kevai, jis nepanašus į tokį, kuris ją nuskriaustų. Gal jam jos reikia kokiam ligoniui.

— O gal jis to keistuolio draugas, — tarė brolis. — Kodėl jūs jos ieškote?

— Aš gydytojos draugas, — pakartojo Arevinas. — Ar matėte keistuolį? Ar Gyvatė saugi?

— Šitas normalus, — Džiną pasakė Kevui.

— Jis neatsakė į mano klausimą.

— Jis pasakė, kad draugas. Gal tai ne tavo reikalas.

— Ne, tavo brolis turi teisę mane klausinėti, — pasakė Arevinas. — O gal tai net ir pareiga. Aš ieškau Gyvatės, nes aš jai pasakiau savo vardą.

— Koks tavo vardas?

— Kevai! — priblokšta sušuko Džiną.

Pirmą kartą nuo susitikimo su šiais dviem vaikais, Arevinas nusišypsojo. Ji vis labiau pratinosi prie netikėtų papročių.

— Šito aš nė vienam iš jūsų nesakysiu, — maloniai atsakė Arevinas.

Susigėdęs Kevas susiraukė.

— Mes žinome, — tarė Džiną. — Tik tas laikas čia, toli nuo žmonių.

— Gyvatė grįžta, — pasakė Arevinas, jo balse girdėjosi šiek tiek susijaudinimo ir džiaugsmo. — Jūs ją matėte. Prieš kiek laiko?

— Vakar, — atsakė Kevas. — Bet ji negrįžta čia.

— Ji keliauja į pietus, — tarė Džiną.

— Pietus!

Džiną linktelėjo.

— Mes buvome čia ir rinkome kaimenę, kol dar nepradėjo snigti. Mes ją sutikome, kai ji nusileido iš aukštumos ganyklos. Ji nusipirko vieną iš nešulinių žirgų, kad keistuolis turėtų kuo joti.

— Bet kodėl ji su keistuoliu? Jis ją užpuolė! Ar jūs tikri, kad jis nevertė gydytojos keliauti su juo?

Džiną nusijuokė.

— Ne, viską kontroliavo Gyvatė. Nėra jokių abejonių.

Arevinas neabejojo mergaite, taigi blogiausias savo baimes galėjo nustumti į šalį. Bet jis vis tiek jautėsi neramus.

— Į pietus, — numykė Arevinas. — O kas nuo čia į pietus? Maniau, kad ten miestų nėra.

— Nėra. Mes apėjome toliau negu bet kas. Mes nustebome, kai pamatėme Gyvatę. Mažai kas eina tuo perėjimu, net einantys iš miesto. Bet ji nepasakė, kur keliauja.

— Niekas neina į pietus toliau už mus, — tarė Kevas. — Tai pavojinga.

— Kuria prasme?

Kevas gūžtelėjo pečiais.

— Ar jūs eisite paskui ją? — paklausė Džiną.

— Taip.

— Gerai. Bet laikas kurti stovyklą. Ar norite apsistoti su mumis?

Arevinas per vaikus pažvelgė pietų kryptimi. Kalnų šešėliai keliavo per laukymę ir jo akyse nusileido saulė.

— Šiąnakt toli nenueisit, tai tiesa, — pastebėjo Kevas.

— O tai geriausia vieta apsistoti po pusės dienos jojimo.

Arevinas atsiduso.

— Gerai, — nusileido vyras. — Ačiū. Šiąnakt stovyklausiu čia.

Arevinas mėgavosi vidury stovyklos pleškančio laužo šiluma. Kvapni mediena svaidė kibirkštis. Kalnų elniai buvo judantis šešėlis pievos viduryje, jie visiškai tylėjo, bet žirgai trepsėjo savo kanopomis pirmyn ir atgal; jie triukšmingai žiūrėjo, dantimis rovė gležnos žolės stiebus. Prispaudusi kelius prie krūtinės, prieš Areviną atsisėdo Džiną, jos veidą apšvietė raudona laužo ugnis. Mergaitė nusižiovavo.

— Manau, eisiu miegoti, — tarė ji. — Jūs?

— Taip. Po minutėlės.

— Gal galiu kuo nors padėti? — paklausė Džiną.

Arevinas pakėlė akis.

— Tu jau daug padėjai, — atsakė jis.

Mergaitė smalsiai pažiūrėjo į Areviną.

— Aš ne visai tai turėjau galvoje.

Jos tonas buvo ne susijaudinęs; šiek tiek švelnesnis, bet pakankamai pasikeitęs, kad Arevinas suprastų, jog kažkas negerai.

— Aš nesuprantu, ką tu nori pasakyti.

— Kaip jūsų žmonės tai sako? Tu man patrauklus. Kviečiu tave šiąnakt su manimi pasidalyti lova.

Arevinas abejingai žiūrėjo į Džiną, bet jis susigėdo. Jis jautė, kad rausta. Tiek Fedas, tiek Larilė jam pateikė tokį pat pasiūlymą, o jis to nesuprato. Jis juos atsainiai atstūmė ir geriausiu atveju jį palaikė neišauklėtu. Arevinas tikėjosi, kad jie suvokė, jog jis jų nesuprato, kad jo papročiai kitokie.

— Aš sveika, jei jaudiniesi, — šiek tiek šiurkščiai pasakė Džiną.

— O mano savikontrolė puiki.

— Atsiprašau, — tarė Arevinas. — Aš visiškai tavęs nesupratau. Tu mane pagerbei savo pakvietimu ir aš neabejoju tavo sveikata arba savikontrole. Ir tau nereikėtų abejoti manimi. Bet jei tavęs neįžeisiu, turiu pasakyti ne.

— Nesvarbu, — atkirto Džiną. — Tai tik mintis.

Arevinas suprato, kad ji įsižeidė. Šitaip nuvylęs Fedąir Larilę, Arevinas jautėsi skolingas Džinai, bet jau pasiaiškinimą. Jis nežinojo, kaip paaiškinti savo jausmus, nes jis pats nežinojo, ar juos supranta.

— Tu man labai patraukli, — pasakė Arevinas. — Nenoriu, kad mane blogai suprastum. Būtų nesąžininga su tavimi dalytis lova. Mano dėmesys būtų… kitur.

Džiną pažvelgė į Areviną per karštas laužo bangas.

— Jei nori, aš galiu pažadinti Kevą.

Arevinas papurtė galvą.

— Ačiū. Bet aš turėjau galvoje, kad mano dėmesys būtų kitur už šios stovyklos ribų.

— O, — staiga supratusi tarė ji. — Dabar aš suprantu. Aš tavęs nekaltinu. Tikiuosi, greitai ją surasi.

— Tikiuosi, tavęs neįžeidžiau.

— Viskas gerai, — su viltimi tarė Džiną. — Turbūt niekas nepasikeistų, jei pasakyčiau, kad neieškau nieko pastovaus? Ar netgi nieko daugiau nei ši naktis?

— Ne, — atsiduso Arevinas. — Man labai gaila. Vis tiek tas pats.

— Gerai.

Džiną pasiėmė savo antklodę ir nuėjo į laužo šviesos kraštą.

— Gerai išsimiegok.

Vėliau, gulėdamas savo miegmaišyje, suprato, kad antklodė nelabai šildo ir dabar būtų labai malonu šalia jausti kitą žmogų. Arevinas atsitiktinai poravosi su žmonėmis iš kaimyninių klanų, bet, kol nesutiko Gyvatės, nebuvo radęs nieko, su kuo galėtų būti partneriais. Nuo susitikimo su gydytoja Arevinas niekam kitam nebejuto potraukio; dar keisčiau: jis net nepastebėjo, kad jo netraukia prie kitų. Arevinas gulėjo ant kietos žemės, galvodamas apie visa tai ir bandydamas sau priminti, kad neturėjo jokių įrodymų, išskyrus trumpą prisilietimą bei kelis dviprasmiškus žodžius, jog Gyvatė jaučia ne atsitiktinį potraukį. Bet jis galėjo tikėtis.

Ilgą laiką Gyvatė nejudėjo; iš tikrųjų ji nemanė, kad gali pajudėti. Ji vis tikėjosi, jog išauš, bet naktis vis tęsėsi. Gal Šiaurio žmonės uždengė plyšio viršų, kad būtų tamsu, bet gydytoja pagalvojo, jog tai kvaila, nes Siaurys gali užsimanyti ją pamatyti ir iš jos pasijuokti.

Gyvatei svarstant apie tamsą, virš jos švystelėjo šviesa. Gydytoja pažvelgė į viršų, bet viskas liejosi, šešėliai ir garsai vis stiprėjo. Virvės bei mediena trynėsi į plyšio sienas ir Gyvatė svarstė, koks kitas luošys surado Šiaurio prieglobstį, o tuomet sklandžiai nusileido platforma bei suktuvai ir ji pamatė nužengiantį Šiaurį. Gyvatė negalėjo dar labiau Melisos prisispausti ar paslėpti nuo Šiaurio arba atsistoti ir dėl jos kovoti. Šviesos apšvietė plyšį ir apakino gydytoją.

Šiaurys nulipo nuo platformos. Paskui jį sekė du jo parankiniai ir nešė žibintus. Pasirodė du skirtingi šešėliai ir raibuliavo ant sienų.

Kai Šiaurys priėjo pakankamai arti ir šviesa juos abu apglėbė, Gyvatė galėjo matyti jo veidą. Šiaurys jai nusišypsojo.

— Tu patinki mano sapnų gyvatėms, — mosteldamas į ant jos kojos iki kelio susisukusią gyvačių krūvą, tarė Šiaurys. — Bet neturėtum būti tokia savanaudiška.

— Melisa jų nenori, — tarė Gyvatė.

— Turiu pasakyti, — tarė jis, — nemaniau, kad tu tokio šviesaus proto.

— Aš gydytoja.

Šiek tiek dvejodamas, Šiaurys susiraukė.

— Aha. Suprantu. Taip, reikėjo man apie tai pagalvoti. Tu turėjai priešintis, ar ne?

Šiaurys linktelėjo savo žmonėms, jie padėjo žibintus ir priėjo prie Gyvatės. Šviesa apšvietė Šiaurio veidą iš apačios, mesdama keistos formos šešėlį ant popieriaus baltumo odos. Gyvatė žengtelėjo nuo jo žmonių, bet už jos nugaros buvo akmuo; ji neturėjo kur trauktis. Pasekėjai švelniai ėjo per dantytus akmenis ir sapnų gyvates. Ne taip kaip Gyvatė, jie avėjo tvirtus batus. Vienas ištiesė rankas, norėdamas paimti iš jos Melisą. Gydytoja jautė, kaip nuo jos kojos nušliaužia gyvatės ir slepiasi tarp akmenų.

— Nesiartink! — sušuko Gyvatė, bet vyras bandė iš jos rankų išplėšti Melisą.

Gyvatė pasilenkė ir įkando. Tik tiek ji galėjo sugalvoti. Gydytoja jautė, kaip jos dantys perveria šaltus audinius iki pat kaulo; ji paragavo šilto kraujo. Gyvatė norėjo, kad jos dantys būtų aštresni ir su nuodų latakais. Nes vienintelis dalykas, ką ji galėjo padaryti, tai tikėtis, kad žaizda užsikrės.

Rėkdamas, traukdamas ranką, Šiaurio pasekėjas atšoko atgal, o Gyvatė išspjovė jo kraują. Kilo sujudimas, Šiaurys ir jo žmonės laikė gydytoją už plaukų, rankų bei drapanų, kol atėmė Melisą. Šiaurys pirštais įsikibo į Gyvatės plaukus ir atlošė jos galvą prie sienos, kad ši nebegalėtų įkąsti. Jie išstūmė gydytoją iš plyšio. Kovodama su jais, Gyvatė svirduliuodama atsistojo, kai vienas iš pasekėjų su Melisa pasisuko platformos link. Šiaurys vėl sučiupo gydytoją už plaukų ir ją atitraukė. Gyvatė parkrito ant kelių. Ji bandė atsistoti, bet nebeturėjo jėgų, kad įveiktų išsekimą ir sužeidimą. Užsidėjusi kairę ranką ant dešinio peties, tarp pirštų tekant kraujui, Gyvatė susmuko ant žemės.

Šiaurys paleido gydytojos plaukus ir nuėjęs prie Melisos pažiūrėjo įjos akis, patikrino pulsą. Tuomet atsisuko atgal į Gyvatę.

— Aš tau sakiau, kad nelaikytum jos nuo mano padarų.

Gyvatė pakėlė galvą ir paklausė:

— Kodėl tu stengies ją nužudyti?

— Nužudyti! Aš? Tu nežinai net dešimtadalio to, ką manai žinanti. Tai tu jai sukėlei pavojų.

Šiaurys paliko Melisą ir, priėjęs prie jos, pasilenkė, kad pagautų kelias sapnų gyvates. Atsargiai laikydamas gyvates, kad neįkąstų, jis įdėjo jas į pintinę.

— Man teks ją iš čia išnešti, kad išgelbėčiau jos gyvybę. Ji nekęs tavęs, kad sugadinai jos pirmą patirtį. Jūs, gydytojai, puikuojatės savo arogancija.

Gyvatė svarstė, ar jis buvo teisus dėl arogancijos; jei taip, tai gal jis neklydo ir dėl Melisos, dėl visko. Ji negalėjo blaiviai mąstyti, kad galėtų su juo ginčytis.

— Būk jai švelnus, — sušnabždėjo Gyvatė.

— Nesijaudink, — tarė Šiaurys. — Su manimi ji bus laiminga.

Šiaurys linktelėjo savo pasekėjams. Šie priėjo prie Gyvatės, bandė ją pakelti ir paskutinį kartą priversti gintis. Gydytoja klūpėjo ant vieno kelio, kai vyras, kuriam ji įkando, sugriebė už dešinės rankos ir, vėl išsukdamas petį, pakėlė ją ant kojų. Kitas pasekėjas laikė Gyvatę iš kitos pusės.

Šiaurys, laikydamas sapnų gyvatę, pasilenkė virš gydytojos.

— Ar tu labai tikra dėl savo imunitetų, gydytoja? Ar ir dėl jų tu arogantiška?

Vienas iš pasekėjų privertė gydytoją atlošti galvą ir parodyti gerklę. Šiaurys buvo toks aukštas, kad gydytoja vis dar matė, kaip jis leidžia sapnų gyvatę žemyn.

Iltys susmigo į miego arteriją.

Nieko neįvyko. Gyvatė žinojo, kad nieko neįvyks. Gydytoja norėjo, jog Šiaurys tai suprastų ir ją paleistų, leistų jai atsigulti ant šaltų, aštrių akmenų bei pamiegoti, net jei niekad nepabus. Gyvatė buvo per daug pavargusi, kad dar kovotų, per daug pavargusi, kad sureaguotų netgi tuomet, kai Šiaurio pasekėjas ją paleido. Nuo kaklo kraujas lašėjo ant raktikaulio. Šiaurys apėmė kitą sapnų gyvatę ir laikė ją prie Gyvatės gerklės.

Kai antra sapnų gyvatė įgėlė, gydytoja pajuto aštrų skausmą, sklindantį nuo gerklės per visą kūną. Kai skausmas, sukeldamas drebulį, atlėgo, Gyvatė aiktelėjo.

— Aha, — tarė Šiaurys. — Gydytoja pradeda mus suprasti.

Akimirką vyras, stebėdamas Gyvatę, dvejojo.

— Gal dar vieną, — tarė Šiaurys. — Taip.

Kai Šiaurys dar kartą pasilenkė virš Gyvatės, jo veidą dengė šešėlis, o šviesa spindėjo aplink jo blyškius, retus plaukus. Jo rankose trečia sapnų gyvatė atrodė kaip tylus šešėlis. Gydytoja atsitraukė, o Šiaurio pasekėjų rankų gniaužtai nesusilpnėjo. Žmonės, laikantys Gyvatę, atrodė kaip užhipnotizuoti juodo sapnų gyvatės žvilgsnio. Gydytoja pašoko ir akimirkai išsilaisvino, bet pirštai kaip žvėries nagai susmigo į jos audinius, o vyras, kuriam ji įkando, piktai suurzgė. Viena ranka sukdamas dešinę Gyvatės ranką, kitos rankos nagus suleisdamas į sužalotą petį, vyras nutempė ją atgal.

Šiaurys, prieš tai atsitraukęs nuo peštynių, vėl žengė žingsnį į priekį.

— Kodėl priešinies, gydytoja? Leisk sau pajusti malonumą, kurį suteikia mano padarai.

Šiaurys prinešė prie gydytojos gerklės trečią sapnų gyvatę.

Sapnų gyvatė kirto.

Šį kartą skausmas pasklido po kūną kaip ir anksčiau, bet skausmui praėjus užplūdo kita pulsuojanti agonijos banga. Gyvatė sušuko.

— Aha, — Gyvatė išgirdo, kaip ištarė Šiaurys. — Dabar ji supranta.

— Ne… — sušnabždėjo gydytoja.

Gyvatė nutilo. Ji nesuteiks Šiauriui malonumo pamatyti jos skausmą.

Pasekėjai paleido Gyvatę ir ji, bandydama pasiremti kaire ranka, parkrito. Šį kartą pojūčio intensyvumas nepranyko. Skausmas didėjo vis vilnydamas gydytojos kūnu, vis stiprėdamas. Gyvatė virpėjo su kiekvienu širdies dūžiu. Bandydama įkvėpti tarp agoniškų spazmų, ji parkrito ant kietos uolos.

Į plyšį prasiskverbė dienos šviesa. Gyvatė gulėjo taip, kaip nukrito, vieną ranką ištiesusi prieš save. Šaltis sidabru padengė apdriskusius rankovės kraštelius. Storas, baltas ledo kristalų paltas dengė ant dugno suverstą akmenų fragmentą ir kilo viršun plyšio siena. Sužavėta nėriniuota struktūra, gydytoja leido savo mintims klajoti tarp subtilių lapų. Kai Gyvatė į juos pažvelgė, jie tapo trijų dimensijų. Gydytoja buvo priešistoriniame samanų ir paparčių miške, kuriame viskas juoda ir balta.

Kai kur šlapi takai išgraužė ornamentus, krentančius atgal dviem dimensijomis ir formuojančius antrą, šiurkštesnę struktūrą. Akmens tamsumo linijos atrodė kaip sapnų gyvačių pėdsakai, bet gydytoja nesitikėjo, kad kuri iš gyvačių būtų aktyvi tokioje temperatūroje, pakankamai aktyvi, jog šliaužtų ledu padengta žeme. Galbūt Šiaurys, kad apsaugotų, nunešė jas į šiltesnę vietą.

Gyvatė tikėjosi, kad yra teisi, bet išgirdo žvynų šiugždenimą ant akmens. Bent jau vieną padarą paliko. Tai Gyvatei suteikė paguodos, nes ji buvo ne visiškai viena.

Ši gyvatė turėtų būti drąsus gyvūnas, galvojo gydytoja.

Ta, kuri įkando gydytojai, turėjo būti didelė — tokia didelė, kad galėtų gaminti ir išsaugoti šiek tiek kūno šilumos. Atmerkdama akis, Gyvatė bandė ištiesti ranką garso link. Prieš pajudindama ranką, jei galėtų pajudinti, gydytoja pamatė gyvates.

Iš tikrųjų jų liko daug daugiau nei viena. Dvi, ne, trys sapnų gyvatės vijosi viena aplink kitą vos per rankos atstumą. Nė viena nebuvo didesnė už Žaltį. Gyvatės kartu raičiojosi ir sukosi spirale, ant šalnos palikdamos tamsius hieroglifus, kurių gydytoja neįskaitė. Simboliai turėjo reikšmę, tuo gydytoja įsitikinusi, jei tik ji galėtų juos iššifruoti. Gyvatė matė tik dalį lėtos ir suraitytos žinutės, ji pasuko galvą, kad galėtų sekti susijungiančias žymes. Gyvačių, besitrinančių viena į kitą, kūnais formuojančių tridales spirales.

Gyvatės šalo ir džiūvo, tai turėtų būti galas, o gydytojai reikėjo kažkaip prišaukti Šiaurį, kad jas išgelbėtų. Ji pasikėlė ant alkūnių, bet daugiau pajudėti nebegalėjo. Gydytoja stengėsi, bandė kalbėti, bet ją užvaldė šleikštulio banga. Šiaurys ir jo padarai: Gyvatė žiaukčiojo, tačiau jos skrandyje nebuvo nieko, kas galėtų sukilti ir padėtų jai atsikratyti pasibjaurėjimo. Gydytoją vis dar veikė nuodai.

Dilgčiojantis skausmas perėjo į gilų, tvinkčiojantį. Gyvatė bandė atitolinti skausmą, vertė save jį justi vis mažiau ir mažiau, bet jai nepakako energijos. Gydytoją užvaldė skausmas ir ji vėl neteko sąmonės.

Gyvatė atsipeikėjo. Ji jautė visus skausmus, bet žinojo, kad juos įveikė, bandydama atitolinti vieną po kito ir jie neatsinaujino. Gydytoja vis dar buvo laisva, Šiaurys negalėjo sapnų gyvatėmis priversti ją vergauti. Keistuolis buvo apibūdinęs ekstazę, taigi nuodai Gyvatės nepaveikė taip, kaip jie veikė Šiaurio pasekėjus. Gydytoja nežinojo, ar taip buvo dėl jos imunitetų, ar dėl jos valios pasipriešinimo. Tai iš tikrųjų nebuvo svarbu.

Gyvatė nesuprato, kodėl Šiaurys buvo toks tikras, kad Melisa mirtinai nesušals. Vis dar tvyrojo šaltis ir Gyvatė tai žinojo, bet ji jautė šilumą, netgi karštligišką šilumą. Gydytoja nežinojo, kiek laiko jos kūnas ištvers padidėjusį metabolizmą, bet ji jautė, kaip kraujas teka jos kūnu ir žinojo, kad nereikia bijoti nušalimo.

Gyvatė prisiminė nepaprastai aktyvias sapnų gyvates ant šerkšnu papuoštos žemės.

Visa tai tikriausiai sapnas, galvojo ji.

Bet gydytoja apsidairė aplinkui ir tarp tamsių pėdsakų hieroglifų pamatė tris spirale susisukusias mažas gyvates. Gydytoja pamatė dar tris bei dar tris ir staiga suprato, kokią žinutę ši vieta ir jos padarai jai bando pasakyti. Gyvatė buvo tarsi visų gydytojų kartų atstovė, specialiai atsiųsta ten, kad priimtų tai, kas siūloma.

Kai gydytoja mąstė, kiek laiko užtruko stengdamasi perprasti sapnų gyvačių paslaptis, ji suprato priežastis. Dabar, kai gydytoja įveikė nuodų poveikį, ji galėjo suprasti, ką sako hieroglifai ir matė daug daugiau nei sapnų gyvačių trijules, besiporuojančias ant šaltų akmenų.

Gyvatės žmonės, kaip ir visi kiti žemės gyventojai, buvo per daug egoistiški. Galbūt tai neišvengiama, nes jų izoliacija gan priverstinė. Bet gydytojai buvo per daug neįžvalgūs; saugodami sapnų gyvates, jie neleido joms subręsti. Tai taip pat neišvengiama: sapnų gyvatės pernelyg vertingos, kad būtų galima jomis rizikuoti eksperimentuojant. Saugiau pasikliauti klonavimu, kad gautų kelias naujas sapnų gyvates, negu rizikuoti gyvybėmis tų gyvačių, kurias gydytojai jau turėjo.

Gyvatė nusišypsojo supratusi sprendimo aiškumą ir paprastumą. Žinoma, gydytojų sapnų gyvatės niekad nesubręsdavo. Kažkuriame sapnų gyvačių vystymosi etape joms reikėjo šio aštraus šalčio. Žinoma, jos retkarčiais poruodavosi: šaltis skatindavo ir dauginimąsi. Ir galiausiai: tikėdamiesi, kad subrendusios gyvatės poruosis, gydytojai vargdavo, kad jas suvestų… po dvi poras.

Izoliuoti nuo naujų žinių, gydytojai suprato, kad jų sapnų gyvatės svetimos, bet jie nesugebėjo suprasti, kiek svetimos.

Po dvi poras. Gyvatė tyliai juokėsi. Ji prisiminė aistringus ginčus su kitais gydytojais per apmokymus, pamokas, disputus apie tai, ar sapnų gyvatės gali būti diploidai ar heksaploidai dėl tinkamo branduolinių kūnų skaičiaus. Bet niekas per tuos aistringus ginčus nebuvo tiesos pusėje. Sapnų gyvatės — triploidai ir joms reikia trijulės, o ne poros. Gyvatės juokas virto liūdna šypsena, išreiškiančia apgailestavimą dėl klaidų, kurias tiek metų darė ji ir jos žmonės, klydo, nes neturėjo tinkamos informacijos, nes technologijos negalėjo palaikyti biologinių galimybių dėl etnocentrizmo. Ir dėl priverstinės Žemės izoliacijos nuo kitų pasaulių, ir dėl savanoriško atsiskyrimo nuo daugelio kitų žmonių grupių. Gyvatės žmonės klydo: su sapnų gyvatėmis jiems pasisekė tik atsitiktinai.

Dabar, kai gydytoja suprato, galbūt viskas jau per vėlu.

Gyvatė jautėsi šiltai, ramiai ir mieguistai. Troškulys jai neleido užmigti: troškulys, tuomet prisiminimai. Plyšys tikriausiai buvo kaip niekada šviesus, o akmenys, ant kurių gulėjo gydytoja, sausi. Gyvatė pajudino ranką ir pajuto, kaip iš juodo akmens į ją skverbiasi šiluma. Bandydama save, šiek tiek pasislinko į dešinę. Jai skaudėjo kelį, bet jis nebuvo sutinęs. Gyvatei vis dar maudė petį. Gydytoja nežinojo, kiek laiko ji miegojo, bet ji jau pradėjo sveikti.

Iš kito plyšio galo greitai mažu upeliu tekėjo vanduo. Gyvatė atsistojo ir, laikydamasi už uolos, nuėjo prie vandens. Jautėsi labai netvirtai, tarsi staiga labai pasenusi. Bet ji vis dar buvo stipri: jautė, kaip jėgos po truputį grįžta. Priklaupdama prie upelio, Gyvatė saujomis pasėmė vandens ir atsargiai gėrė. Vandens skonis buvo vėsus bei švarus. Pasitikėdama savo sprendimu, Gyvatė godžiai gėrė. Apnuodyti gydytoją tikrai labai sunku, bet jai dabar nelabai rūpėjo dar daugiau apkrauti organizmą toksinais.

Nuo beveik šąlančio vandens Gyvatei skaudėjo skrandį. Gydytoja nuvijo į šalį mintis apie maistą ir atsistojo plyšio centre, po truputį sukosi, norėdama apžiūrėti jį dienos šviesoje.

Sienos buvo šiukščios, bet ne įskilusios; Gyvatė nematė, už ko būtų galima laikytis kojų arba rankų pirštais. Siena buvo tris kartus aukštesnė, nei ji galėtų perlipti, jei nebūtų sužeista. Bet jai reikėjo kažkaip išsigauti iš čia. Reikėjo surasti Melisą ir su ja pabėgti.

Gyvatei prašviesėjo galvoje. Bijodama, kad pradės panikuoti, ji kelis kartus užsimerkusi giliai ir lėtai įkvėpė. Gydytojai buvo sunku susikaupti, nes ji žinojo, kad Šiaurys sugrįš, gal net bet kurią sekundę. Jis norės pabudusią Gyvatę ryti akimis, nes jis įveikė jos imunitetus ir paveikė nuodais. Šiaurys tikriausiai norėjo, kad Gyvatė šliaužiotų keliais kaip keistuolis ir maldautų tol, kol jis jai padarytų paslaugą ir leistų svaigintis. Gyvatė suvirpėjo ir atsimerkė. Vos tik Šiaurys supras tikrą nuodų poveikį gydytojai, jis, jei galės, naudos juos, kad ją nužudytų.

Gyvatė atsisėdo ir nuo peties nusivyniojo Melisos galvos apdangalą. Medžiaga buvo sudžiūvusi ir sukietėjusi nuo kraujo, tad gydytojai reikėjo ją nuplėšti prie pat odos. Bet žaizdos šašas buvo labai storas ir Gyvatė nenorėjo, kad ji vėl pradėtų kraujuoti. Žaizda buvo ne visai švari: randas bus pilnas purvo ir smėlio, jei ji greitai ko nors nesiims. Bet žaizda neužsikrės ir gydytoja tuo užsiimti dabar neturi laiko. Gyvatė nuplėšė keletą dryžių nuo kvadrato formos medžiagos, o likusią surišo į laikiną maišelį. Keturios didelės sapnų gyvatės apatiškai gulėjo ant akmenų ir buvo beveik ranka pasiekiamos. Gydytoja čiupo gyvates, įdėjo jas į maišelį ir dairėsi daugiau. Tos, kurias gydytoja pagavo, buvo tikrai subrendusios, o viena galbūt brandino vaisingus kiaušinėlius. Ji pagavo dar tris, bet likusios gyvatės pradingo. Gydytoja atsargiai ėjo akmenimis, ieškodama irštvų, bet nieko nerado.

Gyvatė svarstė, ar ji įsivaizdavo, ar sapnavo poravimosi sceną. Viskas atrodė taip tikra…

Nesvarbu, ar gydytoja ją sapnavo, ar ne, čia buvo dar daug sapnų gyvačių. Arba sapnų gyvačių skylės buvo gerai paslėptos, kad be atidaus apžiūrėjimo Gyvatė nerastų, arba Šiaurys išsinešė likusias gyvates.

Sujudimas prie krašto privertė Gyvatę apsisukti. Gydytoja ištiesė ranką sapnų gyvatės link ir ši kirto. Džiaudamasi, kad po visko, ką patyrė, jos refleksai dar pakankamai geri, jog spėtų išvengti ilčių, Gyvatė atitraukė ranką. Ji nebijojo vienos iš gyvačių įkandimo: jos imunitetas nuodams dabar būtų labai stiprus. Po kiekvieno įkandimo kitas nuodų poveikis pasireikštų vis vėliau. Bet Gyvatė nenorėjo patirti kito karto.

Gydytoja pagavo paskutinę didelę gyvatę ir įsidėjo į maišą, surišo jį vienu medžiagos dirželiu ir, palikdama ilgą virvę, prisirišo maišą sau prie diržo.

Gyvatė matė tik vieną būdą pabėgti. Na, buvo ir kitas būdas, bet ji abejojo, ar turi pakankamai laiko pasistatyti pakylą iš raštuotų akmenų ir išlipti. Gyvatė grįžo į tolimą plyšio galą, į siaurą erdvę, kur susieina sienos, kur ji laikė Melisą.

Kažkas kuteno jos nuogą koją. Gydytoja pažvelgė žemyn ir pamatė, kaip nušliaužia sapnų gyvatės jauniklis. Ji pasilenkė ir paėmė jį švelniai, kad neišgąsdintų. Suragėjęs audinys jau buvo nukritęs, o aplink jauniklio bumą esantys žvynai — šviesiai rožinės spalvos. Po kažkiek laiko jie taps skaisčiai raudoni. Mažas padaras savo trišakiu liežuviu ragavo orą, nosimi baksnojo Gyvatės delną ir apsivyniojo aplink nykštį. Gydytoja leido jaunikliui nuslysti į suplėšytų marškinių kišenę ant krūtinės, kur ji galėjo jausti jo judesius. Jauniklis buvo pakankamai jaunas, kad būtų galima jį prisijaukinti. Gyvatės kūno šiluma užliūliavo jauniklį.

Gydytoja įsispraudė į siaurą erdvę. Atsilenkdama atgal, ji prie sienos prispaudė savo pečius ir nugarą. Žaizdos dar nepradėjo skaudėti, bet ji nežinojo, kiek skausmo galės ištverti. Gyvatė nusiteikė taip, kad nejaustų sužeidimo, bet susikoncentruoti tapo sunku dėl išsekimo ir alkio. Gydytoja pridėjo dešinę koją prie priešpriešinės sienos ir įsisprausdama pasistūmė. Gyvatė atsargiai uždėjo antrą koją ant sienos ir pakibo tarp dviejų plyšio sienų. Gydytoja spyrėsi abiem kojom ir pečiais slydo į viršų, rankas stūmė aukštyn ir žemyn. Pakėlė kojas šiek tiek aukščiau ir, darkart atsistūmusi, šliaužė aukštyn. Jai kylant, iš po kojų nuslydę akmenukai pabiro į visas puses. Norėdama išsilaikyti, ji įsikibo į sieną. Siena braižė Gyvatės alkūnes ir nugarą. Gydytoja slystelėjo žemyn, nusileidimas buvo kietas ir skausmingas. Mėgindama įkvėpti, Gyvatė pabandė atsikelti ir tuomet ramiai gulėjo. Ji buvo apsivertusi aukštyn kojomis ir drebėjo. Kai akmenys vėl nurimo, Gyvatė giliai įkvėpė ir atsistojo. Nuo įsitempimo jai skaudėjo pažeistą kelį.

Gyvatė bent jau nenukrito ant sapnų gyvačių. Gydytoja uždėjo ranką ant kišenės ir pajuto, kaip lengvai juda mažylis.

Sukandusi dantis, Gyvatė vėl pasilenkė prie sienos. Ji vėl stūmėsi į viršų, judėjo atsargiau, ieškodama skilusio akmens prieš spausdama sieną naujoje vietoje. Siena draskė Gyvatės nugarą, o suprakaitavusios rankos ėmė slysti. Gydytoja nesustojo; ji įsivaizdavo, kaip žiūri per kalėjimo kraštą, kietus akmenis ir horizontą.

Gyvatė išgirdo triukšmą ir sutingo.

Nieko nėra, pagalvojo ji. Vienas akmens gabalėlis, atsitrenkiantis į kitą. Vulkaninis akmuo, kai trenkiasi į kitą tokį, visada skamba kaip gyvas.

Nuo įsitempimo drebėjo gydytojos šlaunų raumenys. Gyvatei gėlė akis, o vaizdas spindėjo nuo prakaito.

Garsas pasikartojo. Tai ne bildantys akmenys, o du balsai ir vienas iš jų Šiaurio.

Beveik verkdama nuo streso, Gyvatė nuslydo atgal į plyšį. Judėjimas žemyn buvo toks pat sunkus ir atrodė, kad ji užtruko labai daug laiko, kol galėjo nušokti. Akmuo braižė Gyvatės nugarą, rankas ir kojas. Uždaroje erdvėje garsas taip aidėjo, jog gydytoja buvo įsitikinusi, kad Šiaurys ją išgirs. Kai akmuo nudardėjo žemyn, Gyvatė prisiplojo prie žemės, kūnu uždengdama maišą su sapnų gyvatėmis. Ji sustingo bandydama suvaldyti nuovargio drebulį. Siaubingai stigdama oro, Gyvatė prisivertė kvėpuoti lėtai, tarsi dar miegotų. Ji buvo beveik užsimerkusi, bet matė, kaip ant jos užkrito šešėlis.

— Gydytoja!

Gyvatė nejudėjo.

— Gydytoja, pabusk!

Gyvatė išgirdo, kaip batas palietė uolą. Ant jos lijo stiprus akmenų fragmentų lietus.

— Ji vis dar miega, Šiaury, — tarė keistuolis. — Kaip ir visi kiti. Visi, išskyrus tave ir mane. Eime miegoti, Šiaury. Prašau, leisk man miegoti.

— Užsičiaupk. Visai neliko nuodų. Gyvatės išsekusios.

— Jos galėtų dar kartą įgelti. Arba leisk man nusileisti ir paimti kitą, Šiaury. Gražią, didelę. Tuomet aš galėsiu užtikrinti, kad gydytoja tikrai miega.

— Koks man skirtumas, ar ji tikrai miega, ar ne?

— Tu negali ja pasitikėti, Šiaury. Ji pasalūnė. Ji apgavo mane, kad atvesčiau pas tave…

Keistuolio balsas nutolo kartu su jo ir Šiaurio žingsniais. Kiek Gyvatė girdėjo, Šiaurys nesivargino darkart atsakyti.

Kai jie išėjo, Gyvatė pajudėjo tik tiek, kad ant kišenės uždėtų ranką. Kažkokiu būdu jaunikliui viskas buvo gerai; gydytoja jautė, kaip po jos pirštais jis lėtai ir ramiai juda. Ji pradėjo tikėti, kad jei jai kada nors pavyks išsikrapštyti iš šio urvo, tai pavyks ir mažai sapnų gyvatei. O gal viskas bus atvirkščiai. Gyvatės ranka drebėjo; ji atitraukė ranką, kad jauniklis neišsigąstų. Lėtai apsisukdama ant nugaros, gydytoja pažvelgė į dangų. Atrodė, kad plyšio viršus labai toli nuo jos, lyg kaskart, kai ji nebandė ropštis sienomis, dangus vis būtų kilęs. Nuo Gyvatės akies krašto ant plaukų nusirito ašara.

Gydytoja staigiai atsisėdo. Atsistoti buvo daug sunkiau ir nerangiau, bet galiausiai ji stovėjo siauroje erdvėje tarp sienų ir žiūrėjo tiesiai į uolos pradžią. Nudrėkstos nugaros vietos trynėsi į akmenį, o žaizda petyje bet kurią akimirką galėjo imti kraujuoti. Nežiūrėdama į viršų, Gyvatė uždėjo vieną koją ant sienos, įsirėžė, užkėlė antrą koją ir vėl pajudėjo į viršų.

Kildama vis aukštyn, Gyvatė jautė, kaip drisko audinys po jos pečiais. Surištas galvos apdangalas pakilo nuo žemės ir kilo siena po Gyvate. Ryšulys pradėjo siūbuoti; jis buvo pakankamai sunkus, kad sutrikdytų gydytojos pusiausvyrą. Ji sustojo ir pakibo kaip tiltas, ateinantis iš niekur ir vedantis į niekur, kol sumažėjo apačioje esančios švytuoklės vibracija. Gyvatės kojų raumenys vis labiau tempėsi, kol ji vos begalėjo jausti akmenį po kojomis. Ji nežinojo, kaip arti viršaus buvo ir nenorėjo žiūrėti.

Gydytoja buvo aukščiau nei prieš tai; čia plyšio sienos platėjo ir darėsi sunkiau įsiremti. Sulig kiekvienu mažu žingsneliu Gyvatei teko vis labiau ištiesti kojas. Dabar ji laikėsi tik pečiais ir kojų pirštų galiukais, rankomis stipriai stūmėsi nuo akmens. Daugiau kilti Gyvatė nebegalėjo. Po jos dešine ranka akmuo buvo šlapias nuo kraujo. Gydytoja paskutinį kartą pasistūmė į viršų. Staiga Gyvatės galva loštelėjo ir ji pamatė žemę, kalvas bei dangų. Staigus pasikeitimas beveik atėmė gydytojos pusiausvyrą. Gyvatė ranka užsikabino už plyšio krašto, pasirėmė alkūne, tuomet ranka. Jos kūnas apsisuko ir dešine ranka ji apčiupinėjo žemę. Žaizdos petyje skausmas Gyvatę nudiegė nuo nugaros iki pirštų galiukų. Gydytoja nagais įsikibo į žemę, slydo, laikėsi. Gyvatė ieškojo, kur įsiremti kojų pirštais ir kažkaip rado. Akimirką gydytoja kabojo prie sienos, bandė atgauti kvapą ir jautė nubrozdinimus ant klubo nuo atsitrenkimo į akmenį. Visai virš jos krūties, kišenėje, suspaustas, bet ne visai pritrėkštas, raitėsi nelaimingas sapnų gyvatės jauniklis.

Iš paskutinių jėgų Gyvatė persisvėrė per plyšio kraštą ir dusdama gulėjo ant žemės, jos pėdos bei kojos vis dar pamažu slinko. Likusį kelią Gyvatė iššliaužė. Suplėšytas galvos apdangalas draskėsi į akmenį. Gyvatė švelniai ir lėtai traukė jį, kol laikinas maišas atsidūrė šalia jos. Tik tuomet, vieną ranką uždėjusi ant gyvačių, o kita glostydama žemę, gydytoja galėjo apsidairyti ir įsitikinti, kad išlipo nepastebėta. Bent jau tą akimirką Gyvatė buvo laisva.

Gydytoja atsegė kišenę ir pažiūrėjusi į jauniklį vos galėjo patikėti, kad jis nesužeistas. Užsisegdama kišenę, Gyvatė paėmė vieną krepšį iš krūvos šalia plyšio ir sudėjo į jį subrendusias gyvates. Krepšį Gyvatė užsimetė ant nugaros, drebėdama atsistojo ir pajudėjo tunelių, supančių kraterį, link.

Bet tuneliai apsupo Gyvatę kaip netobuli atspindžiai ir ji negalėjo prisiminti, per kurį ją įleido. Jis buvo prieš vieną šaldymo vamzdį, bet krateris buvo toks didelis, kad bet kuris iš trijų įėjimų galėjo būti tas, kurio jai reikėjo.

Gal taip geriau, pagalvojo Gyvatė. Gal jie visada eina per vieną įėjimą, o aš pateksiu į apleistą.

O gal nesvarbu, kuriuo aš eisiu, vis tiek sutiksiu kažką, o gal visi kiti yra aklakeliai.

Atsitiktinai Gyvatė įėjo į kairį tunelį. Viduje jis atrodė kitaip, bet taip atrodė dėl to, kad ištirpo ledas. Šiame tunelyje taip pat buvo žibintai, todėl Šiaurio žmonės turi ji kažkam naudoti. Tačiau dauguma žibintų buvo beveik sudegę, todėl Gyvatė ėjo tamsoje nuo vieno neaiškaus plazdančio taško iki kito, rankomis žymėdama sienas, kad galėtų grįžti atgal, jei tunelis jos neišvestų. Kiekviena nauja šviesa turėjo būti tunelio anga, bet kiekviena šviesa pasirodydavo esąs žibintas. Koridorius tęsėsi į priekį. Kad ir kokia susirūpinusi prieš tai buvo Gyvatė, kad ir kaip pavargusi, ji žinojo, jog pirmas tunelis nebuvo toks ilgas.

Dar viena šviesa, galvojo Gyvatė. O tada?..

Purvini dūmai apsupo gydytoją ir taip užstojo kelią. Gyvatė sustojusi prie žibinto apsisuko. Už jos buvo tik juoduma. Kitos šviesos užgeso arba ji pasuko tuneliu ir jų nebesimatė. Gydytoja negalėjo prisiversti eiti toliau.

Gan ilgai Gyvatė ėjo tamsoje, kol vėl pamatė kitą šviesą. Ji norėjo, kad tai būtų dienos šviesa, derėjosi ir lažinosi pati su savimi, kad tai bus dienos šviesa, bet žinojo, jog tai bus žibintas. Jis vos neužgeso: švytėjo kaip gintaras. Gyvatė jautė mažėjančios liepsnos aitrų kvapą.

Ji svarstė, ar ir vėl nueis į dar vieną tamsų plyšį. Nuo tada gydytoja ėjo atsargiau, slysdama koja prieš perkeldama ant jos svorį, kad įsitikintų, jog žemė tvirta.

Kai pasirodė kitas žibintas, Gyvatė jį vos pastebėjo. Nuo žibinto sklido per mažai šviesos, kad ji galėtų matyti kelią. Krepšys vis šukėj o ir prasidėjo reakcija į viską, kas nutiko. Gydytojai labai skaudėjo kelį, o petį skaudėjo taip, jog teko pakišti ranką po diržu, jog ši būtų prie kūno. Eidama nepatikimu keliu, ji nemanė, kad galėtų koją pakelti aukščiau net atsiradus pavojui.

Staiga Gyvatė atsidūrė ant kalvos krašto, dienos šviesoje, po keistai susisukusiais medžiais. Ji abejingai apsidairė aplink, tuomet ištiesė kairę ranką ir paglostė šiurkščią medžio drevę. Nutrintu piršto galiuku su nulūžiu nagu gydytoja palietė gležną lapą.

Gyvatė norėjo atsisėsti, juoktis, ilsėtis, miegoti. Vietoj toji pasisuko į dešinę ir ėjo aplink kalvos kraštu, tikėdamasi, kad tunelis nenuvedė jos į pusiaukelę nuo kalvos arba nuo kupolo, nuo Šiaurio namų. Gydytoja norėjo, kad Šiaurys arba keistuolis būtų pasakę, kur jie padėjo Melisą.

Staiga medžiai baigėsi. Gyvatė beveik įėjo į proskyną, kai sustojo ir grįžo atgal į šešėlius. Pievą tvirtu skaisčiai raudonu sluoksniu dengė krūmai apvaliais lapais. Ant natūralaus čiužinio gulėjo visi žmonės, kuriuos gydytoja matė su Šiauriu, ir dar daugiau. Jie visi miegojo, sapnavo, manė ji. Dauguma gulėjo veidais į viršų, atlošę galvas, išvertę gerkles, kur tarp daugybės randų matėsi įkandimai ir kraujas ant jų. Neatpažindama nė vieno, Gyvatė apžiūrinėjo žmones, kol jos žvilgsnis pasiekė kitą proskynos galą. Ten, paliestas svetimo medžio šešėlio, gulėjo miegantis keistuolis. Jo poza skyrėsi nuo visų kitų: jis gulėjo veidu žemyn, nusirengęs iki juosmens, rankas ištiesęs prieš save lyg maldaudamas. Jo kojos ir pėdos buvo nuogos. Gyvatė ėjo kirtimo pakraščiu, vis artėdama prie keistuolio, ji matė daugybę ilčių žymių ant vidinių rankų pusių ir pakinklių. Taigi Šiaurys rado neišsekusią gyvatę, o keistuolis galiausiai gavo, ko norėjo.

Bet proskynoje Šiaurio su Melisa nebuvo.

Gerai pramintas takas vedė atgal į mišką. Gyvatė atsargiai ėjo keliu ir buvo pasiruošusi bet kada smukti tarp medžių. Bet nieko neįvyko. Eidama basomis per kietą žemę, gydytoja galėjo girdėti, kaip šnara maži gyvūnėliai, paukščiai, ir neapsakomai svetimi žvėrys. Takas baigėsi tiesiai virš įėjimo į pirmą tunelį. Ten, šalia didelio krepšio, vienas, rankoje laikydamas sapnų gyvatę, sėdėjo Šiaurys.

Gyvatė įdėmiai stebėjo Šiaurį. Jis laikė gyvatę saugiu būdu, už galvos, kad ši neįgeltų. Kita ranka Šiaurys glostė jos glotnius, žalius žvynus. Gydytoja pastebėjo, kad Šiauriui ant kaklo nebuvo įkandimų randų ir ji pagalvojo, jog Šiaurys naudojasi malonesniu būdu nuodams įsisavinti. Bet dabar vyro drabužių rankovės nusmuko ir Gyvatė gan aiškiai matė, kad ant jo išblyškusių rankų taip pat nebuvo randų.

Gydytoja suraukė antakius. Melisos niekur nesimatė. Jei Šiaurys ją nunešė atgal į urvus, jai gali tekti tuščiai ieškoti kelias dienas ir ji gali vis tiek nieko nerasti. Gyvatė neturėjo jėgų ilgai paieškai. Gydytoja įžengė į proskyną.

— Kodėl neleidi, kad ji tau įgeltų? — paklausė Gyvatė.

Šiaurys stipriai krūptelėjo, bet vis tiek kontroliavo gyvatę.

Visiškai sutrikęs vyras spoksojo į gydytoją. Šiaurys greitai apsidairė aplink proskyną ieškodamas žmonių, tarsi pirmą kartą suprasdamas, kad jo žmonių šalia nėra.

— Jie visi miega, Šiaury, — tarė Gyvatė. — Sapnuoja. Net ir tas, kuris mane čia atsivedė.

— Ateik pas mane! — suriko Šiaurys, bet gydytoja nepakluso jo įsakmiam tonui ir visai niekas neatsiliepė.

— Kaip tu ištrūkai? — sušnabždėjo Šiaurys. — Aš esu nužudęs gydytojų — jie ne stebukladariai. Juos nužudžiau taip pat lengvai, kaip ir kokį kitą padarą.

— Kur Melisa?

— Kaip tu ištrūkai? — suriko Šiaurys.

Gyvatė prisiartino prie Šiaurio be jokios minties apie tai, ką jis galėtų padaryti. Tai tiesa, kad Šiaurys nebuvo stiprus, bet sėdėdamas jis buvo beveik tokio pat ūgio, kaip ir stovinti Gyvatė, o dabar ir ji nebuvo stipri. Gydytoja sustojo prieš Šiaurį.

Šiaurys stumtelėjo sapnų gyvatę prieš gydytoją, lyg tai ją išgąsdintų ar susietų jos troškimą su jo noru. Gyvatė buvo taip arti, jog ištiesė ranką ir pirštų galiukais paglostė gyvatę.

— Kur Melisa?

— Ji mano, — atsakė Šiaurys. — Jai ne vieta išoriniame pasaulyje. Jos vieta čia.

Bet jo blankios akys, žvelgiančios į šonus, jį išdavė. Gyvatė sekėjo žvilgsnį iki didžiulio krepšio, beveik tokio pat ilgio, kaip jos ūgis ir pusę tiek gilaus. Gyvatė nuėjo prie krepšio ir atsargiai pakėlė jo dangtį. Gydytoja žengė nedrąsų žingsnį atgal ir piktai atsiduso. Krepšys buvo beveik pilnas sapnų gyvačių. Įsiutusi Gyvatė metėsi Šiaurio link.

— Kaip tu galėjai?

— Jai šito reikėjo.

Gyvatė atsuko Šiauriui nugarą ir lėtai, atsargiai pradėjo kelti sapnų gyvates iš krepšio. Jų buvo tiek daug, kad gydytoja nematė Melisos. Gydytoja išėmė sapnų gyvates iš krepšio poromis ir, kadangi jos jau nebegalėjo pasiekti dukros, numetė jas ant žemės. Pirma nuslydo per gydytojos pėdą ir apsivyniojo aplink kulkšnį, bet antra greitai nušliaužė tarp medžių.

Šiaurys prišliaužė.

— Ką tu darai? Tu negali…

Šiaurys pasileido paskui tris gyvates, bet viena iš jų pakilo pasiruošusi kirsti ir Šiaurys atšoko atgal. Gyvatė ant žemės numetė dar dvi gyvates. Šiaurys dar kartą pabandė pagauti sapnų gyvatę, bet ji vėl jam kirto ir Šiaurys vos nepargriuvo, bandydamas išvengti įkandimo. Vyras paliko gyvatę ir nusvyravo pas gydytoją, stengdamasis savo ūgiu ją įbauginti, tačiau gydytoja prieš jį ištiesė sapnų gyvatę ir šis sustojo.

— Tu jų bijai, ar ne, Šiaury?

Gyvatė žengė žingsnį jo link. Šiaurys bandė tvirtai išsilaikyti, bet kai Gyvatė žengė antrą žingsnį, jis staigiai atsitraukė.

— Negi nesinaudoji savo paties patarimu?

Gyvatė dar niekada nebuvo tokia pikta: jos sveikoji proto dalis, giliai užvaldyta, stebėjo, kokia ji buvo laiminga, galėdama gąsdinti Šiaurį.

— Nesiartink…

Kai Gyvatė artėjo priėjo, Šiaurys pargriuvo ant nugaros. Sėdomis vyras traukėsi atgal, o pabandęs atsistoti vėl pargriuvo. Gyvatė buvo pakankamai arti, kad užuostų jo kvapą, muskatinį ir sausą — nieko panašaus į žmogaus kvapą. Švokšdamas kaip gyvūnas prie įlankos, suspaudęs kumštį ir pasiruošęs smogti, kai gydytoja priartins gyvatę.

— Nedrįsk, — tarė Šiaurys. — Nedaryk to…

Galvodama apie Melisą, Gyvatė neatsakė.

Užhipnotizuotas Šiaurys spoksojo į sapnų gyvatę.

— Ne… — jo balsas nutilo. — Prašau…

— Ar pasigailėjimo nori iš manęs? — piktdžiugiškai paklausė Gyvatė, žinoma, kad ji jam nesuteiks daugiau gailesčio, negu jis suteikė jos dukrai.

Staiga Šiaurys atleido kumščius ir pasilenkė Gyvatės link tiesdamas rankas, rodydamas puikias, mėlynas riešų venas.

— Ne, — tarė Šiaurys. — Aš noriu taikos.

Laukdamas, kol sapnų gyvatė gels, Šiaurys akivaizdžiai suvirpėjo.

Apstulbusi Gyvatė atitraukė rankas.

— Prašau! — darkart sušuko Šiaurys. — Dievai, nežaisk su manimi!

Gydytoja pažvelgė į gyvatę, tuomet į Šiaurį. Staiga jos malonumas pavirto pasibjaurėjimu. Ar ji buvo tokia panaši į jį, kad jai reikėjo valdyti kitus žmones? Galbūt šis kaltinimas buvo tiesa. Siaubas ir savigyna jai teikė tiek pat malonumo, kiek ir jam. Ir taip pat ji buvo arogantiška, ji visada buvo arogantiška. Galbūt skirtumas tarp jos ir Šiaurio buvo ne gerumas, o laipsnis. Gyvatė suprato, kad jei ji toliau grasins bejėgiui Šiauriui gyvate, kad ir koks skirtumas tai būtų, jis turėtų mažai reikšmės. Numetusi gyvatę ant žemės, gydytoja atsitraukė.

— Nesiartink prie manęs, — jos balsas taip pat virpėjo. — Aš ketinu pasiimti savo dukrą ir keliauti namo.

— Padėk man, — sušnabždėjo Šiaurys. — Aš atradau šią vietą, aš naudojau šiuos padarus, kad padėčiau kitiems, negi dabar aš nenusipelnau pagalbos?

Šiaurys gailestingai pažiūrėjo į Gyvatę, bet ji nejudėjo.

Staiga Šiaurys sudejavo, metėsi į priekį pasiimti sapnų gyvatės, tuomet viena ranka ją sugavo ir vertė ją įkasti į jo kitos rankos riešą. Šiaurys darkart sudejavo, kai gyvatės iltys susmigo į audinius.

Gyvatė atsitraukė nuo vyro, bet jis daugiau nekreipė į ją dėmesio. Gydytoja pasisuko prie didelio pinto krepšio.

Dabar sapnų gyvatės pačios jau buvo pradėjusios sprukti. Viena išslydo per krepšio kraštą ir, minkštai barkšteldama, nukrito ant žemės. Išlindo dar keletas, kol galiausiai visas masės svoris persikėlė ant vieno šono, krepšys pasviro, apsivertė, o gyvatės išlindo besiraitančia krūva.

Bet Melisos ten nebuvo.

Gyvatė puikiai matė, kaip Šiaurys praslinko pro ją ir savo krauju pasruvusias išbalusias rankas sukišo į sapnų gyvačių krūvą.

Gydytoja sugriebė Šiaurį ir jį apsuko.

— Kur ji?

— Kas?..

Šiaurys silpnai pasitraukė gyvačių link, jo akys buvo kaip peršviečiamas stiklas.

— Melisa — kur ji?

— Ji sapnavo… — vyras pažvelgė į sapnų gyvates. — Su jomis.

Melisai pavyko kažkaip pasprukti. Jai kažkaip pavyko nugalėti Šiaurį, nuodus, užmaršties pagundą. Ieškodama Gyvatė darkart apsidairė po stovyklą ir matė viską, bet tik ne tai, ką norėjo matyti.

Nusivylęs Šiaurys sudejavo ir Gyvatė jį paleido. Jis griebė į mišką šliaužiančias gyvates. Ant jo rankų buvo krūva kruvinų įgėlimų ir kiekvieną kartą vėl pagavęs savo padarą, Šiaurys vertė jį jam įgelti.

— Melisa! — pašaukė Gyvatė, bet niekas neatsiliepė.

Staiga Šiaurys suniurnėjo; tuomet, po akimirkos, jis išleido keistą dejonės garsą. Gyvatė pažvelgė sau per petį. Šiaurys, kruvinose rankose laikydamas gyvatę, pakilo, iš įkandimo gerklėje sruveno kraujas. Šiaurys sustingo, o gyvatė rangėsi. Šiaurys parkrito ant kelių, siūbavo. Vyras nugriuvo į priekį ir ramiai gulėjo, o jo galia dingo, vos tik svetimos sapnų gyvatės pabėgo atgal į savo svetimą mišką.

Vedama reflekso, Gyvatė nuėjo prie Šiaurio. Vyras kvėpavo tolygiai. Nuo tokio švelnaus kritimo Šiaurys nesusižeidė. Gydytoja svarstė, ar nuodai paveiks jį taip, kaip ir jo pasekėjus. Bet jei ir nepaveiktų, net jei jo baimė sukėlė neigiamą reakciją, ji nieko negalėjo dėl jo padaryti.

Sapnų gyvatė, kurią Šiaurys dar laikė, pasirangė ir išslydo iš jo rankų. Nuo prisiminimų ir apgailestavimo Gyvatei užėmė kvapą. Sapnų gyvatei lūžo nugara. Gydytoja pasilenkė prie sapnų gyvatės ir pabaigė jos kančias, nužudydama visai kaip nužudė Žaltį.

Ant lūpų jausdama padaro vėsų ir sūrų skonį, Gyvatė apgraibomis susirado pinto krepšio diržą ir užsikėlė jį sau ant pečių. Gyvatė nesugalvojo Melisos ieškoti niekur kitur kaip tik take, vedančiame žemyn kalva prie kupolo įtrūkimo.

Nuo susisukusių medžių krito didesni ir tamsesni šešėliai nei pirmoje vietoje, per kurią Gyvatė praėjo, o tarp jų esanti proskyna buvo siauresnė bei žemesnė.

Šiurpuliukams bėgiojant per nugarą, Gyvatė ėjo kiek galėdama greičiau. Svetimame miške galėjo slėptis bet koks padaras: nuo sapnų gyvačių iki tylių mėsėdžių. Melisos visiškai niekas nesaugojo; ji netgi nebeturėjo peilio.

Kai Gyvatė pradėjo tikėti, jog eina blogu keliu, ji pasiekė išsikišusį akmenį, kur ją išdavė keistuolis. Nuo Šiaurio stovyklos iki atbrailos buvo ilgas kelias, ir gydytoja galvojo, kaip Melisa galėjo taip toli nueiti.

Gal ji pabėgo ir pasislėpė, galvojo Gyvatė. Gal ji vis dar viršuje, netoli Šiaurio stovyklos, miega, o gal sapnuoja… ir miršta.

Gyvatė paėjo dar kelis žingsnius toliau, sudvejojo, apsisprendė ir patraukė į priekį.

Išsitiesusi ant kelio, nagais įsikibusi į žemę, kad bent kiek pasistumtų į priekį, už kito posūkio ant žemės gulėjo Melisa. Klupdama Gyvatė nubėgo prie mergaitės ir puolė ant kelių.

Gydytoja švelniai apsuko savo dukrą. Melisa nejudėjo ir buvo labai sustingusi bei šalta. Gyvatė ieškojo pulso, bet jo nebuvo. Melisą ištiko gilus šokas, o čia gydytoja jai negalėjo niekuo padėti.

Melisa, dukra mano, galvojo Gyvatė, tu taip stipriai stengeisi, kad ištesėtum man duotą pažadą, ir tau beveik pavyko. Aš tau taip pat pažadėjau ir sulaužiau visus pažadus. Prašau, suteik man dar vieną progą.

Nerangiai, beveik turėdama naudoti savo sužeistą dešinę ranką, Gyvatė apglėbė Melisos mažą kūną ir užsidėjo ją ant savo kairio peties. Vos išlaikydama pusiausvyrą, gydytoja atsistojo. Jei ji parkristų, turbūt nebeįstengtų atsikelti. Takas driekėsi prieš Gyvatę ir ji žinojo, kokio jis ilgio.

13

Gyvatė sunkiai ėjo per plokščius lapus, kartą suklupo eidama per plyšį pilną mėlynai žalių šliaužiančių augalų, paslydo ir vos nenukrito ant ką tik nulyto paviršiaus. Melisa visai nejudėjo. Gyvatė ėjo toliau, nes bijojo padėti mergaitę.

Aš čia niekuo negaliu jai padėti, gydytoja darkart pagalvojo ir susikoncentravo ties ėjimu žemyn.

Atrodė, kad Melisa siaubingai šalta, bet Gyvatė negalėjo pasitikėti savo pačios jutimais. Ji bandė atsiriboti nuo bet kokių jutimų. Gydytoja sunkiai žingsniavo toliau kaip mašina, žinojo, jog nusileidusi nuo kalvos ji šauks dėl to, kad jos kūnas taip lėtai judėjo, žingsnis po žingsnio, ir negalėjo judėti greičiau.

Žiūrint iš viršaus, uola atrodė daug statesnė nei tada, kai Gyvatė lipo aukštyn. Stovėdama ant krašto, gydytoja nesuprato, kaip ji sugebėjo užlipti į viršų. Bet apačioje esantis miškas ir pieva, miela žaluma padrąsino Gyvatę.

Gydytoja atsisėdo ant uolos krašto ir atsipalaidavo. Iš pradžių ji slydo lėtai, prasilauždama kelią nuoga koja ir bandydama išlaikyti pusiausvyrą. Gyvatė atsitrenkė į akmenį, už jos braižėsi ir siūbavo krepšys. Bet prie pat apačios gydytoja paspartino žingsnį, nuo Melisos svorio ji prarado pusiausvyrą ir pradėjo slysti į šonus. Gyvatė galvojo, kaip išvengti ridenimosi ir jai pavyko, tik nusibrozdino odą nuo alkūnių ir nugaros; galiausiai, užklupta purvo bei akmenukų lietaus, ji sustojo uolos apačioje. Akimirką gulėjo kartu su Melisa, o po jo petim sutraškėjo krepšys. Sapnų gyvatės rangėsi viena per kitą, bet nerado pakankamai didelių skylių, kad galėtų iššliaužti. Gyvatė ranka perbraukė kišenę ant krūtinės ir pajuto, kaip po jos pirštais juda sapnų gyvatės jauniklis.

Tik šiek tiek vėliau gydytoja įstengė mąstyti. Aš beveik matau pievą. Jei aš čia gulėsiu labai tyliai, galėsiu išgirsti, kaip Voveris rupšnoja žolę…

— Voveri!

Gyvatė šiek tiek luktelėjo ir sušvilpė. Ji darkart pašaukė ponį ir pagalvojo, kad išgirdo, kaip jis žvengia, bet negalėjo tuo būti tikra. Jis būtų atsekęs paskui, jei ji būtų šalia, bet jis tik atsiliepdavo į savo vardą arba švilpimą, jei būdavo geros nuotaikos. Dabar neatrodė, kad jis būtų tinkamos nuotaikos.

Gyvatė atsiduso, apsivertė ir atsiklaupė ant kelių. Prieš ją gulėjo sušalusi ir išblyškusi Melisa, ant jos kojų ir rankų matėsi išdžiūvusio kraujo dryžiai. Gydytoja užsikėlė Melisą sau ant peties; ji beveik nevaldė dešinės rankos. Sutelkusi jėgas, Gyvatė atsistojo. Krepšio diržas nuslydo nuo peties ir pakibo ant sulenktos gydytojos rankos. Krepšys trankėsi į jos koją. Jai virpėjo keliai. Gyvatė žengė dar vieną žingsnį, nuo baimės dėl Melisos gyvybės jai aptemo akyse.

Gyvatė darkart pašaukė savo ponį ir klupdama įžengė į pievą. Gydytoja išgirdo kanopų bildesį, bet nematė nei Voverio, nei Greituolės, tik keistuolio seną nešulinį arklį, gulintį žolėje ir beilsinantį snukį ant žemės.

Arevino muskatinių galvijų vilnos apdarai jį saugojo nuo lietaus taip pat, kaip ir nuo karščio, vėjo bei dykumos smėlio. Jis jojo per šviežiai nuplautą dieną, galva braukdamas kabančias šakas, kurios jį užliedavo susikaupusiais lašeliais. Vyras vis dar nematė Gyvatės, bet buvo tik vienas takas.

Arevino žirgas pakėlė galvą ir garsiai sužvengė. Iš už medžių tankmės sklido atsakymas. Ant kietos, šlapios žemės Arevinas išgirdo kanopų bildesį: vingiuotu keliu į jį šuoliavo pikas žirgas bei dryžuotas kaip tigras ponis. Slysdamas Voveris sustojo ir, ištiesęs kaklą, pasistojo piestu. Pilka kumelė prašuoliavo pro šalį, apsisuko, žaismingai pašuoliavo ir sustojo. Kai visi trys žirgai susipažindami iškvėpė orą vienas kitam į šnerves, Arevinas ištiesė ranką ir pakasė Voveriui ausis. Abu Gyvatės žirgai buvo puikios formos.

Pilka kumelė ir dryžuotas kaip tigras ponis nebūtų laisvi, jei Gyvatė nebūtų pasaloje: jie per daug vertingi. Jei žirgai būtų pasprukę per užpuolimą, tai būtų pabalnoti ir su kamanomis. Gyvatė turėtų būti saugi.

Arevinas pradėjo ją šaukti vardu, bet paskutinę akimirką apsigalvojo. Be abejonės, jis buvo per daug įtarus, bet po visko, kas įvyko, buvo pakankamai išmintingas, kad išliktų atsargus. Dar kelios laukimo minutės jo nenužudys.

Arevinas pažvelgė aukštyn į šlaitą, kuris kilo akmenuotomis uolomis ir virto kalno viršūnėmis, į žemaūgę augmeniją, kerpes… ir kupolą.

Kai tik Arevinas suprato, kas tai buvo, jis nesuvokė, kaip jis galėjo to iš karto nepastebėti. Tai buvo vienintelis jo matytas pažeistas kupolas: tai jį maskavo. Bet vis tiek, be jokių abejonių, tai buvo vienas iš senovinių kupolų, pats didžiausias iš visų matytų ir girdėtų. Arevinas neabejojo, kad Gyvatė buvo kažkur viršuje. Tai buvo vienintelė protu suvokiama galimybė.

Arevinas paspartino savo žirgą ir sekė paskui purve paliktus kitų žirgų pėdsakus. Pamanęs, kad kažką išgirdo, vyras sustojo. Tai ne jo vaizduotė: žirgai klausėsi karpydami ausimis. Arevinas darkart išgirdo šaukimą ir pabandė atsiliepti, bet žodžiai užstrigo gerklėje. Arevinas taip staigiai paspaudė kojomis žirgo šonus, kad šis šoko iš vietos gydytojos balso link, Gyvatės link.

Sekamas tigrinio ponio ir pilkos kumelės, mažas, juodas žirgas per medžius prasibrovė į tolimą pievos kraštą. Staiga Gyvatė iš įsiūčio susikeikė, galvodama, kad tuoj vienas iš Šiaurio žmonių atsipeikės.

Ir tuomet ji pamatė Areviną.

Apstulbusi gydytoja negalėjo pajudėti jo link ar net kalbėti. Žirgui dar šuoliuojant, Arevinas nulipo; jis nubėgo prie Gyvatės, jo drabužiai plaikstėsi aplink jį. Gyvatė spoksojo į Areviną, lyg jis būtų šmėkla ir ji tuo buvo įsitikinusi netgi tada, kai šis sustojo taip arti, jog galėtų jį paliesti.

— Arevinai?

— Kas atsitiko? Kas su tavimi taip apsielgė? Keistuolis…

— Jis kupole, — išlemeno Gyvatė. — Su keliais kitais. Dabar jie nepavojingi. Tai Melisa, jai šokas. Man reikia grįžti į stovyklą… Arevinai, tu tikras?

Arevinas pakėlė Melisą nuo gydytojos peties; vienoje rankoje jis laikė Gyvatės dukrą, o kita ranka parėmė gydytoją.

— Taip, aš tikras. Aš čia.

Arevinas padėjo Gyvatei pereiti pievą. Kai jie pasiekė vietą, kur sudėti pakinktai, Arevinas apsisuko, kad padėtų Melisą. Gydytoja priklaupė prie gyvačių lagamino ir apgraibomis ieškojo sagties. Drebėdama ji atidarė vaistų skyrių.

Arevinas švelniai uždėjo ranką ant Gyvatės sužeisto peties.

— Leisk man pasirūpinti tavo žaizda, — tarė Arevinas.

— Man viskas gerai, — atsakė Gyvatė. — Bus gerai. Tai Melisa…

Gyvatė pažvelgė į Areviną ir sustingo nuo jo žvilgsnio.

— Gydytoja, — prabilo vyras, — Gyvate, mano drauge…

Gyvatė pabandė atsistoti; Arevinas bandė ją sulaikyti.

— Negalima nieko padaryti.

— Negalima nieko padaryti?..

Gyvatė atsistojo.

— Tu sužeista, — beviltiškai tarė Arevinas. — Apžiūrinėdama vaiką, tik dar labiau susižeisi.

— O, dievai, — atsiduso Gyvatė.

Arevinas vis dar bandė ją sulaikyti.

— Paleisk mane! — sušuko Gyvatė.

Krūptelėjęs Arevinas atsitraukė. Gyvatė nesustojo, kad atsiprašytų. Gyvatė negalėjo leisti niekam, net ir Arevinui, jos saugoti: tai per daug lengva, per daug patrauklu.

Melisa gulėjo dideliame šešėlyje po pušimi. Gyvatė priklaupė ant storo rudų spyglių patalo. Už jos liko stovėti Arevinas. Gyvatė paėmė Melisos šaltą, išblyškusią ranką. Vaikas nejudėjo. Šliauždama žeme, Melisa nusidraskė panages iki gyvuonies. Ji taip stengėsi išlaikyti duotą pažadą… Melisa daug geriau laikėsi savo pažado nei Gyvatė. Nubraukdama raudonus plaukus nuo baisaus rando, gydytoja pasilenkė virš mergaitės. Gyvatės ašaros krito ant Melisos skruostų.

— Nieko negalima padaryti, — darkart tarė Arevinas. — Jos pulso nebėra.

— Ša, — vis dar ieškodama tvinksėjimo Melisos rieše, gerklėje, galvodama, kad rado, sušnabždėjo Gyvatė.

— Gyvate, nekankink savęs šitaip. Ji negyva! Ji atšalusi!

— Ji gyva.

Gyvatė žinojo, kad Arevinas mano, jog ji iš apmaudo netenka proto; jis nejudėjo, bet liūdnai žiūrėjo į ją. Gyvatė atsisuko į Areviną ir tarė:

— Padėk man, Arevinai. Pasitikėk manimi. Aš sapnavau tave. Aš myliu tave, manau. Bet Melisa — mano dukra ir mano draugė. Aš turiu pabandyti ją išgelbėti.

Silpnas pulsas palietė Gyvatės pirštų galiukus. Melisai tiek daug kartų įgėlė… bet nuodų sukeltas medžiagų apykaitos pagreitėjimas baigėsi ir vietoj to, kad vėl taptų normali, apykaita taip sulėtėjo, jog vos palaikė gyvybę. Ir protą, tikėjosi Gyvatė. Be pagalbos Melisa mirtų nuo išsekimo ar hipotermijos, beveik taip pat, lyg žūtų nuo šalčio poveikio.

— Ką man daryti? — nuolankiai ir prislėgtai paklausė Arevinas.

— Padėk man ją pakelti.

Ant plataus, plokščio, per visą dieną prisisunkusio saulės šilumos akmens Gyvatė ištiesė antklodes. Gydytoja viską darė nerangiai. Arevinas pakėlė Melisą ir paguldė ją ant šiltos antklodės. Akimirkai palikusi dukrą, Gyvatė ant žemės išpylė savo balnakrepšius. Gydytoja pastūmė įrankius, parafino viryklę ir puodą Arevinui, kuris susirūpinusiomis akimis ją stebėjo.

— Pašildyk šiek tiek vandens, prašau, Arevinai. Tik ne per daug.

Gyvatė delnais parodė vandens kiekį. Gydytoja iš gyvačių lagamino vaistų skyriaus paėmė cukraus paketą.

Būdama prie Melisos šono, Gyvatė bandė pakelti jos galvą. Pulsas atsirado, dingo ir vėl grįžo.

Jis yra, sau tarė Gyvatė. Aš jo neįsivaizduoju.

Žiupsnelį cukraus gydytoja pažėrė Melisai ant liežuvio ir tikėjosi, kad buvo pakankamai drėgmės, jog jis ištirptų. Gyvatė nedrįso jos girdyti; mergaitė galėjo paspringti, jei vandens patektų į plaučius. Laiko buvo mažai, bet jei gydytoja skubės, ji nužudys savo dukrą beveik taip pat, kaip galėjo nužudyti Šiaurys. Maždaug kas minutę, belaukdama Arevino, Gyvatė vis duodavo Melisai kelis cukraus grūdelius.

Nieko nesakydamas, Arevinas atnešė garuojantį vandenį. Gyvatė uždėjo dar vieną žiupsnelį Melisai ant liežuvio ir padavė Arevinui maišelį.

— Ištirpink vandenyje kuo daugiau cukraus.

Gyvatė trynė Melisos rankas ir tapšnojo per skruostą.

— Melisa, brangioji, pasistenk pabust. Tik akimirkai. Dukra, padėk man.

Melisa neatsiliepė. Bet Gyvatė darkart užčiuopė jos pulsą ir šį kartą pakankamai stiprų, kad tuo būtų tikra.

— Ar jau paruošei?

Arevinas suko karštą vandenį keptuvėje: šiek tiek per stipriai ir lašelis užtiško jam ant rankos. Išsigandęs Arevinas pažvelgė į Gyvatę.

— Viskas gerai. Tai cukrus.

Gyvatė paėmė iš Arevino keptuvę.

— Cukrus!

Arevinas nusivalė pirštus į žolę.

— Melisa! Pabusk, brangioji.

Melisos akių vokai sumirksėjo. Nuo palengvėjimo Gyvatė neteko kvapo.

— Melisa! Tu turi tai išgerti.

Melisa šiek tiek pajudino lūpas.

— Nesistenk kalbėti.

Gyvatė laikė mažą metalinį indą prie savo dukters burnos ir leido tirštam, lipniam skysčiui lėtai įtekėti, palaukė, kad įsitikintų, jog Melisa prarijo stimuliatoriaus dozę, ir po to galėtų duoti dar vieną.

— Dievai… — nustebęs tarė Arevinas.

— Gyvate? — sušnabždėjo Melisa.

— Aš čia, Melisa. Mes saugios. Dabar tau viskas gerai.

Gyvatė jautėsi taip, lyg tuo pačiu metu juoktųsi ir verktų.

— Man taip šalta.

— Žinau.

Gyvatė apvyniojo antklodę aplink Melisos pečius. Tai buvo saugu, nes mergaitės skrandyje buvo šilto skysčio, o stimuliatorius teikė energijos į kraują.

— Nenorėjau tavęs ten palikti, bet aš pažadėjau… Bijojau, kad keistuolis paims Voverį, bijojau, kad Migla ir Smėlis mirs…

Atsikračiusi paskutinių nuogąstavimų, Gyvatė paguldė Melisą ant šilto akmens. Niekas iš Melisos kalbos ar žodžių nerodė smegenų pažeidimo; ji viską ištvėrė.

— Voveris čia, su mumis, kaip ir Migla bei Smėlis. Gali vėl miegoti, o kai pabusi, viskas bus gerai.

Dieną kitą Melisai galėjo skaudėti galvą, priklauso nuo to, kaip jautriai ji reaguos į stimuliatorių. Bet ji gyvajai viskas gerai.

— Aš bandžiau ištrūkti, — neatsimerkdama pralemeno Melisa.

— Aš vis ėjau ir ėjau, bet…

— Aš labai tavimi didžiuojuosi. Niekas kitas, nebūdamas drąsus ir stiprus, nebūtų padaręs to, ką padarei tu.

Sveiką Melisos veido pusę nušvietė maža šypsena, o tada mergaitė vėl užmigo. Gyvatė pridengė Melisos veidą antklodės galu.

— Būčiau galėjęs prisiekti gyvybe, kad ji negyva, — tarė Arevinas.

— Jai viskas bus gerai, — labiau sau nei Arevinui pasakė Gyvatė. — Ačiū dievams, jai viskas bus gerai.

Gyvatei nepastebint Ją apleido skubėjimas ir adrenalino sukelta laikina stiprybė. Ji negalėjo judėti, net negalėjo vėl atsisėsti. Jos keliai sulinko; gydytojai beliko tik parkristi. Ji netgi negalėjo pasakyti, ar siūbavo, ar jai melavo akys, nes atrodė, kad daiktai atsitiktinai priartėja ir atitolsta.

Arevinas palietė kairį Gyvatės petį. Jo ranka buvo tokia pati, kokią ji prisiminė: švelni ir stipri.

— Gydytoja, — tarė Arevinas, — vaikas saugus. Dabar pagalvok apie save.

Vyro balsas buvo ramus.

— Jai teko tiek daug iškentėti, — sušnabždėjo Gyvatė. Ji sunkiai tarė žodžius. — Ji tavęs bijos…

Arevinas neatsakė, o Gyvatė virpėjo. Arevinas padėjo gydytojai atsisėsti ant žemės. Jo plaukai buvo palaidi; jie krito aplink jo veidą ir jis atrodė lygiai taip pat, kaip per paskutinį jų susitikimą.

Prie sausų Gyvatės lūpų Arevinas priglaudė gertuvę ir ji gėrė šiltą vandenį, praskiestą vynu.

— Kas su tavimi taip pasielgė? — paklausė Arevinas. — Ar tau vis dar gresia pavojus?

Gyvatė net nepagalvojo, kas gali atsitikti, kai Šiaurys ir jo žmonės atsigaus.

— Dabar ne, bet vėliau, rytoj…

Gyvatė staiga atsistojo ir tarė:

— Jei aš miegosiu, laiku nepabusiu…

Arevinas ją ramino:

— Pailsėk. Aš pasaugosiu iki ryto. Tuomet galėsime pajudėti į saugesnę vietą.

Taip užtikrinta Gyvatė galėjo ilsėtis. Arevinas paliko ją vos akimirkai ir ji jau gulėjo ant žemės, ištiesusi bei prispaudusi pirštus, lyg žemė ją laikytų ir duotų kažką atgal. Vėsumas padėjo palengvinti grįžtantį arbaleto paliktos žaizdos skausmą. Gyvatė girdėjo, kaip Arevinas priklaupė prie jos ir padėjo drėgną audinį ant pečių, kad atmirkytų sustirusį ir nuo kraujo pridžiūvusį audinį. Vėl besižavėdama jo rankomis, kūno linijomis, Gyvatė stebėjo Areviną per blakstienas. Bet jo prisilietimas buvo toks pat neutralus kaip ir žodžiai.

— Kaip tu mus radai? — paklausė Gyvatė. — Aš maniau, kad tu sapnas.

— Aš buvau gydytojų poste, — atsakė jis. — Turėjau pasistengti įtikinti tavo žmones suprasti tai, kas atsitiko, ir kad tai mano klano kaltė, o ne tavo.

Arevinas pažvelgė į Gyvatę, tuomet liūdnai nusuko žvilgsnį.

— Man nepavyko, manau. Tavo mokytoja tik pasakė, kad tu turi grįžti namo.

Anksčiau nebuvo laiko Arevinui pasakyti, kad ji sapnavo jį ir jį myli. Bet dabar jis elgėsi taip, lyg Gyvatė išvis nebūtų to pasakiusi, lyg jis viską padarė tik iš pareigos. Gyvatė, jausdama didelį praradimą ir apgailestavimą, svarstė, ar jis blogai suprato savo jausmus. Jai daugiau nereikėjo dėkingumo ir kaltės.

— Bet tu čia, — tarė Gyvatė.

Ji pasirėmė alkūne ir iš visų jėgų pasistengė atsisėsti, kad jų akys susitiktų.

— Tau nereikėjo manęs sekti, jei tai buvo pareiga, tu ją atlikai mano namuose.

Arevinas pažvelgė jai į akis ir tarė:

— Aš… taip pat svajojau apie tave.

Jis pasilenkė į priekį, rankas pasidėjo ant kelių, o plaštakas ištiesė.

— Aš su nieku daugiau nesu pasikeitęs vardais.

Lėtai ir džiaugsmingai Gyvatė savo purvina ranka apkabino Arevino švarią dešinę.

Arevinas pažvelgė į ją.

— Po to, kas įvyko…

Dar labiau norėdama būti nesužeista, Gyvatė paleido jo ranką ir palietė kišenę. Jauniklis pats apsivyniojo aplink jos pirštus. Gyvatė ištraukė jauniklį ir parodė jį Arevinui. Linkteldama pinto krepšio link, Gyvatė pratarė:

— Ten turiu daugiau ir aš žinau, kaip joms leisti veistis.

Nusistebėjęs Arevinas spoksojo į mažą gyvatę, tuomet į gydytoją.

— Tuomet tu tikrai pasiekei miestą. Jie tave priėmė.

— Ne, — atsakė Gyvatė.

Ji pažvelgė į suskilusį kupolą.

— Aš radau sapnų gyvates ten, viršuje. Ir visą svetimą pasaulį, kur jos gyvena.

Gyvatė leido jaunikliui nuslysti atgal į kišenę. Jis jau pratinosi prie jos; iš jo bus gera gydytojos gyvatė.

— Miesto žmonės mane išsiuntė, bet tai nebuvo paskutinis kartas, kai jie mane matė. Jie vis dar man skolingi.

— Mano žmonės tau taip pat skolingi, — tarė Arevinas. — Skola, kurios man nepavyko grąžinti.

— Tu padėjai išgelbėti mano dukters gyvybę! Negi manai, kad tai nesiskaito?

Tuomet ramiau Gyvatė pasakė:

— Arevinai, aš norėčiau, kad Žaltys vis dar būtų gyvas. Negaliu apsimesti, kad to nenoriu. Bet jį nužudė mano nerūpestingumas, o ne kas kita. Aš visada taip galvojau.

— Mano klanas, — tarė Arevinas, — ir mano pusseserės partneris.

— Palauk. Jei Žaltys nebūtų miręs, aš nebūčiau patraukusi namo tada, kada patraukiau.

Arevinas šyptelėjo.

— Ir jei tuomet nebūčiau pasiryžusi grįžti, — kalbėjo Gyvatė, — aš niekad nebūčiau nukeliavusi į Centrą. Niekad nebūčiau radusi Melisos. Ir niekad nebūčiau susidūrusi su keistuoliu arba išgirdusi apie suskilusį kupolą. Tavo klanas suveikė tarsi katalizatorius. Jei ne tu, mes vis dar maldautumėm iš miesto sapnų gyvačių, o jie vis būtų mums atsakę. Gydytojai nebūtų keitęsi, kol nebūtų sapnų gyvačių, o tada neliktų ir gydytojų. Tai gal aš tau skolinga tiek, kiek tu manai esąs skolingas man.

Ilgą laiką Arevinas žiūrėjo į Gyvatę.

— Aš manau, kad tu teisini mano žmones.

Gyvatė suspaudė kumštį.

— Negi tarp mūsų gali egzistuoti tik kaltė?

— Ne! — kaip kirviu nukirto Arevinas.

Šiek tiek ramiau, lyg pats būtų nustebęs dėl tokio griežtumo, jis tarė:

— Bent jau aš tikėjausi kažko daugiau.

Su palengvėjimu Gyvatė paėmė Arevino ranką ir pasakė:

— Ir aš tikėjaus.

Gydytoja pabučiavo jo delną.

Arevinas lėtai nusišypsojo. Jis pasilenkė arčiau ir po akimirkos jie apsikabino.

— Jei mes buvom vienas kitam skolingi ir atsilyginom, mūsų žmonės gali būti draugais, — pastebėjo Arevinas. — O gal mes nusipelnėme laiko, kurio mums reikia, kaip tu sakei.

— Mes turime, — atsakė Gyvatė.

Arevinas nuo Gyvatės kaktos nubraukė susiraizgiusius plaukus ir tarė:

— Nuo tada, kai atvykau į kalnus, sužinojau naujų papročių. Aš noriu tavimi rūpintis, kol tavo petys gis. O kai pasveiksi, norėsiu paklausti, ar galėsiu dar ką nors dėl tavęs padaryti.

Gyvatė jam nusišypsojo; ji žinojo, kad jie suprato vienas kitą.

— Tai klausimas, kurio ir aš norėjau tavęs paklausti, — pasakė Gyvatė ir nusišypsojo. — Žinai, gydytojai greitai sveiksta.

Content

1

2

3

4

5

5

6

7

8

9

10

11

12

13