George R. R. Martin

Kampen om järntronen

Den här boken tillägnas Melinda

PROLOG

”Vi borde vända tillbaka”, sa Gared enträget då det började bli mörkt runt omkring dem i skogen. ”Rövarna är döda.”

”Skrämmer de döda dig?” frågade ser Waymar Royce med ett svagt leende.

Gared lät sig inte provoceras, för han var gammal, över femtio, och han hade sett många högättade ynglingar komma och gå. ”Är man död så är man, men vi har inget med de döda att skaffa”, sa han.

”Är de verkligen döda?” undrade Royce i silkeslen ton. ”Vad har vi för bevis?”

”Will såg dem”, svarade Gared, ”och om han säger att de är döda är det bevis nog för mig.”

Will hade vetat att de förr eller senare skulle dra in honom i grälet, och han hade helst sett att det varit senare. ”Min mor har berättat för mig att döda inte sjunger några visor”, insköt han.

”Min amma har berättat detsamma, Will”, sa Royce, ”men man ska aldrig tro på vad man får höra vid en kvinnas bröst. Även de döda kan ha saker att förtälja.” Hans röst ekade alltför högt i skogens skymningsljus.

”Vi har en lång ritt framför oss”, påpekade Gared. ”Åtta dagar, kanske nio, och mörkret faller.”

Ser Waymar Royce kastade en likgiltig blick på himlen. ”Det gör det varenda dag vid den här tiden. Är du rädd för mörkret?”

Will kunde se Gareds hopknipna mun och den nätt och jämnt återhållna ilskan i hans blick under mantelns tjocka svarta huva. Gared hade tjänstgjort fyrtio år i nattens väktare, ända sedan ungdomen, och han var inte van vid att bli respektlöst behandlad. Men det var inte bara det, för under den sårade stoltheten anade Will något annat hos den äldre mannen, och han kunde nästan känna lukten av det: en nervositet som kom farligt nära rädsla.

Will kände sig lika illa till mods själv. Han hade varit på muren i fyra år. Första gången han skickades ut bortom muren hade alla gamla historier gjort sig påminda och han hade drabbats av ett våldsamt diarréanfall. Efteråt hade han skrattat åt det hela. Vid det här laget var han veteran med hundratalet spaningsuppdrag bakom sig, och den ändlösa mörka vildmarken som sydlänningarna kallade spökskogen skrämde honom inte längre.

Eller hade åtminstone inte gjort det fram till i kväll, för i kväll var någonting annorlunda. Det fanns en skärpa hos mörkret som fick håret att resa sig i nacken på honom. I nio dagar hade de ridit mot norr och nordväst och sedan mot norr igen — längre och längre bort från muren — hack i häl på ett rövarband. Var dag hade varit värre än den föregående, och den här dagen var värst av alla. En kall vind som blåste från norr fick träden att prassla och röra sig som levande varelser. Hela dagen hade Will haft en känsla av att någonting iakttog honom, något kallt och oförsonligt som inte älskade honom, och Gared hade också känt det. Will ville inget hellre än rida i sporrsträck tillbaka till tryggheten innanför muren, men det var inte något man sa till sin kapten.

Särskilt inte till en kapten som den här.

Ser Waymar Royce var yngste sonen i en urgammal ätt med för många arvingar. Det var en stilig ung riddare på arton år, smärt som en kniv med grå ögon och behagfulla rörelser, och där han satt på sin stora svarta stridshäst tornade han upp sig över Will och Gared på deras små ponnyer. Han var klädd i svarta läderstövlar, svarta yllehosor, svarta handskar av mullvadsskinn och en elegant och smidig, glänsande svart ringbrynja ovanpå lager av svart ylle och härdat läder. Ser Waymar hade varit en edsvuren broder i nattens väktare i mindre än ett halvår, men ingen kunde påstå att han inte hade förberett sig för sin uppgift, åtminstone inte vad klädseln beträffade.

Manteln var kronan på verket, av tjock svart sobel och mjuk som synden. ”Jag kan slå vad om att vår tappre krigare dödade alla soblarna själv genom att vrida av deras små huvuden”, hade Gared sagt då de satt och hinkade vin i kasernen. Alla hade skrattat.

Det var inte lätt att ta order av en man som man skrattat åt i ruset, tänkte Will där han satt och huttrade på sin ponny. Gared måste ha känt samma sak.

”Mormont befallde oss att spåra dem och det har vi också gjort”, sa Gared. ”De är döda och kommer inte att besvära oss mer. Vi har en besvärlig ritt framför oss, och jag tycker inte om det här vädret. Om det snöar kan det ta oss fjorton dagar att komma tillbaka, och snö är det bästa vi kan hoppas på. Har ni någonsin sett en isstorm, ers nåd?”

Ser Waymar tycktes inte höra honom utan studerade den tätnande skymningen på sitt lite uttråkade, förströdda sätt. Will hade ridit tillräckligt länge i riddarens sällskap för att inse att det var bäst att inte störa honom då han hade det där uttrycket i ansiktet. ”Berätta vad du såg en gång till, Will. Alla detaljer och utelämna ingenting.”

Will hade varit jägare — eller rättare sagt tjuvjägare — innan han blev en av nattens väktare. Mallisters friryttare hade tagit honom på bar gärning i Mallisters egna skogar där han var i färd med att flå en dovhjortsbock, och Will hade ställts inför valet att ta den svarta dräkten eller förlora en hand. Ingen kunde röra sig så tyst i skogen som Will, och det hade inte tagit lång tid för de svarta bröderna att upptäcka denna förmåga.

”Lägret ligger tre kilometer längre fram, alldeles intill en bäck på andra sidan den där bergskammen”, började Will. ”Jag gick så nära jag vågade. Det är åtta stycken, både män och kvinnor, men inga barn såvitt jag kunde se. De hade byggt ett skydd vid en klippa. Nu är det säkert översnöat, men då kunde jag fortfarande se det. Det brann ingen eld, men eldgropen syntes tydligt, och ingen rörde sig trots att jag höll utkik en bra stund. Ingen levande människa kan hålla sig så stilla.”

”Såg du något blod?”

”Neej”, medgav Will.

”Såg du några vapen?”

”Några svärd och pilbågar, och en man hade en yxa. Den såg tung ut och var dubbelbladig, ett fruktansvärt vapen, och den låg på marken bredvid honom, alldeles vid hans hand.”

”Noterade du kropparnas position?”

Will ryckte på axlarna. ”Några sitter lutade mot klippan, men de flesta ligger på marken. Som fallna.”

”Eller sovande”, föreslog Royce.

”Fallna”, envisades Will. ”Uppe i en bok sitter en kvinna till hälften dold av grenarna. En utkik.” Han log svagt. ”Jag var noga med att hon inte skulle se mig, men då jag kom närmare upptäckte jag att hon inte heller rörde sig.” Mot sin vilja rös han till.

”Fryser du?” undrade Royce.

”Lite”, muttrade Will. ”Det är vinden, ers nåd.”

Den unge riddaren vände sig åter till den gråhårige mannen. Vissna löv virvlade runt i luften omkring dem och Royces stridshäst trampade oroligt. ”Vad tror du det var som dödade de här människorna, Gared?” frågade ser Waymar i lätt ton samtidigt som han rättade till den långa sobelmanteln.

”Det var kölden”, svarade Gared tvärsäkert. ”Jag såg män frysa ihjäl förra vintern och även vintern dessförinnan då jag var en liten pojke. Alla talar om snödjup på över tio meter och om hur isvinden tjuter från norr, men den verkliga fienden är kölden. Den smyger sig på en tystare än Will, och till en början huttrar man och hackar tänder och man stampar med fötterna och drömmer om glödgat vin och härliga varma brasor. Kölden bränner, det är vad den gör. Ingenting bränner som den, men bara ett tag. Sedan tränger den in i en och sprider sig i hela kroppen, och så småningom orkar man inte kämpa emot den, för det är lättare att bara sätta sig ner och somna. Det sägs att man inte känner någon smärta mot slutet. Först blir man svag och dåsig och allt börjar bli suddigt, och sedan är det som att sjunka ner i ett hav av varm mjölk. Fridfullt, om man säger så.”

”Vilken vältalighet, Gared”, anmärkte ser Waymar. ”Det hade jag aldrig kunnat tro om dig.”

”Jag har själv erfarenhet av kölden, ers nåd.” Gared fällde ner huvan så att ser Waymar kunde se hålen där öronen suttit. ”Två öron, tre tår och lillfingret på vänsterhanden, och ändå kom jag lindrigt undan. Vi fann min bror ihjälfrusen på sin post med ett leende på läpparna.”

Ser Waymar ryckte på axlarna. ”Du borde klä dig varmare.”

Gared blängde argt på den högättade ynglingen och ärren runt öronhålen där mäster Aemon hade skurit bort öronen blev ilsket röda. ”Vi får se hur varmt ni kan klä er när vintern kommer.” Han fällde upp huvan och sjönk tyst och butter ihop på sin ponny.

”Om Gared säger att det var kölden…”, började Will.

”Har du haft vakt någon gång den här veckan, Will?”

”Ja, ers nåd.” Det gick aldrig en vecka utan att han åkte på mängder av vakter. Vart ville karlen komma?

”Och hur var muren?”

”Den smälte”, sa Will och rynkade pannan. Nu när han fick hjälp på traven förstod han. ”De kan inte ha frusit ihjäl, inte om muren smälte, för det var inte tillräckligt kallt.”

Royce nickade. ”Skarpsinnigt av dig. Vi har haft en del milda frostnätter den gångna veckan och några lätta snöfall, men definitivt ingen kyla sträng nog att döda åtta vuxna som, vilket du kanske kommer ihåg, var klädda i päls och skinn med ett skydd bredvid sig och möjlighet att göra upp eld.” Riddarens leende var självsäkert. ”För oss dit, Will, för jag vill se dessa döda med egna ögon.”

Det var inget annat att göra. Ordern var given och äran tvingade dem att lyda.

Will red först på sin raggiga lilla ponny som försiktigt banade sig väg genom undervegetationen. Ett tunt snötäcke hade fallit natten innan, och det fanns stenar och rötter och vattenpölar under skaren som kunde bli till fällor för den som var oförsiktig och inte såg sig för. Därefter kom ser Waymar Royce på sin stora svarta stridshäst som otåligt frustade. Stridshästen var inte alls rätt riddjur för ett spaningsuppdrag ute i vildmarken, men hur skulle man få den unge riddaren att begripa det? Gared bildade eftertruppen, och den gamle muttrade medan han red.

Skymningen tätnade. Den molnfria himlen färgades mörkt purpurröd och övergick sedan i svart. Stjärnorna började titta fram och en halvmåne steg upp. Will var tacksam för dess ljus.

”Nog kan vi rida fortare än så här”, sa Royce när månen stod högt på himlen.

”Inte med den här hästen”, snäste Will. Rädslan gjorde honom oförskämd. ”Ers nåd kanske vill rida först?”

Ser Waymar Royce värdigades inte ens svara.

Någonstans långt borta i skogen ylade en varg.

Will höll in sin ponny under en knotig gammal bok och satt av.

”Varför stannar du?” undrade ser Waymar.

”Det är bäst att gå resten av vägen till fots, ers nåd. Lägret ligger på andra sidan bergskammen.”

Royce satt tyst en stund och stirrade med tankfull blick ut i mörkret. En kall vind ven genom träden och hans fina sobelmantel fladdrade bakom honom som om den vore ett levande väsen.

”Det är något som är fel här”, muttrade Gared.

Den unge riddaren gav honom ett föraktfullt leende. ”Är det?”

”Känner ni inte det?” frågade Gared. ”Lyssna på mörkret.”

Will kunde känna det, och trots att han varit fyra år i nattens väktare hade han aldrig varit så rädd. Vad var det?

”Vinden. Träd som prasslar. En varg. Vilket ljud är det som gör dig så rädd?” När Gared inte svarade gled Royce smidigt ner ur sadeln. Han band fast stridshästen vid en nedhängande gren en bra bit ifrån de andra hästarna och drog långsvärdet ur skidan. Juveler glittrade på dess fäste och månskenet glänste på det blanka stålet. Det var ett praktfullt vapen och nysmitt av utseendet att döma, men Will tvivlade på att det någonsin svingats i vrede.

”Träden står tätt här”, varnade Will, ”och svärdet kommer bara att hindra er. Det är bättre med en kniv, ers nåd.”

”Om jag behöver några goda råd ska jag be om dem”, sa den unge riddaren. ”Gared, stanna här och vakta hästarna.”

Gared satt av. ”Vi behöver eld. Jag ska göra upp en.”

”Är du inte riktigt klok, gamle man? Om det finns fiender här i skogen är en eld det sista vi vill ha.”

”Det finns en del fiender som elden håller borta”, påpekade Gared. ”Björnar och skräckvargar och…och andra saker…”

Ser Waymars mun blev till ett hårt streck. ”Ingen eld.”

Gareds huva skuggade ansiktet, men Will kunde se det hårda glittret i ögonen då han stirrade på riddaren, och ett ögonblick var Will rädd för att den äldre mannen skulle ta till svärdet. Det var en kort ful sak med greppet missfärgat av svett och eggen full av hack efter lång användning, men Will skulle inte ha gett ett järnmynt för den högättade ynglingens liv om Gared hade dragit det ur skidan.

Till slut tittade Gared ner. ”Ingen eld”, muttrade han tyst.

Royce tog det som ett samtycke och vände sig bort. ”Då går vi då”, sa han till Will.

Will trängde sig igenom ett busksnår och började sedan klättra uppför sluttningen mot den låga bergskammen där han gömd under en gran hade hållit utkik. Under den tunna snöskorpan var marken fuktig och lerig och det var lätt att halka eller snubbla på stenar och rötter. Will rörde sig ljudlöst. Bakom sig hörde han det svaga metalliska rasslet av den unge riddarens ringbrynja, prasslet av löv och dämpade svordomar då grenarna fastnade i långsvärdet och slet i hans praktfulla sobelmantel.

Den stora granen stod där på krönet av bergskammen precis som Will visste att den skulle göra och de understa grenarna satt bara några decimeter från marken. Will lade sig på mage i snösörjan, kröp in under granen och tittade ner på den tomma gläntan.

Hjärtat stannade i bröstet och för ett ögonblick vågade han inte andas. Månen sken på gläntan och allt — askan i eldgropen, det snötäckta skyddet, den väldiga klippan och bäcken som nästan frusit till — var precis som det varit för några timmar sedan.

Men de var borta. Alla kropparna var borta.

”Vid alla gudar!” hörde han bakom sig. Svärdet högg av en gren och ser Waymar Royce kom upp på bergskammen. Han avtecknade sig tydligt mot den stjärnbeströdda himlen där han lång och ståtlig stod bredvid granen med långsvärdet i handen medan vinden fick manteln att bölja bakom honom.

”Ner!” viskade Will enträget. ”Det är något som är fel här.”

Royce rörde sig inte. Han tittade ner på den tomma gläntan och skrattade. ”Dina döda män tycks ha brutit lägret, Will.”

Will tappade målföret och fick inte fram ett ljud. Det var omöjligt. Blicken svepte fram och tillbaka över den övergivna lägerplatsen och stannade vid yxan, en bastant, dubbelbladig stridsyxa som fortfarande låg orörd där han sist sett den. Ett värdefullt vapen…

”På benen, Will”, befallde ser Waymar. ”Det finns ingen här, och jag vägrar att låta dig ligga gömd under en gran.”

Motvilligt lydde Will.

Ser Waymar betraktade honom med öppet ogillande. ”Jag tänker inte komma hem till Svarta slottet med svansen mellan benen på mitt första spaningsuppdrag. Vi ska hitta rövarna.” Han såg sig omkring. ”Klättra upp i det där trädet, snabbt. Titta efter en eld.”

Will vände sig stumt bort, för det var ingen idé att protestera. Vinden ven och blåste rakt igenom honom. Han gick fram till trädet, en hög grågrön gran, och började klättra. Snart var händerna klibbiga av kåda och grenarna med sina vassa barr slog honom i ansiktet. Rädslan fick det att vända sig i magen på honom, som om han ätit något han inte tålde. Han viskade en bön till skogens namnlösa gudar, drog dolken ur slidan och tog den mellan tänderna för att ha bägge händerna fria. Smaken av kallt stål i munnen fick honom att känna sig lite tryggare.

Där nere ropade plötsligt ser Waymar: ”Vem där?” Will hörde osäkerhet i anropet. Han slutade klättra och lyssnade, spanade.

Skogen svarade: prasslet av löv, klirrande isflak i bäcken, en fjällugglas avlägsna hoande.

Vålnaderna rörde sig ljudlöst.

Will uppfattade något ur ögonvrån. Bleka gestalter gled genom skogen och han vred på huvudet och skymtade en vit skugga i mörkret. Så var den borta. Grenarna vajade mjukt i vinden och skrapade spöklikt mot varandra. Will öppnade munnen för att ropa en varning, men orden tycktes fastna i halsen. Kanske hade han tagit fel. Kanske hade det bara varit en fågel, en reflex i snön eller månskenet som spelat honom ett spratt. Vad hade han egentligen sett?

”Will, var är du?” ropade ser Waymar. ”Ser du någonting?” Han rörde sig långsamt i cirkel och var med ens på sin vakt med svärdet i handen. Han måste ha känt dem precis som Will kände dem, men det fanns inget att se. ”Svara! Varför är det så kallt?”

Det var kallt. Huttrande klängde sig Will hårdare fast vid granen med ansiktet tätt tryckt mot stammen. Han kunde känna den söta, klibbiga kådan mot kinden.

En skugga dök upp ur skogens mörker och stannade framför Royce. Den var lång och utmärglad och hård som gamla benknotor med hud blek som mjölk. Dess rustning tycktes ändra färg då den rörde sig. Än var den vit som nyfallen snö, än svart som en skugga och hela tiden fläckades den av trädens mörka grågröna nyanser. Mönstren skiftade som månsken på vatten för varje steg den tog.

Will hörde ser Waymar Royce andas ut med en lång väsning. ”Kom inte närmare”, varnade han, och rösten bröts som en pojkes. Han slängde den långa sobelmanteln bakåt över axlarna för att få armarna fria för strid och tog svärdet i båda händerna. Vinden hade lagt sig och det var mycket kallt.

Vålnaden gled fram på tysta fötter och i handen höll den ett långsvärd vars make Will aldrig sett. Ingen vanlig metall hade använts då det bladet smiddes, för det var som levande månsken, genomskinligt, en klinga av kristall så tunn att den nästan tycktes försvinna då man bara såg eggen. Det fanns ett svagt blått skimmer hos svärdet, ett spökljus som spelade runt de skarpa kanterna, och på något sätt visste Will att det var vassare än något rakblad.

Ser Waymar mötte modigt vålnaden. ”Dansa med mig då.” Utmanande lyfte han sitt svärd högt över huvudet, och händerna darrade under tyngden, eller kanske av kylan. Ändå var han i det ögonblicket inte längre någon pojke utan en av nattens väktare, tänkte Will.

Vålnaden hejdade sig och Will såg dess ögon: blå, mörkare och blåare än några mänskliga ögon, en blå färg som brann som is. De fästes på långsvärdet som darrade högt uppe i luften, såg månljuset löpa längs den kalla metallen, och för ett kort ögonblick vågade Will hoppas.

Ljudlöst dök de upp ur skuggorna, dubbelgångare till den förste. Tre…fyra…fem…Ser Waymar kanske kände kölden som följde med dem, men han såg dem aldrig, hörde dem aldrig. Will måste varna honom, för det var hans plikt — och döden om han gjorde det. Han rös, tog ett fastare tag om trädet och höll tyst.

Det bleka svärdet skar genom luften.

Ser Waymar mötte det med stål. När klingorna träffade varandra hördes ingen klang av metall mot metall utan bara ett högt, sprött ljud på gränsen till det hörbara, som ett djur som skrek av smärta. Royce parerade ett andra hugg och ett tredje och backade sedan ett steg. Huggen haglade över honom och han backade igen.

Bakom honom, till höger och vänster, överallt, stod vålnaderna tålmodigt, skoningslösa och tysta, medan de skiftande mönstren på deras spröda rustningar nästan gjorde dem osynliga i skogen. Ändå visade de ingen vilja att ingripa.

Gång på gång brakade svärden samman tills Will ville sätta händerna för öronen för att utestänga det otäcka, isande ljudet. Ser Waymar flämtade av ansträngning nu och andedräkten ångade i månskenet. Hans klinga var vit av frost och vålnadens dansade med ett blekblått ljus.

Så kom Royces parering bråkdelen av en sekund för sent, och det bleka svärdet skar igenom ringbrynjan under armen. Den unge riddaren skrek till av smärta och blodet vällde fram mellan ringarna. Det ångade om det i kylan och dropparna verkade röda som eld där de träffade snön. Ser Waymar kände på sidan med handen och handsken av mullvadsskinn blev genomvåt av blod.

Vålnaden sa någonting på ett språk som Will inte förstod. Rösten lät som när isen brister på en sjö och orden var hånfulla.

Ser Waymar Royce blev rasande. ”För Robert!” ropade han och lyfte med ett morrande det frostiga långsvärdet med bägge händerna och svingade det av alla krafter i ett våldsamt hugg med bredsidan. Vålnadens parering var nästan lättjefull.

Då klingorna träffade varandra splittrades stålet.

Ett skri ekade i den mörka skogen och långsvärdet gick i tusen bitar medan skärvorna spreds likt ett regn av barr. Royce föll tjutande ner på knä och höll för ögonen. Blodet vällde fram mellan fingrarna.

Vålnaderna rörde sig framåt som på en given signal. Svärd höjdes och sänktes under dödstystnad. Det var rena slakten. De bleka bladen skar genom ringbrynjan som vore den gjord av siden, och Will slöt ögonen. Långt under sig hörde han deras skarpa röster och skratt som klirrade som istappar.

När han äntligen efter en lång stund tog mod till sig och tittade var bergskammen där nere tom.

Will stannade kvar i trädet och tordes knappt andas medan månen långsamt kröp över den svarta himlen. Till slut, när han hade fått kramp i musklerna och fingrarna var stela av köld, klättrade han ner.

Royces kropp låg med ansiktet i snön och ena armen utsträckt åt sidan. Den tjocka sobelmanteln var sönderskuren på en mängd ställen, och när han låg död så där såg man hur ung han var, bara en pojke.

Will fann resterna av svärdet några meter därifrån, och fästet var kluvet och vridet som ett träd träffat av blixten. Han knäböjde, såg sig vaksamt omkring och ryckte till sig det. Det trasiga svärdet skulle bli hans bevis. Gared skulle dra sina slutsatser av det, och om inte han kunde det skulle säkert den där gamle björnen Mormont eller mäster Aemon klara det. Stod Gared fortfarande kvar och vaktade hästarna? Han måste skynda sig.

Will reste sig. Ser Waymar Royce stod lutad över honom.

De praktfulla kläderna var i trasor och ansiktet såg fasansfullt ut. En skärva från hans svärd genomborrade den blinda vita pupillen på vänster öga.

Det högra ögat var öppet, och pupillen brann blå. Den såg.

Det trasiga svärdet föll ur kraftlösa fingrar och Will slöt ögonen för att be. Långa, eleganta händer snuddade vid hans kind och klämdes sedan åt om strupen. De bar handskar av finaste mullvadsskinn och de var klibbiga av blod, men ändå var beröringen isande kall.

BRAN

Morgonen hade randats klar och kall med en friskhet i luften som förebådade slutet på sommaren. De var totalt tjugo stycken som red i väg i gryningen för att se en man halshuggas, och Bran var med, nervös och upphetsad. Det var första gången han ansågs gammal nog att få följa med fadern och bröderna för att se kungens rättvisa skipas. Det var det nionde året på sommaren och det sjunde i Brans liv.

Mannen hade tagits till fånga utanför en liten fästning bland kullarna. Robb trodde att det var en rövare som svurit att tjäna Mance Rayder, kungen bortom muren. Bara tanken fick det att krypa i skinnet på Bran, och han mindes alla historier som gamla Nan berättat för dem. Rövarna var grymma män, sa hon, slavhandlare och mördare och tjuvar. De var lierade med jättar och onda andar, stal flickebarn i nattens mörker och drack blod ur blankpolerade horn. Och deras kvinnor låg med vålnaderna i Den långa natten för att avla fasansfulla barn som bara var till hälften människor.

Men mannen som de fann fastbunden till händer och fötter vid fästningsmuren i väntan på sin dom var gammal och skinntorr och inte mycket längre än Robb. Han hade förlorat båda öronen och ett finger genom förfrysning, och han var helt klädd i svart och såg ut precis som bröderna i nattens väktare, förutom att pälsen var trasig och smutsig.

Andedräkten från män och hästar blandades och ångade i den kalla morgonluften då fadern lät skära ner mannen från muren och släpa honom framför dem. Robb och Jon satt raka och stilla på hästarna och mellan sig hade de Bran på sin ponny som försökte se äldre ut än sina sju år och låtsas som om han varit med om detta förut. En svag vind blåste genom fästningsporten, och över deras huvuden vajade ätten Starks av Vinterhed baner: en grå skräckvarg på snövit botten.

Brans far satt värdigt på sin häst. Hans långa bruna hår fladdrade i vinden. Det prydligt ansade skägget hade stänk av vitt och fick honom att se äldre ut än sina trettiofem år. Den här dagen hade han ett bistert uttryck i de grå ögonen och verkade inte alls vara samme man som brukade sitta framför brasan på kvällarna och lågmält berätta om hjältarnas tidsålder och skogens barn. Han hade tagit av sig faderns ansikte, tänkte Bran, och satt på sig lord Starks av Vinterhed ansikte.

Det ställdes frågor och gavs svar där i den kyliga morgonen, men efteråt kunde Bran inte minnas mycket av vad som sagts. Till slut gav hans far en order och två av hans soldater släpade fram trashanken till bokstocken mitt på borggården. De tvingade ner hans huvud mot det hårda svarta träet. Lord Eddard Stark satt av och hans myndling Theon Greyjoy kom fram med svärdet. Svärdet hette Is och det var lika brett som en manshand och till och med längre än Robb. Klingan var av valyriskt stål och den var smidd med trolldom och mörk som rök. Det fanns inget så vasst som valyriskt stål.

Fadern drog av sig handskarna och räckte dem till Jory Cassel, kaptenen för slottsvakten. Så fattade han Is med bägge händerna och sa: ”I Robert av huset Baratheons namn, den förste av hans namn, kung över andalerna och rhoynarerna och de första människorna, härskare över de sju konungarikena och rikets beskyddare, dömer jag, Eddard av huset Stark, lord av Vinterhed och ståthållare i Norden, dig till döden.” Han lyfte slagsvärdet högt över huvudet.

Brans halvbror Jon Snö flyttade sig närmare. ”Se till att ha ponnyn under kontroll”, viskade han, ”och titta inte bort, för far märker om du gör det.”

Bran höll ponnyn i strama tyglar och tittade inte bort.

Fadern högg av mannens huvud med ett enda säkert hugg, och blodet sprutade ut över snön lika rött som sommarvin. En av hästarna stegrade sig och mannen som satt på den hade fullt sjå att hindra den från att skena. Bran kunde inte slita blicken från blodet som snabbt sögs upp av snön runt omkring stocken och färgade den röd.

Huvudet studsade ner på en bastant rot, rullade en bit och stannade vid Greyjoys fot. Theon var en mager och mörk yngling på nitton år som tyckte allt var lustigt. Han skrattade, satte foten mot huvudet och sparkade i väg det.

”Idiot”, muttrade Jon så lågt att Greyjoy inte hörde det. Han lade handen på Brans axel och Bran tittade på halvbrodern. ”Du skötte dig bra”, sa Jon högtidligt. Jon var fjorton och van vid att se rättvisa skipas.

Det kändes kallare under den långa ritten tillbaka mot Vinterhed trots att vinden hade lagt sig och solen stod högre på himlen. Bran red tillsammans med sina bröder, långt före huvudtruppen, och hans ponny fick kämpa hårt för att hålla jämna steg med deras hästar.

”Desertören dog modigt”, förkunnade Robb. Han var stor och bredaxlad och växte för var dag som gick, och han hade moderns färger: den ljusa hyn, det kastanjeröda håret och de blå ögonen som var typiska för ätten Tully av Flodvattnet. ”Han var åtminstone modig.”

”Nej, det var inte mod”, invände Jon Snö lågt. ”Den mannen var död av rädsla, och det kunde man se i hans blick, Stark.” Jons ögon var så mörkt grå att de nästan verkade svarta, men det fanns inte mycket som de inte såg. Han var jämnårig med Robb, men de var inte lika. Jon var smärt medan Robb var muskulös, mörk medan Robb var ljus, smidig och snabb medan halvbrodern var stark och säker.

Robb var inte övertygad. ”Må vålnaderna ta hans blick”, svor han. ”Han dog värdigt. Ska vi rida i kapp till bron?”

”Kör till!” ropade Jon och satte hälarna i sidorna på hästen. Robb svor till och satte efter honom, och de galopperade i väg medan Robb skrattade och skrek, Jon var tyst och koncentrerad och snön sprutade om hästarnas hovar.

Bran försökte inte följa efter, för hans ponny kunde inte springa lika fort. Han hade sett trashankens blick och tänkte på den nu. Efter en stund avtog ljudet av Robbs skratt och det blev åter tyst i skogen.

Han var så djupt försjunken i tankar att han inte hörde att resten av sällskapet hunnit i fatt honom förrän fadern red upp vid hans sida. ”Mår du bra, Bran?” frågade han, inte ovänligt.

”Ja, far”, sa Bran och såg upp. Där fadern satt på sin stora stridshäst klädd i päls och skinnbyxor tornade han upp sig över honom som en jätte. ”Robb säger att mannen dog modigt, men Jon säger att han var rädd.”

”Vad tror du?” undrade fadern.

Bran funderade. ”Kan en man vara modig även om han är rädd?”

”Det är bara då en man kan vara modig”, svarade fadern. ”Förstår du varför jag gjorde det?”

”Han var rövare”, sa Bran. ”De rövar bort kvinnor och säljer dem till vålnaderna.”

Fadern log. ”Gamla Nan har berättat rövarhistorier för dig igen. I själva verket var mannen edsbrytare och desertör från nattens väktare. Det finns inga farligare män, för desertören vet att han får plikta med sitt liv om han blir tagen och därför drar han sig inte för något brott, hur vidrigt det än är. Men du missförstod mig. Frågan var inte varför mannen måste dö utan varför jag måste verkställa domen.”

Bran hade inget svar på det. ”Kung Robert har en skarprättare”, sa han osäkert.

”Det har han”, instämde fadern, ”precis som Targaryenkungarna före honom, men vi gör på det gamla sättet. De första människornas blod flyter fortfarande i ådrorna på ätten Stark, och vi håller fast vid den uppfattningen att den man som avkunnar domen ska svinga svärdet. Om man är beredd att ta en mans liv är man skyldig honom att se honom i ögonen och höra hans sista ord, för om man inte klarar av att göra det förtjänar mannen kanske inte att dö.

En dag ska du bli Robbs vasall, Bran, och hålla en egen borg i din brors och din konungs tjänst, och då måste även du skipa rättvisa. När den dagen kommer får du inte finna nöje i uppgiften, men du får inte heller titta bort. En härskare som gömmer sig bakom betalda bödlar glömmer snart vad döden innebär.”

Just då dök Jon upp på krönet av kullen framför dem. Han vinkade och skrek. ”Far, Bran, kom fort och se vad Robb har hittat!” Så var han borta igen.

Jory red upp bredvid dem. ”Bekymmer, ers nåd?”

”Förmodligen”, svarade fadern. ”Kom, så ska vi ta reda på vad mina söner nu har hittat på för ofog.” Han satte hästen i trav, och Jory, Bran och de andra följde efter.

De hittade Robb på flodstranden norr om bron och Jon satt fortfarande till häst bredvid honom. Sensommarens snöfall hade varit rikliga det här månadsskiftet, och Robb stod med snö ända upp till knäna och huvan nerfälld så att solen sken på håret. Han hade något i famnen och de båda pojkarna pratade med dämpade och upphetsade röster.

Ryttarna tog sig försiktigt genom drivorna för att hästarna skulle få fotfäste på den ojämna marken. Jory Cassel och Theon Greyjoy kom först fram till pojkarna. Greyjoy skrattade och skämtade medan han red, men plötsligt hörde Bran hur han flämtade till. ”Vid alla gudar!” utbrast han och kämpade för att få kontroll över hästen samtidigt som han drog svärdet.

Jory hade redan dragit sitt svärd. ”Gå därifrån, Robb!” ropade han i samma stund som hästen stegrade sig under honom.

Robb flinade och tittade upp från byltet han hade i famnen. ”Hon kan inte skada dig”, sa han, ”för hon är död, Jory.”

Vid det laget brann Bran av nyfikenhet, och han skulle helst ha velat sätta sporrarna i ponnyn, men fadern fick dem att sitta av bredvid bron och närma sig till fots. Bran hoppade av och sprang.

Både Jon, Jory och Theon Greyjoy hade nu suttit av. ”Vad i alla sju helveten är det?” undrade Greyjoy.

”En varg”, svarade Robb.

”Ett missfoster”, fnös Greyjoy. ”Titta så stor den är.”

Brans hjärta dunkade i bröstet då han trängde sig igenom en midjehög driva fram till sina bröder.

Till hälften begravd i blodfläckad snö låg en enorm mörk skepnad död. Det hade bildats is i dess raggiga grå päls och från den kom en svag lukt av förruttnelse, likt en kvinnas parfym. Bran såg en skymt av oseende ögon där det kryllade av maskar och ett stort gap fullt av gulnade tänder. Men det var vargens storlek som fick honom att dra efter andan, för den var större än hans ponny, dubbelt så stor som den största jakthunden i faderns hundgård.

”Det är inget missfoster”, upplyste Jon lugnt, ”utan en skräckvarg. De blir större än den andra sorten.”

”Det har inte siktats en skräckvarg söder om muren på två hundra år”, sa Theon Greyjoy.

”Jag ser en nu”, påpekade Jon.

Bran slet blicken från monstret, och det var då han fick syn på byltet i Robbs famn. Han skrek till av förtjusning och gick närmare. Vargungen var en liten boll av gråsvart päls och ögonen var fortfarande slutna. Den gned blint nosen mot Robbs bröst och letade med ett ömkligt gnällande efter mjölk bland hans skinnkläder. Bran sträckte tveksamt fram handen. ”Det är ingen fara”, försäkrade Robb, ”och du får klappa den.”

Bran gav ungen en snabb, nervös klapp och vände sig om då Jon sa: ”Varsågod.” Hans halvbror lade en unge i famnen på honom. ”Det finns fem stycken.” Bran satte sig ner i snön och tryckte ansiktet mot vargungen. Pälsen kändes mjuk och varm mot kinden.

”Skräckvargar lösa i riket efter så många år”, muttrade Hullen, stallmästaren. ”Jag tycker inte om det.”

”Det är ett tecken”, sa Jory.

Fadern rynkade pannan. ”Det är bara ett dött djur, Jory”, invände han, men ändå verkade han bekymrad. Snön knarrade under stövlarna då han gick runt kroppen. ”Vet vi vad som dödade henne?”

”Det sitter något i strupen”, sa Robb och var stolt över att ha funnit svaret redan innan fadern frågade. ”Där, alldeles under käften.”

Fadern knäböjde och kände under bestens huvud med handen. Han ryckte till och höll upp något så att alla kunde se det: en lång bit av ett hjorthorn med avbrutna taggar som var alldeles dränkt i blod.

En plötslig tystnad lade sig över sällskapet. Männen tittade illa till mods på hjorthornet och ingen vågade tala. Till och med Bran kunde känna deras rädsla trots att han inte förstod.

Fadern kastade hjorthornet åt sidan och tvättade händerna i snön. ”Det förvånar mig att hon levde tillräckligt länge för att föda ungarna”, sa han och hans röst bröt förtrollningen.

”Det kanske hon inte gjorde”, framkastade Jory. ”Jag har hört historier…kanske var varghonan redan död då ungarna kom.”

”Född av en död”, insköt en annan man. ”Det betyder otur.”

”Det spelar ingen roll, för de dör snart de också”, sa Hullen.

Bran gav ifrån sig ett ljudlöst skrik av förfäran.

”Ju förr dess bättre”, instämde Theon Greyjoy och drog svärdet. ”Ge hit besten, Bran.”

Den lilla vargungen tryckte sig intill honom som om den hörde och förstod. ”Nej!” utropade Bran häftigt. ”Den är min.”

”Stoppa ner svärdet, Greyjoy”, beordrade Robb, och för ett ögonblick lät han lika myndig som deras far, som den lord han en dag skulle bli. ”Vi ska behålla ungarna.”

”Det kan du inte, pojk”, protesterade Harwin som var son till Hullen.

”Det är en barmhärtighetsgärning att döda dem”, tillade Hullen.

Bran vände sig till fadern för att få hjälp men möttes bara av en bistert rynkad panna. ”Det Hullen säger är riktigt, min son, för det är bättre med en snabb död än att långsamt svälta eller frysa ihjäl.”

”Nej!” Han kände hur tårarna steg upp i ögonen och vände sig bort, för han ville inte gråta inför fadern.

Robb stod envist på sig. ”Ser Rodriks röda tik fick valpar igen förra veckan”, sa han. ”Det var en liten kull och bara två valpar överlevde. Hon har mjölk så det räcker.”

”Hon kommer att slita dem i stycken då de försöker dia.”

”Lord Stark”, började Jon. Det lät konstigt att höra honom tilltala fadern så formellt. Bran tittade på Jon fylld av ett desperat hopp. ”Det finns fem ungar”, fortsatte han, ”tre hannar och två honor.”

”Vart vill du komma med det, Jon?”

”Ni har fem äkta barn”, svarade Jon, ”tre söner och två döttrar, och skräckvargen är ert hus vapen. Det var meningen att era barn skulle ha de här vargungarna, ers nåd.”

Bran såg hur faderns ansiktsuttryck förändrades och hur de andra männen utbytte blickar. I det ögonblicket älskade han Jon av hela sitt hjärta, för trots att Bran bara var sju förstod han vad Jon gjort. Antalet hade blivit rätt tack vare att Jon utelämnat sig själv. Han hade tagit med flickorna och till och med Rickon, som bara var ett småbarn, men inte oäktingen som bar efternamnet Snö, det namn som av hävd gavs till alla i Norden som var olyckliga nog att födas utan ett eget namn.

Deras far förstod han också. ”Vill du inte ha någon vargunge själv då, Jon?” frågade han stilla och mjukt.

”Skräckvargen pryder huset Starks baner”, påpekade Jon, ”och jag är ingen Stark, far.”

Fadern betraktade tankfullt Jon, och i tystnaden som följde skyndade sig Robb att tillägga: ”Jag ska själv ge den mat, far”, lovade han. ”Jag ska dränka in en handduk med varm mjölk och låta ungen suga på den.”

”Jag med!” utbrast Bran.

Lorden gav sina söner en lång och värderande blick. ”Det är lättare sagt än gjort, och jag kan inte tillåta att ni tar upp tjänarnas tid med detta. Om ni vill ha de här ungarna måste ni mata dem själva. Förstått?”

Bran nickade ivrigt, och ungen snodde runt i hans famn och slickade honom i ansiktet med sin varma tunga.

”Dessutom måste ni dressera dem”, återtog fadern. ”Ni måste dressera dem, för jag kan garantera att hundgårdsmästaren inte kommer att vilja ha något med dessa monster att göra. Och gudarna hjälpe er om ni vansköter dem eller dresserar dem illa, för de är inte hundar som går och tigger godsaker och slinker i väg om man ger dem en spark. En skräckvarg kan slita av en mans arm från axeln lika lätt som en hund biter ihjäl en råtta. Är ni säkra på att ni klarar det här?”

”Ja, far”, svarade Bran.

”Ja”, instämde Robb.

”Och trots allt ni gör kan ungarna dö ändå.”

”De kommer inte att dö”, förkunnade Robb, ”för vi tänker inte tillåta det.”

”Behåll dem då. Jory, Desmond, ta hand om de andra ungarna. Det är på tiden att vi vänder tillbaka mot Vinterhed.”

Det var inte förrän de hade satt upp och var på väg igen som Bran tillät sig att njuta av segerns sötma. Vid det laget låg hans vargunge innanför skinnkläderna där den var varm och trygg för den långa ritten hem. Bran funderade på vad han skulle kalla den.

Halvvägs över bron höll Jon plötsligt in hästen.

”Vad är det, Jon?” frågade fadern.

”Hör ni inte?”

Bran kunde höra vinden i träden, klappret av hovar mot träplankorna, gnället från sin hungriga unge, men Jon lyssnade till något annat.

”Hör”, upprepade Jon. Han vände hästen och galopperade tillbaka över bron. De såg honom sitta av där skräckvargen låg död i snön, såg honom falla på knä. En stund senare kom han leende ridande tillbaka mot dem.

”Den måste ha krupit i väg från de andra”, sa Jon.

”Eller blivit bortdriven”, sa fadern och tittade på den sjätte vargungen. Den hade vit päls medan de övriga i kullen var grå, och ögonen var lika röda som blodet hos trashanken som dött på morgonen. Bran tyckte att det var märkligt att bara den här ungen hade öppnat ögonen medan de andra fortfarande var blinda.

”En albino”, fnös Theon Greyjoy spydigt. ”Den kommer att dö ännu fortare än de andra.”

Jon Snö gav sin fars myndling en lång kylig blick. ”Det tror jag inte, Greyjoy”, sa han, ”för den här tillhör mig.”

CATELYN

Catelyn hade aldrig tyckt om den här gudaskogen.

Hon var av ätten Tully och född på slottet Flodvattnet som låg långt nere i Södern vid Röda floden, en av Treuddens armar. Gudaskogen där var en ljus och luftig trädgård där höga tallar kastade spräckliga skuggor över porlande bäckar, där fåglarna sjöng i sina bon och luften var fylld av blomdoft.

Gudarna på Vinterhed hade en annan sorts skog. Det var en mörk och primitiv plats, tre tunnland gammal skog som stått orörd i tio tusen år då det dystra slottet byggdes. Den luktade fuktig jord och förruttnelse, och här växte inga tallar. Den här skogen bestod av dystra granar med grågröna barr, av mäktiga ekar och bokar lika gamla som riket självt. Här stod tjocka mörka stammar tätt ihop medan sammanflätade grenar bildade ett tak och knotiga rötter slingrade sig under marken. Det här var en plats med djup tystnad och ruvande skuggor, och gudarna som bodde här hade inga namn.

Men Catelyn visste att hon skulle finna sin make här den här kvällen. Var gång han tog en mans liv sökte han alltid upp stillheten i gudaskogen efteråt.

Catelyn hade blivit smord med de sju oljorna och döpt i det regnbågsskimrande ljuset som fyllde kapellet i Flodvattnet. Hon hade den sanna tron, precis som sin far och farfar och hans far före honom. Hennes gudar hade namn och deras ansikten var lika välbekanta som hennes föräldrars ansikten. Gudsdyrkan innebar en kaplan med ett rökelsekar, doften av rökelse, en sjusidig kristall gnistrande av ljus och röster höjda i sång. Ätten Tully hade en gudaskog precis som alla förnäma hus, men det var bara en plats där man promenerade eller läste eller låg i solen, för det var i kapellet man dyrkade gudarna.

För hennes skull hade Ned byggt ett litet kapell där hon kunde sjunga till guds sju ansikten, men de första människornas blod flöt fortfarande i ådrorna på ätten Stark, och hans egna gudar var den gröna skogens gamla, namnlösa gudar som han delade med skogens försvunna barn.

Mitt i gudaskogen stod ett urgammalt ödesträd lutat över en liten damm där vattnet var svart och kallt. Hjärtträdet kallade Ned det. Ödesträdets bark var vit som ben och bladen var mörkröda som tusentals blodfläckade händer. Ett ansikte hade ristats in i stammen på det stora trädet, och dragen var långa och melankoliska och de djupt liggande ögonen röda av torkad kåda och förunderligt vaksamma. De var gamla, de där ögonen, äldre än själva Vinterhed. De hade sett Brandon byggaren lägga dit den första stenen, om historierna var sanna, och de hade sett slottets granitväggar växa. Det sades att skogens barn hade ristat in ansiktena i träden under gryningens århundraden innan de första människorna kom över Smala havet.

I Södern hade de sista ödesträden huggits ner eller bränts ner för tusen år sedan, utom på Ansiktenas ö där de gröna männen tyst höll vakt. Här uppe var det annorlunda. Här hade varje slott sin gudaskog och varje gudaskog sitt hjärtträd, och varje hjärtträd hade sitt ansikte.

Catelyn fann sin make sittande på en mossbevuxen sten under ödesträdet. Slagsvärdet Is låg tvärs över hans knä och han höll på att göra ren klingan i det nattsvarta vattnet. Tusen års mylla låg tjock på marken i gudaskogen och dämpade ljudet av hennes steg, men ändå tycktes ödesträdets röda ögon följa henne med blicken. ”Ned”, ropade hon lågt.

Han höjde huvudet och såg på henne. ”Catelyn”, sa han och rösten var reserverad och formell. ”Var är barnen?”

Det frågade han alltid. ”De är i köket och diskuterar namn på vargungarna.” Hon spred ut sin mantel på marken och satte sig ner vid dammen med ryggen mot ödesträdet. Hon kunde känna hur ögonen stirrade på henne men gjorde sitt bästa för att inte låtsas om dem. ”Arya är salig, Sansa glad och tacksam, men Rickon är inte riktigt säker.”

”Är han rädd?” frågade Ned.

”Lite”, erkände hon, ”men han är trots allt bara tre.”

Ned rynkade pannan. ”Han måste lära sig att tygla sin rädsla, för han kommer inte alltid att vara tre, och vintern närmar sig.”

”Ja”, höll Catelyn med. Orden fick henne att rysa, som de alltid gjorde, ätten Starks ord. Varje adelssläkt hade sina ord eller valspråk. De var som en sorts böner och de berömde sig av heder och ära, lovade lojalitet och sanning, svor tro och mod. Alla utom ätten Starks valspråk. Vintern närmar sig var deras ord, och det var inte första gången hon tänkte på vilka underliga människor dessa nordbor var.

”Mannen dog värdigt, det måste jag tillerkänna honom”, sa Ned. Han hade en bit oljat skinn i handen som han gned slagsvärdet med medan han pratade och polerade metallen så att den fick en mörk glans. ”Jag var glad för Brans skull. Du skulle ha varit stolt över Bran.”

”Jag är alltid stolt över Bran”, svarade Catelyn och betraktade svärdet medan han putsade det. Hon kunde se vågrörelserna djupt inne i stålet där metallen hade falsats hundratals gånger vid smidningen. Catelyn kände ingen kärlek till svärd, men hon kunde inte förneka att Is hade sin egen skönhet. Det hade smitts i Valyrien innan det gamla fria riket gick under, på den tiden då smederna bearbetade metallen med både trollformler och hammare. Svärdet var fyra hundra år gammalt och lika vasst som den dagen det smiddes. Namnet det bar var ännu äldre, ett arv från hjältarnas tidsålder då ätten Stark fortfarande var kungar i Norden.

”Han var den fjärde det här året”, sa Ned bistert, ”och den stackars karlen var halvgalen. Något hade skrämt honom så djupt att mina ord inte nådde honom.” Han suckade. ”Ben skriver att nattens väktare nu har mindre än tusen man, och det är inte bara folk som deserterar utan de förlorar män på sina spaningsuppdrag också.”

”Är det rövarna?” undrade hon.

”Vilka annars?” Ned lyfte upp Is och betraktade det hårda kalla stålet. ”Och det kommer bara att bli värre. Den dagen kan komma när jag inte har något annat val än att kalla mina vasaller under fanorna och rida norrut för att ta itu med den här kungen bortom muren en gång för alla.”

”Bortom muren?” Tanken fick Catelyn att rysa.

Ned såg fruktan i hennes ansikte. ”Mance Rayder behöver vi inte vara rädda för.”

”Det finns farligare saker bortom muren.” Hon kastade en blick på hjärtträdet bakom sig: den vita barken och de röda ögonen, som iakttog, lyssnade och tänkte sina egna långa, långsamma tankar.

Hans leende var ömt. ”Du har hört för många av gamla Nans historier. Vålnaderna är lika döda som skogens barn och de försvann för åtta tusen år sedan. Mäster Luwin säger att de aldrig har funnits, och ingen levande människa har sett dem.”

”Fram till i morse hade ingen nu levande människa någonsin sett en skräckvarg heller”, påminde Catelyn.

”Jag borde veta bättre än att diskutera med en Tully”, sa Ned med ett beklagande leende. Han stack Is i skidan. ”Du kom inte hit för att berätta amsagor för mig och jag vet hur illa du tycker om den här platsen. Vad är det, min kära?”

Catelyn tog sin makes hand. ”Vi har fått sorgliga nyheter i dag, men jag ville inte störa dig förrän du fått rena dig.” Det fanns inget sätt att mildra slaget, så hon berättade det utan omsvep. ”Jag är så ledsen, älskade. Jon Arryn är död.”

Hans blick mötte hennes och hon kunde se hur hårt det tog honom, precis som hon vetat att det skulle göra. I sin ungdom hade Ned blivit fostrad på Örnnästet och den barnlöse lord Arryn hade blivit en andre far för honom och Robert Baratheon som också varit myndling till lord Arryn. När den galne kung Aerys II Targaryen krävde deras huvuden hade lorden av Örnnästet höjt upprorsfanan med månen och falken i revolt hellre än att överlämna dem som han lovat att beskydda.

Och en dag för femton år sedan hade denne andre far även blivit som en bror för Ned då han och Jon stod tillsammans i kapellet på Flodvattnet för att äkta två systrar, döttrarna till lord Hoster Tully.

”Jon…”, sa han. ”Är vi säkra på att det är sant?”

”Det var kungens sigill och Robert har själv skrivit brevet. Jag har det med mig. Han sa att det gick fort. Till och med stormäster Pycelle stod hjälplös, men han gav Jon vallmomjölk så att han slapp lida.”

”Det är alltid något att vara tacksam för”, mumlade Ned. Hon såg sorgen i hans ansikte, men ändå tänkte han först på henne. ”Din syster”, tillade han, ”och Jons pojke. Står det något om dem?”

”Bara att de mår bra och har återvänt till Örnnästet”, svarade Catelyn. ”Jag önskar att de hade begett sig till Flodvattnet i stället, för Örnnästet ligger högt och är så ödsligt, och det var hennes makes hem, inte hennes. Varje sten kommer att påminna om lord Jon. Jag känner min syster, och hon behöver ha familj och vänner omkring sig.”

”Din farbror är väl kvar i Arryndalen? Jon utnämnde honom till portens riddare, har jag hört.”

Catelyn nickade. ”Brynden kommer att göra vad han kan för henne och pojken, och det känns skönt att veta, men ändå…”

”Res till henne”, uppmanade Ned. ”Ta med barnen och fyll hennes salar med oväsen och skrik och skratt. Hennes pojke behöver träffa andra barn och Lysa borde inte vara ensam med sin sorg.”

”Jag önskar att jag kunde”, suckade Catelyn, ”men det fanns andra nyheter i brevet också. Kungen är på väg till Vinterhed för att hälsa på dig.”

Det tog en stund för Ned att begripa vad hon sa, men så ljusnade hans blick. ”Kommer Robert hit?” Då hon nickade spreds ett leende över hans ansikte.

Catelyn önskade att hon kunde dela hans glädje, men hon hade hört vad som sades på borggårdarna: en skräckvarg död i snön med ett avbrutet hjorthorn i strupen. Rädslan ringlade inom henne som en orm, men hon tvingade sig att le mot mannen hon älskade som inte trodde på tecken. ”Jag visste att du skulle bli glad”, sa hon, ”och vi borde skicka bud till din bror på muren.”

”Ja, naturligtvis”, instämde han, ”för Ben vill säkert vara här. Jag ska säga åt mäster Luwin att skicka sin snabbaste fågel.” Ned reste sig och drog upp henne på fötter. ”Tusan! Hur många år sedan är det? Och han ger oss inte mer förvarning än så här. Står det något om hur många det är i hans sällskap?”

”Jag skulle tro att det är minst ett hundratal riddare med deras följen och hälften så många friryttare. Cersei och barnen är också med.”

”Robert färdas säkert långsamt för deras skull”, sa han. ”Det är tur det, då får vi mer tid för förberedelserna.”

”Drottningens bröder ingår också i sällskapet”, berättade hon.

Ned gjorde en grimas, och Catelyn visste att han och drottningens familj inte hade mycket till övers för varandra. Ätten Lannister av Casterlyklippan hade anslutit sig till Robert först när segern nästan var vunnen, och Ned hade aldrig förlåtit dem. ”Om priset för att få träffa Robert är en invasion av klanen Lannister får jag väl stå ut med det. Det låter som om Robert har med sig halva sitt hov.”

”Dit kungen går går även riket”, påpekade hon.

”Det ska bli roligt att träffa barnen. Den yngste sög fortfarande på den där gräsliga kvinnans tutte sist jag såg honom. Han måste vara i femårsåldern vid det här laget.”

”Prins Tommen är sju”, talade hon om för honom, ”och lika gammal som Bran. Men snälla Ned, vakta din tunga. Den där gräsliga kvinnan är vår drottning och det sägs att hennes stolthet växer för varje år som går.”

Ned kramade hennes hand. ”Vi måste naturligtvis ställa till med en fest med musik och trubadurer och Robert vill säkert jaga. Jag ska skicka Jory söderut med en hedersvakt för att möta dem på kungsvägen och eskortera dem hit. Vid alla gudar, hur ska vi kunna utspisa dem allihop? Redan på väg, sa du? Förbannad vare den mannen. Förbannat vare hans kungliga skinn.”

DAENERYS

Brodern höll upp klänningen för henne. ”Det här är vad jag kallar skönhet. Rör vid den. Se så, smek tyget.”

Dany rörde vid tyget. Det var så lent att det tycktes rinna genom fingrarna som vatten och hon kunde inte minnas att hon någonsin burit något så mjukt. Det skrämde henne och hon drog åt sig handen. ”Är den verkligen min?”

”En gåva från master Illyrio”, svarade Viserys och log, för han var på gott humör den här kvällen. ”Färgen kommer att framhäva dina violblå ögon, och du ska få guld och juveler också, det har Illyrio lovat. I kväll måste du se ut som en prinsessa.”

En prinsessa, tänkte Dany. Hon hade glömt hur det kändes, och kanske hade hon aldrig vetat det. ”Varför ger han oss så mycket?” frågade hon. ”Vad vill han ha av oss?” I nästan ett halvår hade de bott i guvernörens residens, ätit hans mat och blivit uppassade av hans tjänare. Dany var tretton år och gammal nog att veta att sådana gåvor sällan gavs utan ett pris här i den fria staden Pentos.

”Illyrio är inte dum”, sa Viserys. Det var en mager ung man med nervösa rörelser och en feberaktig glans i de ljust syrenfärgade ögonen. ”Guvernören vet att jag inte kommer att glömma mina vänner när jag har fått tillbaka min tron.”

Dany sa ingenting. Master Illyrio handlade med kryddor, ädelstenar, drakben och andra mindre tilltalande saker. Han hade vänner i alla de nio fria städerna, sades det, och även bortom dem i Vaes Dothrak och de sagoomspunna länderna vid Jadehavet. Det sades också att han aldrig någonsin haft en vän som han inte gladeligen skulle ha sålt för rätt pris. Dany lyssnade till skvallret på gatorna och hörde allt detta, men hon visste bättre än att ifrågasätta brodern då han vävde sina drömmar. Hans ilska var förfärlig att skåda då den väcktes. Viserys kallade det att ”väcka draken”.

Brodern hängde upp klänningen bredvid dörren. ”Illyrio skickar hit slavarna för att bada dig, och var noga med att tvätta bort stanken från stallet. Khal Drogo har tusen hästar, men i kväll letar han efter en annan sorts riddjur.” Han granskade henne kritiskt. ”Du har fortfarande dålig hållning. Stå rak i ryggen.” Han lade händerna på hennes axlar och förde dem bakåt. ”Låt dem se att du har en kvinnas former nu.” Fingrarna snuddade vid hennes knoppande bröst och klämde åt om en bröstvårta. ”Du får inte svika mig i kväll, för om du gör det blir det synd om dig. Du vill väl inte väcka draken?” Fingrarna vred om och nöp brutalt till genom det grova tyget i tunikan. ”Vill du det?” upprepade han.

”Nej”, svarade Dany undergivet.

Brodern log. ”Bra.” Han rörde nästan tillgivet vid hennes hår. ”När de skriver historien om min regeringstid, söta syster, kommer de att säga att den började i kväll.”

Då han gått sin väg gick Dany fram till fönstret och tittade längtansfullt ut över vattnet i bukten. De fyrkantiga tegeltornen i Pentos avtecknade sig som svarta silhuetter mot den nedgående solen. Dany kunde höra de röda prästerna sjunga medan de tände sina kvällseldar och de glada skriken från trashankarna som lekte utanför residensets murar. För ett ögonblick önskade hon att hon fick vara där ute tillsammans med barnen, barfota och andfådd och klädd i trasor, utan förflutet och utan framtid, och utan någon fest att gå på i khal Drogos palats.

Någonstans bortom solnedgången, på andra sidan Smala havet, låg ett land med gröna kullar och blommande slätter och stora brusande floder där torn av mörk sten reste sig bland magnifika blågrå berg och riddare i rustning red ut i strid under sina lorders baner. Dothrakierna kallade det landet Rhaesh andahli, Andalernas land. I de fria städerna talade de om Västeros och Solnedgångens kungariken. Hennes bror hade ett enklare namn, han kallade det ”vårt land”. Orden var som en bön för honom, och om han upprepade dem tillräckligt ofta skulle gudarna höra honom. ”Vårt av blodets rätt, fråntaget oss genom förräderi, men fortfarande vårt, vårt för evigt. Man bör inte stjäla från draken, å nej, för draken minns.”

Och kanske mindes draken, men det gjorde inte Dany. Hon hade aldrig sett det här landet som brodern sa var deras, riket på andra sidan Smala havet, och platserna han talade om — Casterlyklippan och Örnnästet, Höggården och Arryndalen, Dornien och Ansiktenas ö — var bara ord för henne. Viserys hade varit en pojke på åtta då de flydde från Kungshamn för att undkomma troninkräktarens annalkande arméer, men Daenerys hade bara varit ett litet foster i deras mors mage.

Ändå kunde Dany ibland föreställa sig hur det varit, för så ofta hade brodern berättat historien för henne. Flykten mitt i natten till Draksten medan månskenet lyste på skeppets svarta segel. Hennes bror Rhaegar hade kämpat mot troninkräktaren i Treuddens blodiga vatten och dött för kvinnan han älskade. Plundringen av Kungshamn av dem som Viserys kallade troninkräktarens lakejer, lorderna Lannister och Stark. Prinsessan Elia av Dornien som bad om nåd då Rhaegars arvinge slets från bröstet och mördades inför hennes ögon. De glänsande skallarna på de sista drakarna som oseende stirrade ner från stenväggarna i tronsalen medan kungamördaren slet upp faderns strupe med ett gyllene svärd.

Hon föddes på Draksten nio månader efter flykten medan en rasande sommarstorm hotade att slita sönder fästningen. Det berättades att den stormen var fasansfull. Huset Targaryens flotta krossades där den låg för ankar vid ön och enorma stenblock slets loss från bröstvärnet och slungades ner i Smala havets upprörda vatten. Modern hade dött då hon födde Daenerys, och det hade Viserys aldrig förlåtit henne.

Hon kom inte ihåg Draksten heller. De hade flytt igen, alldeles innan troninkräktarens bror avseglade med sin nybyggda flotta. Vid det laget var det bara Draksten, deras hus urgamla säte, som återstod av de sju konungarikena som en gång varit deras, och de skulle inte få ha det kvar länge till. Garnisonen hade varit beredd att sälja dem till troninkräktaren, men en kväll hade ser Willem Darry och fyra lojala män brutit sig in i barnkammaren och fört bort dem bägge två tillsammans med hennes amma och i skydd av mörkret avseglat till tryggheten på kusten vid Braavos.

Hon mindes vagt ser Willem, en stor grå björn till karl som halvblind vrålade ut order från sjuksängen. Tjänarna hade varit livrädda för honom, men han hade alltid varit snäll mot Dany. Han kallade henne ”lilla prinsessa” eller ”ers höghet”, och hans händer var mjuka som gammalt läder. Men han lämnade aldrig sängen och lukten av sjukdom klibbade fast vid honom dag och natt, en varm, fuktig och sötaktigt äcklig odör. Det var då de bodde i Braavos, i det stora huset med den röda dörren. Dany hade sitt eget rum där med ett citronträd utanför fönstret. Då ser Willem dog stal tjänarna den lilla summa pengar de hade kvar och strax därefter hade de blivit utkastade ur det stora huset. Dany hade gråtit då den röda dörren för alltid stängdes bakom dem.

Ända sedan dess hade de flackat omkring, från Braavos till Myr, från Myr till Tyrosh och vidare till Qohor och Volantis och Lys, och aldrig stannat länge på en och samma plats. Brodern vägrade att göra det, för han hävdade att troninkräktarens lejda mördare var dem i hälarna även om Dany aldrig hade sett någon.

Till en början hade guvernörerna och styresmännen och de rika handelsmännen med glädje välkomnat de sista av ätten Targaryen till sina hem, men allt eftersom åren gick och troninkräktaren fortsatte att sitta kvar på järntronen stängdes dörrarna för dem och de fick leva i fattigdom. De hade varit tvungna att sälja sina sista skatter för många år sedan, och nu var till och med pengarna de fått för moderns krona slut. I gränderna och på vinstugorna i Pentos kallade de hennes bror ”tiggarkungen”, och Dany ville helst inte veta vad de kallade henne.

”En dag kommer vi att få tillbaka alltihop, söta syster”, brukade han lova, och ibland darrade hans händer då han talade om det. ”Juvelerna och sidentygerna, Draksten och Kungshamn, järntronen och de sju konungarikena, allt har de tagit ifrån oss, men vi ska ta tillbaka det.” Viserys levde för den dagen. Det enda Daenerys ville ha tillbaka var det stora huset med den röda dörren, citronträdet utanför fönstret och den barndom hon aldrig fått uppleva.

Det hördes en svag knackning på dörren. ”Kom in”, ropade Dany och vände sig bort från fönstret. Illyrios tjänare steg in, bugade och tog itu med sina göromål. De var slavar, en gåva från en av guvernörens många vänner bland dothrakierna. Det fanns inget slaveri i den fria staden Pentos, men ändå var de slavar. Den gamla kvinnan var liten och grå som en mus och sa aldrig ett ord, men flickan pratade desto mer. Hon var Illyrios favorit, en ljushårig, blåögd tös på sexton år som pladdrade oavbrutet medan hon arbetade.

De fyllde hennes badkar med hett vatten som burits upp från köket och parfymerade det med väldoftande oljor. Flickan drog den grova bomullstunikan över Danys huvud och hjälpte henne ner i badet. Vattnet var skållhett, men Daenerys ryckte varken till eller skrek. Hon tyckte om hettan, för den fick henne att känna sig ren. Dessutom hade brodern ofta sagt att vattnet aldrig kunde bli för hett för en Targaryen. ”Vi är av drakens hus”, brukade han säga, ”och vi har elden i blodet.”

Under fullständig tystnad tvättade den gamla kvinnan hennes långa silverblonda hår och kammade försiktigt ut tovorna. Flickan skrubbade Dany på ryggen och tvättade hennes fötter medan hon talade om för henne vilken tur hon haft. ”Drogo är så rik att till och med hans slavar bär halsringar av guld. Hundra tusen man rider i hans khalasar, och hans palats i Vaes Dothrak har två hundra rum och dörrar av massivt silver.” Det var mer i samma stil, mycket mer, vilken stilig man khalen var, så lång och vild, orädd i strid, den bäste ryttaren som någonsin suttit på en häst, en baddare till bågskytt. Daenerys sa ingenting. Hon hade alltid förutsatt att hon skulle gifta sig med Viserys när hon blev tillräckligt gammal. I århundraden hade ätten Targaryen förmält broder med syster, ända sedan Aegon erövraren tagit båda sina systrar till brud. Linjen måste hållas ren, hade Viserys sagt tusentals gånger, för de hade kungligt blod, det gamla Valyriens gyllene blod, drakens blod. Drakarna parade sig inte med slätternas djur och ätten Targaryen blandade inte sitt blod med ringare människors blod, men nu planerade Viserys ändå att sälja henne till en främling, en barbar.

Då hon var ren hjälpte slavarna henne upp ur badet och torkade henne. Flickan borstade hennes hår tills det glänste som smält silver medan den gamla kvinnan parfymerade henne med kryddblomsdoft från Dothrakiens slätter: ett stänk på varje handled, bakom öronen, på bröstvårtorna och ett sista stänk, svalt på läpparna där nere mellan benen. De klädde henne i de tunna underkläder som master Illyrio skickat upp och drog sedan på henne klänningen, som var av mörkt plommonfärgat siden och framhävde den violblå färgen på hennes ögon. Flickan trädde de förgyllda sandalerna på hennes fötter medan den gamla kvinnan satte tiaran i håret och guldarmband inlagda med ametister runt handlederna. Sist av allt kom den tunga halsringen i guld som var prydd med urgamla valyriska tecken.

”Nu ser ni verkligen ut som en prinsessa”, utbrast flickan andlöst när de var färdiga. Dany betraktade sin bild i den försilvrade spegeln som Illyrio så omtänksamt skänkt henne. En prinsessa, tänkte hon, men hon mindes vad flickan sagt, att khal Drogo var så rik att till och med hans slavar bar halsringar av guld. Hon genomfors av en rysning och fick gåshud på de bara armarna.

Brodern väntade i den svala entréhallen där han satt vid bassängkanten och lät handen dingla i vattnet. Han reste sig när hon närmade sig och inspekterade henne kritiskt. ”Stå still”, befallde han. ”Vänd dig om. Ja. Bra. Du ser…”

”…majestätisk ut”, avslutade master Illyrio som just kom in genom ett valv. Han rörde sig med förvånansvärd smidighet för att vara så stor. Under löst sittande plagg av brandgult siden guppade fettvalkarna då han gick. Ädelstenar glittrade på vartenda finger och hans betjänt hade oljat hans gula tveskägg tills det glänste som äkta guld. ”Må ljusets herre överösa er med välsignelser denna lyckliga dag, prinsessan Daenerys”, fortsatte guvernören och tog hennes hand. Han böjde på huvudet och visade en skymt av krokiga gula tänder genom det gyllene skägget. ”Hon är en uppenbarelse, ers höghet, en uppenbarelse”, sa han till brodern. ”Drogo kommer att bli hänförd.”

”Hon är för mager”, klagade Viserys. Hans hår, som hade samma silverblonda färg som hennes, var stramt bakåtkammat och hopfäst i nacken med en brosch av drakben. Det fick honom att se sträng ut och underströk de hårda, skarpa dragen i hans ansikte. Han vilade handen på fästet till svärdet som Illyrio lånat honom och frågade: ”Är ni säker på att khal Drogo tycker om så här unga kvinnor?”

”Hon har fått sin blödning och är gammal nog för khalen”, svarade Illyrio, inte för första gången. ”Se på henne. Det silverblonda håret, de violblå ögonen…Hon är av det gamla valyriska blodet, utan tvekan, utan tvekan…och högättad, dotter till den gamle kungen, syster till den nye. Hon kan inte undgå att förtrolla Drogo.” När han släppte hennes hand fann Daenerys att hon darrade.

”Jag förmodar det”, sa brodern tveksamt. ”Vildarna har underlig smak. Pojkar, hästar, får…”

”Det är nog bäst att ni inte säger något om det där till khal Drogo”, avbröt Illyrio.

Ilskan flammade upp i broderns syrenfärgade ögon. ”Tar ni mig för en dumbom?”

Guvernören bugade lätt. ”Jag tar er för en kung, och kungar saknar vanliga mäns försiktighet, men jag ber om ursäkt om jag har förorättat er.” Han vände sig bort och klappade i händerna för att kalla på bärarna.

Gatorna i Pentos var beckmörka då de gav sig av i Illyrios konstfullt snidade bärstol. Två tjänare gick före för att lysa upp vägen bärande på utsirade oljelampor med rutor av blekblått glas medan ett dussin starka karlar hissade upp stängerna på sina axlar. Det var varmt och instängt innanför gardinerna, och Dany kunde känna stanken av Illyrios bleka hull genom hans tunga parfymer.

Brodern som vräkte sig på kuddarna bredvid henne märkte aldrig lukten, för han hade tankarna på andra sidan Smala havet. ”Vi kommer inte att behöva hela hans khalasar”, sa Viserys. Fingrarna lekte med fästet på den lånade klingan, men Dany visste att han aldrig hade svingat ett svärd på riktigt. ”Tio tusen man, det borde räcka. Jag skulle kunna sopa rent i de sju konungarikena med tio tusen dothrakikrigare. Hela riket kommer att resa sig för sin rättmätige konung. Tyrell, Redwyne, Darry, Greyjoy — de älskar inte troninkräktaren mer än jag gör. Dorniens män brinner av lust att hämnas Elia och hennes barn, och vi kommer att ha folket med oss, för de längtar efter sin konung.” Han kastade en ängslig blick på Illyrio. ”För det gör de väl?”

”Det är ert folk och de tycker bra om er”, försäkrade master Illyrio förbindligt. ”I fästningar över hela riket skålar männen i hemlighet för er hälsa medan kvinnorna syr drakbaner och gömmer dem för den dag då ni återvänder tvärs över vattnet.” Han ryckte på sina kraftiga axlar. ”Det är i alla fall vad mina spioner berättar.”

Dany hade inga spioner och ingen möjlighet att veta vad folk gjorde eller tänkte på andra sidan Smala havet, men hon misstrodde Illyrios fagra ord på samma sätt som hon misstrodde allt hos honom. Men brodern nickade ivrigt. ”Jag ska själv döda troninkräktaren”, lovade han som aldrig hade dödat någon, ”precis som han dödade min bror Rhaegar, och Lannister också, kungamördaren, för vad han gjorde min far.”

”Det skulle vara synnerligen passande”, instämde master Illyrio. Dany såg att ett aldrig så litet leende spelade kring den fylliga munnen, men brodern märkte ingenting. Han nickade, förde gardinen åt sidan och stirrade ut i mörkret, och Dany visste att han än en gång utkämpade slaget vid Treudden i sina tankar.

Khal Drogos palats med nio torn låg vid bukten och de höga tegelmurarna var övervuxna med ljus murgröna. Det hade skänkts till khalen av styresmännen i Pentos, berättade Illyrio för dem, för de fria städerna var alltid generösa mot ryttarhövdingarna. ”Det är inte det att vi är rädda för de där barbarerna”, brukade Illyrio leende förklara. ”Ljusets herre skulle kunna hålla våra stadsmurar mot en miljon dothrakier, det försäkrar åtminstone de röda prästerna…men varför ta risker när det är så billigt med vänskap?”

Deras bärstol hejdades vid porten och gardinerna drogs bryskt åt sidan av en livvakt. Han hade dothrakiernas kopparfärgade hud och mörka mandelformade ögon, men ansiktet var hårlöst och han bar de obefläckades pickelhuva i brons. Han granskade dem kallsinnigt. Master Illyrio morrade något till honom på dothrakiernas kärva språk. Vakten svarade och vinkade igenom dem.

Dany lade märke till att broderns hand höll hårt om fästet på det lånade svärdet. Han såg nästan lika rädd ut som hon själv kände sig. ”Oförskämde eunuck”, muttrade Viserys då bärstolen gungande bars upp mot palatset.

Master Illyrios ord var som honung. ”Många betydelsefulla män kommer att delta i festen i kväll, och sådana män har fiender. Khalen måste skydda sina gäster och ni är själv den främste bland dem, ers höghet. Troninkräktaren skulle utan tvekan betala bra för ert huvud.”

”O ja”, sa Viserys mörkt. ”Han har försökt, Illyrio, det kan jag försäkra er. Hans lejda mördare följer oss överallt. Jag är den siste draken och han kommer inte att sova lugnt så länge jag lever.”

Bärstolen saktade in och stannade. Gardinerna drogs åt sidan och en slav räckte handen till Daenerys för att hjälpa henne att stiga ur. Hans halsring var av vanlig brons, noterade hon. Brodern följde efter med ena handen fortfarande hårt knuten om svärdsfästet, och det krävdes två starka män för att få master Illyrio på benen igen.

Inne i palatset var luften tung av doften av citron och kanel. De eskorterades genom entréhallen där en mosaik av färgat glas skildrade Valyriens undergång. Det brann i svarta oljelampor av järn längs väggarna och under en valvbåge av flätade stenlöv annonserade en eunuck deras ankomst. ”Viserys av huset Targaryen, den tredje av hans namn”, ropade han med hög och välmodulerad röst, ”kung över andalerna och rhoynarerna och de första människorna, härskare över de sju konungarikena och rikets beskyddare. Hans syster Daenerys stormfödd, prinsessa av Draksten. Hans ärade värd, Illyrio Mopatis, guvernör i den fria staden Pentos.”

De gick förbi eunucken och in på en gård med pelare som var övervuxna av murgröna. Månskenet målade bladen i nyanser av benvitt och silver medan gästerna gick omkring. Många var dothrakiska ryttarhövdingar, stora män med rödbrun hud och hängmustascher med metallringar i, och deras svarta hår var oljat och flätat och behängt med bjällror. Bland dem rörde sig också banditer och soldenärer från Pentos och Myr och Tyrosh, en röd präst som till och med var fetare än Illyrio, håriga män från Ibbens hamn och lorder från Sommaröarna med hud svart som ebenholts. Daenerys tittade förundrat på dem alla…och ryckte till av rädsla då hon plötsligt insåg att hon var den enda kvinnan där.

”De där tre är Drogos blodsryttare”, viskade Illyrio till dem. ”Vid pelaren står khal Moro med sonen Rhogoro. Mannen med det gröna skägget är bror till guvernören i Tyrosh och mannen bakom honom är ser Jorah Mormont.”

Det sista namnet fångade Daenerys uppmärksamhet. ”En riddare?”

”Det är just vad han är.” Illyrio log genom skägget. ”Smord med de sju oljorna av överstekaplanen själv.”

”Vad gör han här?” slank det ur henne.

”Troninkräktaren vill ha hans huvud”, svarade Illyrio, ”till följd av en liten förolämpning. Han sålde några tjuvjägare till en slavhandlare från Tyrosh i stället för att ge dem till nattens väktare. Idiotisk lag. En man borde få göra som han själv vill med sina ägodelar.”

”Jag vill tala med ser Jorah innan kvällen är över”, sa brodern. Dany kom på sig själv med att nyfiket stirra på riddaren. Det var en äldre man, över fyrtio och tunnhårig, men fortfarande stark och i god form, och i stället för siden och bomull var han klädd i ylle och läder. Hans tunika var mörkgrön och broderad med något som liknade en svart björn stående på två ben.

Hon stod fortfarande och tittade på den främmande mannen från det hemland hon aldrig känt när master Illyrio lade en fuktig hand på hennes bara axel. ”Där borta, söta prinsessa”, viskade han, ”står khalen själv.”

Dany ville springa sin väg och gömma sig, men brodern iakttog henne och hon visste att om hon gjorde honom missnöjd skulle hon väcka draken. Ängsligt vände hon sig om och tittade på mannen som Viserys hoppades skulle be att få äkta henne innan kvällen var över.

Slavflickan hade inte haft fel, tänkte hon. Khal Drogo var huvudet högre än den längste mannen i rummet och ändå lätt på fötterna på något sätt, lika smidig som pantern i Illyrios menageri, och han var yngre än hon trott, inte mer än trettio. Hans hud hade samma färg som blankpolerad koppar och i de kraftiga mustascherna satt ringar av guld och brons.

”Jag måste gå fram och betyga khalen min vördnad”, förklarade master Illyrio. ”Vänta här så ska jag föra honom till er.”

Medan Illyrio vaggade över till khalen tog brodern henne i armen och hans fingrar kramade så hårt att det gjorde ont. ”Ser du hans fläta, söta syster?”

Drogos fläta var svart som natten och parfymerad med väldoftande oljor, och i den satt små bjällror som pinglade svagt då han rörde sig. Flätan nådde långt nedanför hans bälte, till och med längre ner än skinkorna, och änden slog mot baksidan av låren.

”Ser du hur lång den är?” frågade Viserys. ”När en dothrakier blir besegrad i strid skär han av sig flätan i vanära, så att omvärlden ska se hans skam. Khal Drogo har aldrig förlorat en strid, och han är Aegon draklorden pånyttfödd, och du ska bli hans drottning.”

Dany tittade på khal Drogo. Hans ansikte var hårt och grymt, ögonen lika kalla och mörka som onyx. Brodern gjorde henne illa ibland när hon väckte draken, men han skrämde henne inte så som den här mannen skrämde henne. ”Jag vill inte bli hans drottning”, hörde hon sig själv säga med en liten, tunn röst. ”Snälla, snälla Viserys, jag vill inte, jag vill fara hem.”

”Hem?” Han höll rösten låg, men hon kunde höra raseri i hans tonfall. ”Hur ska vi kunna fara hem, söta syster? De tog vårt hem ifrån oss!” Han drog in henne i skuggorna, utom synhåll, och fingrarna grävde sig in i hennes hud. ”Hur ska vi kunna fara hem?” upprepade han och menade Kungshamn och Draksten och hela riket som de förlorat.

Dany hade bara menat deras rum i Illyrios residens, inget riktigt hem naturligtvis, men det var allt de hade. Men brodern ville inte höra på det örat, för det fanns inget hem där för honom. Inte ens det stora huset med den röda dörren hade varit hemma för honom. Hans fingrar trängde djupt in i hennes arm och krävde ett svar. ”Jag vet inte…”, mumlade hon till sist. Rösten bröts och tårarna vällde upp i ögonen.

”Men det gör jag”, fräste han skarpt. ”Vi ska fara hem med en armé, söta syster, med khal Drogos armé. Det är så vi ska fara hem, och om du måste gifta dig med honom och gå till sängs med honom för den sakens skull ska du också göra det.” Han log mot henne. ”Jag skulle låta hela khalasaren rida dig om så behövdes, söta syster, alla fyrtio tusen männen och deras hästar också om det var vad som krävdes för att få min armé. Var tacksam för att det bara är Drogo, och med tiden kanske du lär dig att tycka om honom. Torka ögonen nu, för Illyrio kommer över med honom och han får inte se dig gråta.”

Dany vände sig om och såg att det var sant. Master Illyrio log och bockade medan han eskorterade khal Drogo fram till dem. Hon torkade tårarna med baksidan av handen.

”Le”, viskade Viserys nervöst medan handen sökte sig till svärdsfästet. ”Och stå rak. Låt honom se att du har bröst, för gudarna ska veta att du inte har mycket att komma med.”

Daenerys log och rätade på ryggen.

EDDARD

Besökarna vällde in genom slottsporten som en flod av guld och silver och blankt stål. Tre hundra var de, vasaller och riddare, både edsvurna och friryttare. Över deras huvuden vajade dussinet gyllene baner i nordanvinden prydda med huset Baratheons kronhjort.

Ned kände många av ryttarna. Där kom ser Jaime Lannister vars hår lyste som hamrat guld och där Sandor Clegane, Blodhunden kallad, med sitt fasansfulla brännskadade ansikte. Den långe pojken bredvid honom kunde inte vara någon annan än kronprinsen och den förkrymte lille mannen bakom dem var dvärgen Tyrion Lannister.

Men den väldige mannen som red först i kolonnen flankerad av två riddare i kungsvaktens snövita mantlar verkade nästan som en främling för Ned…tills mannen hoppade av stridshästen med ett välbekant tjut och gav honom en björnkram. ”Ned! Ah, det är underbart att se ditt frusna ansikte.” Kungen granskade honom från topp till tå och skrattade. ”Du har inte förändrats ett dugg.”

Ned önskade att han kunde säga detsamma. När de femton år tidigare red ut för att vinna en tron hade lorden av Stormens ände varit renrakad, klarögd och muskulös och sett ut som jungfruns bön. Han var nästan två meter lång och tornade upp sig över alla andra, och då han iförde sig rustning och sitt hus hornprydda hjälm blev han en riktig jätte. Han hade haft en jättes styrka också, och hans favoritvapen var en stridsklubba i järn som Ned knappt orkade lyfta. På den tiden hade doften av läder och blod häftat vid honom som en kvinnas parfym.

Nu var det parfym som häftade vid honom som parfym, och han hade ett midjemått som matchade längden. Senast Ned såg kungen var nio år tidigare under Balon Greyjoys revolt då kronhjorten och skräckvargen hade slagit ihop sina styrkor för att få den självutnämnde kungen på Järnöarna att ge upp sina anspråk på tronen. Sedan den kvällen de stod sida vid sida i Greyjoys fästning, där Robert tagit emot den rebelliske lordens kapitulation och Ned tagit hans son Theon som gisslan och myndling, hade kungen gått upp minst femtio kilo. Ett skägg lika grovt och svart som järntråd täckte hakan och dolde dubbelhakorna och de kungliga kindpåsarna, men ingenting kunde dölja magen eller de mörka ringarna under ögonen.

Ändå var Robert Neds kung nu och inte bara en vän, så han sa bara: ”Ers höghet, Vinterhed är ert.”

Vid det laget höll även de andra på att sitta av och stalldrängar kom fram för att ta hand om hästarna. Roberts drottning, Cersei Lannister, kom gående till fots med sina minsta barn eftersom karossen de färdats i, en enorm dubbeldäckad vagn av oljad ek och förgylld metall som drogs av fyrtio starka draghästar, var för bred för att komma in genom slottsporten. Ned föll på knä i snön för att kyssa drottningens ring medan Robert kramade om Catelyn som om hon vore en länge saknad syster. Sedan fördes barnen fram och blev presenterade och i vederbörlig ordning beskådade.

Knappt var dessa hälsningsformaliteter överstökade förrän kungen sa till sin värd: ”För mig ner till kryptan, Eddard, för jag vill betyga min aktning.”

Ned älskade honom för det, för att han mindes henne efter alla dessa år, och bad om en oljelampa. Inga andra ord behövdes. Drottningen började protestera, för de hade varit på väg ända sedan gryningen och alla var trötta och frusna. Nog kunde de väl få något att äta och dricka först, de döda skulle vänta. Hon sa inte mer än det, för Robert bara tittade på henne, och tvillingbrodern tog henne i armen och då höll hon tyst.

Ned och denne kung som han knappt kände igen gick ner till kryptan tillsammans. Spiraltrappan i sten var smal, och Ned gick före med lampan. ”Jag började tro att vi aldrig skulle komma fram till Vinterhed”, klagade Robert medan de gick nedför trappan. ”När de pratar om mina sju konungariken nere i Södern är det lätt att glömma att din provins är lika stor som alla de andra sex tillsammans.”

”Jag hoppas att ni hade en angenäm resa, ers höghet.”

Robert fnös. ”Träsk, skogar och slätter och knappt ett enda värdshus värt namnet norr om Näset. Jag har aldrig sett sådan ödslighet. Var finns alla människor?”

”Förmodligen var de för blyga för att komma ut”, skämtade Ned. Han kunde känna kylan komma uppför trappan, en kall pust djupt inifrån jorden. ”Vi ser inte kungar så ofta här uppe i Norden.”

Robert fnös igen. ”Det är mer sannolikt att de gömde sig under snön. Snö, Ned!” Kungen satte handen mot väggen för att stödja sig medan de fortsatte neråt.

”Det är inte ovanligt med snöfall på sensommaren”, påpekade Ned. ”Jag hoppas ni inte hade besvär av dem, för de brukar oftast vara lätta.”

”Må vålnaderna ta dina lätta snöfall”, svor Robert. ”Hur kommer det att vara här på vintern? Jag ryser vid blotta tanken.”

”Vintrarna är stränga”, medgav Ned, ”men ätten Stark klarar det. Det har vi alltid gjort.”

”Du borde komma ner till Södern”, menade Robert, ”för du behöver uppleva lite sommar innan den försvinner. I Höggården finns fält med gyllengula rosor som sträcker sig så långt ögat når, och frukterna är söta och så mogna att de exploderar i munnen — meloner, persikor, plommon. Du har aldrig smakat deras like. Du ska få se, för jag har med mig lite frukt åt dig. Till och med på Stormens ände, där det blåser kraftigt från bukten, är dagarna så heta att man knappt orkar röra sig. Och du borde se städerna, Ned! Blommor överallt, marknaderna dignar av mat och sommarvinerna är så billiga och bra att man kan bli berusad bara av att andas in doften. Alla är feta och fulla och förmögna.” Han skrattade och klappade sig på den omfångsrika magen. ”Och flickorna, Ned!” utbrast han med lysande blick. ”Jag svär på att kvinnorna struntar i all anständighet i värmen. De simmar nakna i floden alldeles nedanför slottet. Till och med på gatorna är det för hett för ylle och päls, så de går omkring i korta klänningar, av siden om de har pengar och annars bomull, men det är sak samma när de börjar svettas och tyget klistrar mot huden, för då kunde de lika gärna vara nakna.” Kungen skrattade lyckligt.

Robert Baratheon hade alltid varit en man med stor aptit på livet, en man som inte missunnade sig några njutningar, men det var inte något man kunde beskylla Eddard Stark för. Ändå kunde Ned inte undgå att märka att njutningarna började sätta sina spår hos kungen. Robert andades tungt när de kom till foten av trappan och hans ansikte lyste rött i lampskenet då de steg in i den mörka kryptan.

”Ers höghet”, sa Ned respektfullt och lyste med lampan i en vid halvbåge. Skuggorna hoppade och dansade då det fladdrande ljusskenet föll på stenarna på golvet och på de långa raderna av granitpelare som två och två sträckte sig in i mörkret. Mellan pelarna satt de döda på sina stentroner vid väggarna med ryggen mot sarkofagerna som innehöll deras jordiska kvarlevor. ”Hon ligger längst in tillsammans med far och Brandon.”

Han gick före mellan pelarna och Robert följde tyst och huttrande efter i den underjordiska kylan, för det var alltid kallt här nere. Deras steg återkastades av stenarna och ekade mot det välvda taket medan de gick bland huset Starks döda. Vinterheds lorder såg dem passera. Deras ansikten var uthuggna i stenarna som förseglade gravarna, och de satt där i långa rader, blinda ögon som stirrade ut i det eviga mörkret medan väldiga skräckvargar av sten låg hopkrupna vid deras fötter. De fladdrande skuggorna fick statyerna av sten att verka röra sig då de levande gick förbi.

Enligt urgammal sed hade ett långsvärd av järn lagts över knäna på var och en som varit lord av Vinterhed för att hålla kvar de hämnande andarna i sina gravar. De äldsta hade för länge sedan rostat sönder och kvar fanns bara några röda fläckar där metallen vilat på stenen. Ned undrade om det betydde att de vålnaderna fritt kunde hemsöka slottet nu. Han hoppades inte det. De första lorderna av Vinterhed hade varit lika hårda som det land de härskade över. Under århundradena innan draklorderna kom över havet hade de vägrat att svära någon herre trohetsed och titulerat sig Nordens kungar.

Till slut stannade Ned och höjde oljelampan. Kryptan fortsatte in i mörkret framför dem, men där bortom var gravarna tomma och oförseglade, svarta hål som väntade på sina döda, väntade på honom och hans barn. Ned ville helst inte tänka på det. ”Här”, sa han till sin kung.

Robert nickade tyst, föll på knä och böjde på huvudet.

Där fanns tre sarkofager sida vid sida. Lord Rickard Stark, Neds far, hade ett långt och strängt ansikte. Stenhuggaren hade känt honom väl, och han satt där med stilla värdighet och stenfingrarna höll hårt om svärdet som vilade i hans knä, men i livet hade alla svärd svikit honom. I två mindre sarkofager på var sida om honom låg hans barn.

Brandon hade varit tjugo då han dog, strypt på order av den galne kung Aerys Targaryen, bara några dagar innan han skulle äkta Catelyn Tully av Flodvattnet. Fadern hade varit tvungen att se honom dö, han som var den sanne arvingen, den äldste, född att härska.

Lyanna hade bara varit sexton år gammal, en ungmö av enastående skönhet. Ned hade älskat henne av hela sitt hjärta, men Robert hade älskat henne ännu högre och hon skulle ha blivit hans brud.

”Hon var vackrare än så”, anmärkte kungen efter en stunds tystnad. Blicken dröjde sig kvar vid Lyannas ansikte, som om han med sin viljestyrka kunde göra henne levande igen. Slutligen reste han sig mödosamt. ”Tusan också, Ned! Måste du begrava henne på ett sådant här ställe?” Rösten blev hes av sorg vid minnet. ”Hon förtjänade mer än mörker…”

”Hon var en Stark av Vinterhed”, svarade Ned lågmält, ”och det här är hennes plats.”

”Hon borde vila på en kulle någonstans, under ett fruktträd med solen och molnen ovanför sig och regnet som strilar ner över henne.”

”Jag var hos henne när hon dog”, påminde Ned kungen. ”Hon ville komma hem och ligga bredvid Brandon och far.” Han kunde fortfarande höra henne ibland. Lova mig, hade hon utropat i ett rum som luktade blod och rosor. Lova mig, Ned. Febern hade berövat henne all styrka och rösten hade varit svag som en viskning, men när han gav systern sitt ord hade rädslan lämnat hennes blick. Ned mindes hur hon hade lett då, hur hårt hennes fingrar kramat hans när hon gav upp andan och rosenbladen vissna och svarta föll ur hennes slappa fingrar. Därefter mindes han ingenting. De hade funnit honom med hennes hand fortfarande i sin, stum av sorg. Den lille träskmannen, Howland Reed, hade tagit hennes hand från hans, men det mindes Ned inget av. ”Jag har med mig blommor åt henne när jag kan”, sa han. ”Lyanna…tyckte om blommor.”

Kungen rörde vid hennes kind och fingrarna smekte den skrovliga stenen lika mjukt som om den vore levande hud. ”Jag svor att döda Rhaegar för det han gjorde mot henne.”

”Det gjorde du också”, påpekade Ned.

”Bara en gång”, sa Robert bittert.

De hade brakat samman vid vadstället över Treudden medan striderna rasade omkring dem, Robert med sin stridsklubba och sin hornprydda hjälm och prins Targaryen helt i svart pansar. Bröstharnesket var prytt med hans hus trehövdade drake, gjord av rubiner som flammade som eld i solen. Treuddens vatten flöt rött runt hovarna på deras stridshästar då de kretsade kring varandra och drabbade samman, om och om igen, tills ett sista våldsamt hugg från Roberts klubba krossade draken och bröstet innanför. När Ned senare kom till platsen låg Rhaegar död i floden medan soldater från båda arméerna letade i det forsande vattnet efter rubiner som lossnat från rustningen.

”I mina drömmar dödar jag honom varenda natt”, erkände Robert. ”Tusen dödar är mindre än han förtjänar.”

På det hade Ned inget svar, så efter en stunds tystnad sa han: ”Vi borde gå tillbaka, ers höghet. Er hustru väntar.”

”Må vålnaderna ta min hustru”, muttrade Robert vresigt, men han började med tunga steg gå tillbaka samma väg de kommit. ”Och om jag hör ’ers höghet’ en gång till ska jag se till att du får ditt huvud spetsat på en påle. Vi betyder mer än så för varandra.”

”Det har jag inte glömt”, försäkrade Ned lugnt. När kungen inte svarade tilllade han: ”Berätta om Jon.”

Robert skakade på huvudet. ”Jag har aldrig sett en man insjukna så hastigt. Vi ordnade en tornering på min sons namndag, och om du sett Jon då hade du kunnat svära på att han skulle leva för evigt. Fjorton dagar senare var han död. Sjukdomen var som eld i hans mage, och den brände rakt igenom honom.” Han stannade vid en pelare framför en grav med en sedan länge död medlem av ätten Stark. ”Jag älskade den gamle mannen.”

”Det gjorde vi båda två.” Ned gjorde en paus. ”Catelyn är orolig för sin syster. Hur bär Lysa sorgen?”

Roberts mun förvreds i en bitter grimas. ”Inte särskilt bra, om jag ska vara ärlig”, medgav han. ”Jag tror att förlusten av Jon har gjort kvinnan galen, Ned. Hon har tagit pojken med sig tillbaka till Örnnästet, mot min vilja. Jag hade hoppats få fostra honom hos Tywin Lannister på Casterlyklippan. Jon hade inga bröder, inga andra söner. Skulle jag låta honom bli uppfostrad av kvinnor?”

Ned skulle hellre anförtro ett barn till en orm än till lord Tywin, men han höll tyst med sina tvivel. En del gamla sår läker aldrig helt och blöder igen vid minsta ord. ”Hustrun har förlorat sin make”, sa han försiktigt, ”och modern kanske var rädd för att förlora sonen. Pojken är mycket ung.”

”Sex år och sjuklig och lord av Örnnästet till råga på eländet”, svor kungen. ”Lord Tywin hade aldrig förut tagit någon myndling, och Lysa borde ha känt sig hedrad, för huset Lannister är ädelt och förnämt. Men Lysa vägrade att ens höra talas om saken, och sedan gav hon sig av mitt i natten utan att ens be om lov. Cersei blev rasande.” Han suckade djupt. ”Pojken är min namne, visste du det? Robert Arryn. Och jag har svurit att beskydda honom, men hur ska jag kunna göra det när hans mor smiter i väg med honom?”

”Jag kan ta honom som myndling om du vill”, föreslog Ned, ”och det borde Lysa gå med på, för hon och Catelyn stod varandra nära som flickor. Hon är själv välkommen hit också.”

”Ett generöst erbjudande, min vän”, svarade kungen, ”men det kommer för sent. Lord Tywin har redan gett sitt samtycke, och att fostra pojken någon annanstans skulle vara en grov förolämpning mot honom.”

”Jag bryr mig mer om Catelyns systersons väl än ätten Lannisters stolthet”, förkunnade Ned.

”Det beror på att du inte sover med en Lannister.” Robert skrattade och ljudet skallade bland gravarna och studsade tillbaka från det välvda taket. Han log så att tänderna blixtrade vita i det buskiga svarta skägget. ”Å, Ned”, utbrast han, ”du är fortfarande alldeles för allvarlig.” Han lade sin väldiga arm runt axlarna på Ned. ”Jag hade tänkt vänta några dagar innan jag pratade med dig, men nu inser jag att det inte behövs. Kom, så ska du få höra.”

De började åter gå mellan pelarna, och blinda stenögon tycktes följa dem med blicken då de passerade. Kungen höll kvar armen om Neds axlar. ”Du måste ha undrat varför jag äntligen kom till Vinterhed efter så lång tid.”

Ned hade sina misstankar men gav inte uttryck för dem. ”För nöjet att få träffa mig naturligtvis”, svarade han i lätt ton, ”och så är det muren. Ni måste se den, ers höghet, promenera längs bröstvärnet och tala med dem som bemannar det. Nattens väktare är bara en skugga av vad styrkan en gång var, och Benjen säger…”

”Tids nog får jag säkert höra vad din bror säger”, avbröt Robert. ”Muren har stått i…åtta tusen år, väl? Den klarar sig några dagar till och jag har mer brådskande angelägenheter att ta itu med. Det är svåra tider vi lever i och jag behöver dugliga män omkring mig, män som Jon Arryn. Han tjänade som lord av Örnnästet, som ståthållare i Östern och kungens hand, och det blir inte lätt att ersätta honom.”

”Hans son…”, började Ned.

”Hans son får ärva Örnnästet och alla dess intäkter”, klippte Robert bryskt av. ”Inget mer.”

Detta kom som en överraskning för Ned. Han stannade förvånat och tittade på kungen och orden kom av sig själva. ”Huset Arryn har alltid varit ståthållare i Östern och titeln följer med domänerna.”

”När han blir myndig kan han kanske återfå den värdigheten”, sa Robert. ”Jag måste tänka på det här året och nästa och en sexårig pojke är ingen härförare, Ned.”

”I fredstid är titeln bara en hederstitel. Låt pojken behålla den, om inte för hans egen så för hans fars skull. Nog är du skyldig Jon så pass mycket efter alla år han tjänade dig.”

Kungen var inte belåten och han tog bort armen från Neds axlar. ”Jon gjorde bara sin plikt mot sin härskare och konung. Jag är inte otacksam, Ned, och det borde du av alla veta, men sonen är inte fadern. En liten pojke kan inte försvara Östern.” Så mjuknade hans röst. ”Nog om detta. Jag har ett viktigare ämbete att diskutera och jag vill inte bråka med dig.” Robert tog Ned i armen. ”Jag behöver dig, Ned.”

”Jag är er ödmjuke tjänare, ers höghet, som alltid.” Det var ord han måste säga, och han sa dem, men han fasade för vad som skulle komma.

Robert tycktes knappt höra honom. ”De där åren vi bodde på Örnnästet…vid alla gudar, det var härliga år. Jag vill ha dig vid min sida igen, Ned, jag vill ha dig nere i Kungshamn och inte här uppe vid världens ände där du inte är till nytta för någon.” Robert stirrade in i mörkret och såg för ett ögonblick lika melankolisk ut som någon av ätten Stark. ”Jag svär att det är tusen gånger svårare att sitta på en tron än att vinna den. Det är urtrist att hålla på med lagar och förordningar och räkenskaperna är ännu värre. Och människorna…det är ingen ände på dem. Jag sitter i den där fördömda järnstolen och hör dem klaga tills det går runt i huvudet och baken är skinnflådd. Alla vill ha någonting: pengar eller land eller rättvisa, och alla lögner de kommer med…och mina lorder och deras hustrur är inte bättre de. Jag är omgiven av smickrare och dumbommar, och det kan driva en man till vansinne, Ned. Hälften av dem vågar inte tala om sanningen för mig och den andra hälften vet inte ens hur den ser ut. Det finns nätter då jag önskar att vi hade förlorat vid Treudden. Nej, inte egentligen, men…”

”Jag förstår”, sa Ned lågt.

Robert betraktade honom. ”Jag tror att du gör det, och i så fall är du den ende, gamle vän.” Han log. ”Lord Eddard Stark, härmed utser jag dig till kungens hand.”

Ned föll ner på ett knä. Erbjudandet förvånade honom inte, för vilket annat skäl kunde Robert haft för att resa så långt? Kungens hand var den näst mäktigaste mannen i de sju konungarikena, för han talade med kungens röst, förde befälet över kungens arméer och avfattade kungens lagar. Ibland satt han till och med på järntronen för att skipa kungens rättvisa då kungen var borta eller sjuk eller på annat sätt indisponerad. Robert erbjöd honom ett ansvar stort som hela riket.

Det var det sista i världen han ville ha.

”Ers höghet, jag är inte värdig den äran”, invände han.

Med godmodig otålighet stönade Robert. ”Om jag hade velat ära dig skulle jag låtit dig träda tillbaka, men jag planerar att låta dig styra kungariket och utkämpa alla krig medan jag äter och dricker och horar mig till en förtidig grav.” Han klappade sig på magen och flinade. ”Du känner väl till talesättet om kungen och hans hand?”

Det gjorde Ned. ”Det kungen drömmer bygger handen”, svarade han.

”Jag gick i säng med en fiskarflicka en gång som berättade att de lågättade har ett mer träffande sätt att uttrycka saken på. Kungen äter, säger de, och handen tar hand om skiten.” Han kastade huvudet bakåt och tjöt av skratt. Ekon skallade i mörkret och runt omkring dem tycktes Vinterheds döda se på med kalla och ogillande blickar.

Skrattet avtog och upphörde slutligen. Ned stod fortfarande på ett knä med uppåtvänd blick. ”Tusan också, Ned”, klagade kungen, ”du kunde åtminstone bevärdiga mig med ett leende.”

”Det sägs att det blir så kallt här uppe på vintern att en mans skratt fryser i strupen och kväver honom till döds”, sa Ned lugnt. ”Kanske är det därför ätten Stark inte har någon humor.”

”Följ med mig söderut, så ska jag lära dig att skratta igen”, lovade kungen. ”Du hjälpte mig att vinna den här fördömda tronen, och nu får du ta mig tusan också hjälpa mig att sitta på den. Det är ödets mening att vi ska regera tillsammans, och om Lyanna hade fått leva skulle vi ha varit bröder, förenade av både blodsband och tillgivenhet. Men det är inte för sent än. Jag har en son och du har en dotter. Min Joff och din Sansa ska förena våra hus såsom Lyanna och jag en gång kunde ha gjort.”

Det här erbjudandet kom däremot som en överraskning för honom. ”Sansa är bara elva.”

Robert viftade otåligt med handen. ”Gammal nog för trolovning. Giftermålet kan vänta några år.” Kungen log. ”Tusan också, res dig nu och säg ja.”

”Ingenting skulle bereda mig större glädje, ers höghet”, svarade Ned. Han tvekade. ”Alla dessa hedersbetygelser kommer så oväntat. Kan jag få lite tid att fundera på saken? Jag måste tala med min hustru…”

”Ja, ja, naturligtvis, tala med Catelyn och sov på saken om du absolut måste.” Kungen sträckte sig efter Neds hand och drog upp honom på fötter. ”Men låt mig inte vänta för länge, för jag är inte den tålmodigaste av män.”

Med ens fylldes Eddard Stark av onda aningar. Hans plats var här, i Norden. Han betraktade statyerna av sten runt omkring dem och andades djupt i den kalla tystnaden i kryptan. Han kunde känna de dödas blickar, och han visste att de lyssnade, och vintern närmade sig.

JON

Det fanns tillfällen — inte många, men en del — då Jon Snö var glad över att vara oäkting. När ett vinkrus gick runt och han än en gång fyllde bägaren slog det honom att det här förmodligen var ett av dem.

Han satte sig till rätta på sin plats på bänken bland de unga väpnarna och drack. Den söta, fruktiga smaken hos sommarvinet fyllde munnen och lockade fram ett leende på läpparna.

I den stora salen på Vinterhed var luften tjock av rök och tung av doften av stekt kött och nybakat bröd, och på de grå stenväggarna hängde baner i vitt, guld och karmosinrött: ätten Starks skräckvarg, Baratheons kronhjort och Lannisters lejon. En trubadur spelade luta och deklamerade en ballad, men i den här änden av salen hördes knappt hans röst över den sprakande elden, klirret av tallrikar och tennbägare och det låga mumlet från flera hundra berusade gäster.

Välkomstfesten för kungen hade hållit på i fyra timmar. Jons syskon var placerade tillsammans med de kungliga barnen nedanför podiet där lord och lady Stark presiderade tillsammans med kungen och drottningen. Dagen till ära skulle fadern förmodligen tillåta varje barn ett glas vin, men inte mer. Här nere på bänkarna där de ringare gästerna satt fanns det ingen som kunde hindra Jon att dricka sig otörstig.

Och han fann att han hade en mans törst, till glädje för ynglingarna som satt runt omkring honom och högljudda hejade på honom var gång han tömde en bägare. De var trevliga och Jon uppskattade historierna de berättade om slag och kvinnor och jakt. Han var säker på att hans sällskap var mer underhållande än kungens barn. Han hade tillfredsställt sin nyfikenhet på besökarna då de gjorde entré i salen, för de hade tågat rakt förbi den plats Jon fått på bänken och han hade kunnat studera dem allihop.

Fadern hade gått först tillsammans med drottningen, och hon var lika vacker som det sades. En juvelbesatt tiara glänste på det långa gyllene håret och smaragderna matchade perfekt hennes gröna ögon. Fadern hjälpte drottningen uppför trappan till podiet och förde henne till hennes plats, men hon gav honom aldrig så mycket som en blick ens. Redan vid fjorton års ålder kunde Jon genomskåda hennes leende.

Därefter kom kung Robert med lady Stark vid armen, och kungen blev en stor besvikelse för Jon. Fadern hade ofta talat om honom: den ojämförlige Robert Baratheon, demonen från Treudden, rikets tappraste krigare, en jätte bland prinsar. Jon såg bara en fet man med rött ansikte och svart skägg som svettades genom sidenkläderna, och det såg ut som om han redan var berusad.

Efter dem kom barnen. Lille Rickon gick först och klarade av det långa intåget med all den värdighet en treåring kunde uppamma. Jon var tvungen att mana på honom då han stannade för att prata. Alldeles bakom kom Robb i grått ylle kantat med vitt, ätten Starks färger, och han hade prinsessan Myrcella vid armen. Det var en spenslig flicka på snart åtta år med ett svall av gyllene lockar under ett juvelprytt nät. Jon märkte de skygga blickarna hon gav Robb då de passerade mellan borden och hennes blyga sätt att le mot honom. Han avgjorde att hon var tråkig, men Robb hade inte ens förstånd nog att inse hur dum hon var utan log som en idiot.

Hans halvsystrar eskorterade de kungliga prinsarna. Arya var hopparad med den knubbige unge Tommen vars vitblonda hår var längre än hennes. Den två år äldre Sansa hade fått kronprinsen, Joffrey Baratheon, på sin lott. Han var tolv, yngre än både Jon och Robb men längre än dem bägge, till Jons stora förtrytelse. Prins Joffrey hade systerns hår och moderns mörkgröna ögon, och tjocka, blonda lockar hängde ner över halsringen av guld och den höga sammetskragen. Sansa strålade där hon spatserade bredvid honom, men Jon tyckte inte om Joffreys trutande mun och hans uttråkade och föraktfulla sätt att blicka ut över Vinterheds stora sal.

Jon var mer intresserad av paret som kom bakom prinsen: drottningens bröder av huset Lannister på Casterlyklippan, lejonet och dvärgen, och det gick inte att ta fel på vem som var vem. Ser Jaime Lannister var tvillingbror till drottning Cersei: lång och gyllene med blixtrande gröna ögon och ett leende som var skarpt som en kniv. Han var klädd i karmosinrött siden, höga svarta stövlar och svart sidenmantel. På framsidan av tunikan var hans hus rytande lejon broderat med guldtråd. Man kallade honom Lannisters lejon då han hörde det och viskade kungamördaren bakom hans rygg.

Jon hade svårt att slita blicken från honom. Det är så en kung borde se ut, tänkte han då mannen gick förbi.

Så fick han syn på den andre som vaggade fram till hälften dold vid broderns sida: Tyrion Lannister, det yngsta av lord Tywins barn och det absolut fulaste. Allt som gudarna skänkt Cersei och Jaime hade de förvägrat Tyrion. Han var dvärg, bara hälften så lång som brodern, och fick kämpa hårt för att hålla jämna steg med honom på sina förkrympta ben. Huvudet var för stort för kroppen med ett ansikte som var intryckt under en alltför utbuktande panna. Ett grönt och ett svart öga kikade ut under ett stripigt hårsvall som var så blont att det nästan såg vitt ut. Jon betraktade honom fascinerat.

De sista av de höga lorderna som steg in var hans farbror, Benjen Stark i nattens väktare, och faderns myndling, unge Theon Greyjoy. Benjen gav Jon ett varmt leende då han gick förbi medan Theon inte tog minsta notis om honom, men det var inget nytt. När alla hade satt sig utbringades skålar och välkomsttal hölls, och sedan började festmåltiden.

Det var då Jon började dricka, och han hade inte slutat än.

Något gned sig mot hans ben under bordet och han såg röda ögon stirra upp mot sig. ”Är du hungrig igen?” frågade han. Det fanns fortfarande en halv honungsglaserad kyckling kvar mitt på bordet. Jon sträckte ut handen för att vrida av ett ben men fick sedan en bättre idé. Han stack kniven i hela kycklingen och lät den glida ner på golvet mellan benen. Gast började slita i den under hotfull tystnad. Jons syskon hade inte fått ta med sig sina vargar till gästabudet, men i den här änden av salen fanns fler byrackor än han kunde räkna, och ingen hade sagt ett ord om hans vargunge. Han sa sig att han kunde skatta sig lycklig på den punkten också.

Det sved i ögonen och Jon gnuggade dem hårt och förbannade röken. Han svalde ännu en klunk vin medan han såg skräckvargen sluka kycklingen.

Hundarna följde efter serveringsflickorna och sprang mellan borden. En av dem, en svart tik av blandras med stora gula ögon, kände doften av kycklingen, och hon stannade och kröp in under bänken för att få sig en munsbit. Jon väntade intresserat på vad som nu skulle hända. Tiken morrade dovt långt nere i strupen och gick närmare. Gast tittade upp utan att ge minsta ljud ifrån sig och stirrade på hunden med de där glödande röda ögonen. Tiken gav ifrån sig ett utmanande skall, för hon var tre gånger så stor som skräckvargungen. Gast flyttade inte på sig utan stod kvar och försvarade sitt byte. Så öppnade han munnen och visade tänderna. Tiken stelnade till, skällde igen och bestämde sig för att inte ta upp striden. Hon vände sig om och slank i väg med ett sista trotsigt skall för att rädda stoltheten, och Gast återgick till sin måltid.

Jon flinade, stack handen under bordet och rufsade om den raggiga vita pälsen. Skräckvargen tittade på honom, nafsade mjukt efter hans hand och fortsatte sedan äta.

”Är det här en av de där skräckvargarna som jag hört så mycket om?” undrade en välbekant röst intill honom.

Jon tittade lyckligt upp då farbror Benjen lade handen på hans huvud och rufsade honom i håret på ungefär samma sätt som Jon gjort med vargen. ”Ja”, svarade han, ”och den heter Gast.”

En av väpnarna avbröt den oanständiga historia han höll på att berätta för att göra plats vid bordet för deras lords bror. Benjen Stark klev över bänken med sina långa ben och tog vinbägaren ur Jons hand. ”Sommarvin”, konstaterade han efter att ha smakat. ”Det finns inget godare. Hur många bägare har du druckit, Jon?”

Jon log.

Ben Stark skrattade. ”Som jag befarade, fast jag tror nästan jag var yngre än du första gången jag drack mig redlöst berusad.” Från ett träfat nappade han till sig en stekt lök som dröp av brun sky och satte med ett krasande ljud tänderna i den.

Med sina skarpskurna drag och sin magra kropp påminde farbrodern om en skrovlig bergspets, men det lurade alltid ett leende i de där gråblå ögonen. Han klädde sig i svart, som det anstod en i nattens väktare, och den här kvällen var det tjock svart sammet med höga läderstövlar och ett brett bälte med silverspänne. En tung silverkedja hängde om halsen. Benjen betraktade roat Gast medan han åt löken. ”En mycket tyst varg”, anmärkte han.

”Han är inte som de andra”, förklarade Jon, ”för han ger aldrig ett ljud ifrån sig. Det var därför, och för att han är vit, som jag kallade honom Gast. Alla de andra är mörka, grå eller svarta.”

”Det finns fortfarande skräckvargar på andra sidan muren, och vi hör dem när vi är ute på våra spaningsuppdrag.” Benjen Stark gav Jon en lång blick. ”Brukar du inte sitta tillsammans med dina syskon vid måltiderna?”

”Oftast”, svarade Jon uttryckslöst, ”men i kväll tyckte lady Stark att det skulle vara en förolämpning mot den kungliga familjen att sätta en oäkting bland dem.”

”Jag förstår.” Farbrodern kastade en blick över axeln på det upphöjda bordet i andra änden av salen. ”Min bror tycks inte vara på festhumör i kväll.”

Det hade Jon också märkt, för en oäkting var tvungen att lära sig lägga märke till saker och ting och läsa sanningen som människorna dolde bakom sina blickar. Fadern uppträdde precis så artigt och uppmärksamt som en värd skulle göra, men det fanns ett spänt drag hos honom som Jon sällan sett. Han sa inte mycket och blickade ut över salen med halvslutna ögon som inte såg någonting. Kungen satt två stolar därifrån. Han hade druckit tappert hela kvällen och det breda ansiktet var rödbrusigt bakom det stora svarta skägget. Han skålade oavbrutet, skrattade högljutt åt varje skämt och gav sig i kast med varje rätt som om han vore utsvulten, men bredvid honom verkade drottningen lika kall som en isskulptur. ”Drottningen är också arg”, talade Jon om för farbrodern med låg röst. ”Far tog med sig kungen ner till kryptan i eftermiddags trots att drottningen inte ville att han skulle gå dit.”

Benjen gav Jon en försiktig, mönstrande blick. ”Det är visst inte mycket som undgår dig, Jon. Vi kunde ha användning för en man som du på muren.”

Jon pöste av stolthet. ”Robb är en starkare lansiär än jag, men jag är bättre med svärdet, och Hullen säger att jag rider lika bra som någon på slottet.”

”Det är nyttiga färdigheter.”

”Ta mig med när du återvänder till muren”, bad Jon ivrigt. ”Far kommer att ge sitt tillstånd om du frågar honom, det vet jag.”

Farbror Benjen studerade ingående hans ansikte. ”Muren är en hård plats för en pojke, Jon.”

”Jag är nästan en vuxen man nu”, protesterade Jon. ”Jag fyller femton nästa gång, och mäster Luwin säger att oäktingar växer upp fortare än andra barn.”

”Det är sant”, medgav Benjen med ett snett leende. Han tog ett vinkrus på bordet, fyllde på Jons bägare och drack en djup klunk.

”Daeron Targaryen var bara fjorton då han erövrade Dornien”, sa Jon. Den unge draklorden var en av hans hjältar.

”En erövring som varade en sommar”, påminde farbrodern. ”Din pojkkung förlorade tio tusen man när han tog riket och ytterligare femtio tusen då han försökte hålla det. Någon borde ha talat om för honom att krig inte är någon lek.” Han tog ännu en klunk vin. ”Dessutom”, fortsatte han och torkade munnen, ”var Daeron Targaryen bara arton år gammal när han dog. Eller har du glömt den delen av historien?”

”Jag glömmer aldrig något”, skröt Jon. Vinet gjorde honom djärv och han försökte sitta mycket rak i ryggen för att verka längre. ”Jag vill tjäna i nattens väktare.”

Han hade tänkt på det länge och väl då han låg i sin säng om nätterna medan bröderna sov runt omkring honom. Robb skulle en dag ärva Vinterhed och föra befälet över stora arméer som ståthållare i Norden. Bran och Rickon skulle bli vasaller till Robb och styra över fästningar i hans namn. Hans systrar Arya och Sansa skulle gifta sig med arvtagare till andra adelshus och flytta söderut som härskarinnor över sina egna slott. Men vad kunde en oäkting hoppas på?

”Du vet inte vad du ber om, Jon. Nattens väktare är ett edsvuret brödraskap. Vi har inga familjer, och ingen av oss kommer någonsin att bli far till söner. Plikten är vår hustru och hedern vår älskarinna.”

”En oäkting har också sin heder”, påpekade Jon, ”och jag är redo att svära er ed.”

”Du är en pojke på fjorton”, fastslog Benjen, ”och inte en man, inte ännu, och du kan inte förstå vad du avstår från förrän du har känt en kvinna.”

”Det är jag inte intresserad av!” utbrast Jon hett.

”Det kanske du skulle vara om du visste vad det innebar”, sa Benjen. ”Om du visste vad eden skulle kosta dig vore du kanske inte lika angelägen om att betala priset, min son.”

Jon kände ilskan stiga inom sig. ”Jag är inte din son.”

Benjen Stark reste sig. ”Tyvärr inte.” Han lade handen på Jons axel. ”Kom tillbaka till mig då du har avlat några egna oäktingar, så får vi se vad du tycker då.”

Jon darrade. ”Jag ska aldrig avla någon oäkting”, förkunnade han långsamt och tydligt. ”Aldrig!” Han spottade ut ordet som ett gift.

Med ens märkte han att det blivit tyst vid bordet och att alla tittade på honom. Han kände tårarna välla upp i ögonen och reste sig från bordet.

”Ursäkta mig”, sa han med de sista resterna av sin värdighet och svängde runt på klacken för att komma därifrån innan de andra märkte att han grät. Men han måste ha druckit mer än han trodde. Fötterna trasslade in sig och han ramlade rakt på en serveringsflicka så att hon tappade kruset med kryddat vin i golvet med ett brak. Skrattsalvorna dånade omkring Jon och han kände heta tårar rinna nedför kinderna. Någon försökte stödja honom, men han slet sig fri och sprang halvblind mot dörren och ut i natten med Gast tätt i hälarna.

Borggården låg tyst och tom. En ensam vaktpost syntes högt uppe på den inre muren med manteln svept tätt om sig som skydd mot kylan. Han såg uttråkad och ömklig ut där han stod ensam och kurade, men Jon skulle gärna ha bytt plats med honom. För övrigt var slottet mörkt och öde. Jon hade en gång sett en övergiven fästning, en dyster plats där ingenting rörde sig utom vinden, och stenarna höll tyst om de människor som en gång levt där. Den här kvällen påminde Vinterhed om det stället.

Ljudet av sång och musik trängde ut genom de öppna fönstren bakom honom, och det var det sista Jon ville höra. Han torkade tårarna med skjortärmen, rasande över att han gråtit, och började gå därifrån.

”Pojk”, ropade en röst och Jon vände sig om.

Tyrion Lannister satt på avsatsen ovanför dörren till stora salen och såg närmast ut som en djävulsfigur. Dvärgen flinade mot honom. ”Är det där en varg?”

”En skräckvarg”, sa Jon, ”och han heter Gast.” Han stirrade upp på den lille mannen och smäleken var med ens glömd. ”Vad gör du där uppe, och varför är du inte på festen?”

”Där är alldeles för varmt och bullrigt och dessutom hade jag druckit för mycket vin”, svarade dvärgen. ”Jag har för länge sedan lärt mig att det anses opassande att kräkas på bordsgrannen. Får jag titta närmare på din varg?”

Jon tvekade och nickade sedan långsamt. ”Kan du klättra ner eller ska jag hämta en stege?”

”Det behövs inte”, sa den lille mannen och hoppade rakt ut i tomma luften. Jon flämtade till och såg sedan imponerat på medan Tyrion Lannister snurrade runt som en boll, landade på händerna och därefter gjorde en baklängesvolt och kom på fötter.

Gast backade osäkert undan för honom.

Dvärgen borstade av sig och skrattade. ”Jag tror jag har skrämt din varg. Jag ber om ursäkt.”

”Han är inte skrämd”, invände Jon. Han ställde sig på knä och ropade: ”Gast, kom hit. Så ja, kom nu.”

Vargungen tassade närmare och nosade Jon i ansiktet, men han höll ett vaksamt öga på Tyrion Lannister, och då dvärgen sträckte ut handen för att klappa honom drog han sig bakåt och visade tänderna med ett lågt morrande. ”Han verkar blyg”, anmärkte Lannister.

”Sitt, Gast”, beordrade Jon. ”Så där ja, sitt still.” Han tittade upp på dvärgen. ”Nu kan du klappa honom, för han kommer inte att röra sig förrän jag säger till. Jag har dresserat honom.”

”Jag förstår”, sa Lannister. Han kliade den snövita pälsen mellan Gasts öron och tillade: ”Fin varg.”

”Om inte jag var här skulle han slita upp strupen på dig”, påstod Jon. Det var inte riktigt sant än, men det skulle bli det.

”I så fall är det bäst du håller dig nära mig”, sa dvärgen. Han lade sitt överdimensionerade huvud på sned och studerade Jon med sina olikfärgade ögon. ”Jag är Tyrion Lannister.”

”Jag vet”, svarade Jon. Han reste sig och stående var han längre än dvärgen. Det kändes konstigt.

”Du är väl Ned Starks oäkting?”

Jon blev alldeles kall över hela kroppen och han pressade ihop munnen och sa ingenting.

”Har jag förolämpat dig?” undrade Lannister. ”Jag är ledsen, men dvärgar behöver inte vara taktfulla. Generationer av löjliga hovnarrar har gett mig rätten att klä mig illa och säga vad som faller mig in.” Han flinade. ”Men du är väl oäktingen?”

”Lord Eddard Stark är min far”, medgav Jon stelt.

Lannister granskade hans ansikte. ”Ja, jag ser det, för du har mer av Norden i dig än dina bröder.”

”Halvbröder”, rättade Jon. Han var belåten över dvärgens kommentar men försökte att inte visa det.

”Jag ska ge dig en del goda råd, oäkting”, sa Lannister. ”Glöm aldrig vad du är, för omvärlden kommer definitivt inte att göra det. Gör det till din styrka, för då kan det aldrig bli en svaghet. Beväpna dig med det, så kan det aldrig användas för att skada dig.”

Jon var inte på humör att få goda råd. ”Vad vet du om hur det är att vara oäkting?”

”Alla dvärgar är oäktingar i sina fäders ögon.”

”Du är din mors äkta son av ätten Lannister.”

”Är jag?” undrade dvärgen sardoniskt. ”Tala om det för min höge far. Min mor dog då hon födde mig, och han har aldrig varit säker.”

”Jag vet inte ens vem min mor var”, sa Jon.

”Förmodligen en kvinna, de flesta mödrar är det.” Han gav Jon ett sorgset leende. ”Kom ihåg att skönheten inte alltid sitter på utsidan, och att det vackraste utseende kan dölja en djävul.” Med de orden vände han sig om och strosade visslande tillbaka in i stora salen. När han öppnade dörren sken ljuset inifrån på honom och kastade hans skugga över borggården, och för ett kort ögonblick var Tyrion lång och ståtlig som en kung.

CATELYN

Av alla rummen i kärntornet på Vinterhed var Catelyns sovgemak det varmaste, och hon behövde sällan ha någon brasa tänd. Slottet var byggt på naturligt varma källor, och det skållheta vattnet rann genom dess murar och rum som blod genom en människas kropp och drev ut kylan ur stensalarna, fyllde växthusen med fuktig värme och hindrade marken från att frysa. Dag och natt ångade det om öppna dammar på dussintalet små borggårdar. Det betydde inte så mycket på sommaren, men på vintern var det skillnaden mellan liv och död.

Catelyns bad var alltid ångande hett och väggarna i sovgemaket var varma då man rörde vid dem. Värmen påminde henne om Flodvattnet, om dagar i solen tillsammans med Lysa och Edmure, men Ned stod inte ut med hettan. Ätten Stark var skapt för köld, brukade han säga, och då skrattade hon och sa att i så fall hade de byggt sitt slott på helt fel ställe.

Så när de var klara rullade Ned av henne och klev ur hennes säng som han gjort tusentals gånger förut. Han gick tvärs över rummet, drog de tunga draperierna åt sidan och slängde ett efter ett upp de höga smala fönstren för att släppa in nattluften.

Vinden virvlade runt honom där han naken och tomhänt stod och stirrade ut i mörkret. Catelyn drog upp skinnfällarna till hakan och betraktade honom. På något sätt verkade han mindre och sårbarare, som den yngling hon femton år tidigare äktat i kapellet på Flodvattnet. Det värkte fortfarande i underlivet efter hans passionerade famntag, men det var en bra värk. Hon kunde känna hans säd inuti sig och hoppades att den skulle ge upphov till ett nytt liv där. Det hade gått tre år sedan Rickon föddes, men hon var inte för gammal, hon kunde skänka honom ännu en son.

”Jag tänker tacka nej”, upplyste Ned och vände sig åter mot henne. Hans blick var jagad och rösten hes av tvehågsenhet.

Catelyn satte sig upp i sängen. ”Det kan du inte. Du får inte.”

”Min plikt finns här i Norden och jag har ingen önskan att bli Roberts hand.”

”Det skulle han aldrig förstå, för han är kung nu och kungar är inte som andra män. Om du vägrar att tjäna honom kommer han att undra varför, och förr eller senare börjar han misstänka att du motarbetar honom. Inser du inte vilken fara det skulle försätta oss i?”

Ned skakade på huvudet och vägrade tro på det. ”Robert skulle aldrig göra mig eller de mina något ont, för han älskar mig. Om jag tackar nej kommer han att ryta och gorma, och en vecka senare kan vi skratta åt det tillsammans. Jag känner den mannen!”

”Du kände mannen”, instämde hon, ”men kungen är en främling för dig.” Catelyn mindes skräckvargen som legat död i snön och det avbrutna hjorthornet som suttit djupt inne i strupen. Hon måste få honom att förstå. ”Stoltheten betyder allt för en kung. Robert kom hela den här vägen för att träffa dig och ge dig dessa hedersbetygelser, och du kan inte kasta dem i ansiktet på honom.”

”Hedersbetygelser?” utbrast Ned med ett ironiskt skratt.

”Ja, i hans ögon”, sa hon.

”Och i dina?”

”Och i mina!” fräste hon ilsket, för hon var arg nu. Varför förstod han inte? ”Vad vill du annars kalla det när han föreslår trolovning mellan sin egen son och Sansa? Sansa kan bli drottning en dag, och hennes söner kan komma att regera över ett rike som sträcker sig från muren ända till Dorniens berg. Vad är det för fel med det?”

”Vid alla gudar, Catelyn, Sansa är bara elva”, påminde Ned. ”Och Joffrey…Joffrey är…”

”…kronprins”, avslutade hon åt honom, ”och arvtagare till järntronen. Själv var jag bara tolv när min far lovade bort mig till din bror Brandon.”

De orden fick Neds mun att bittert kröka sig. ”Brandon. Ja, Brandon skulle ha vetat hur man borde göra, för det gjorde han alltid. Allt var menat för Brandon — du, Vinterhed, alltihop. Han var född till att bli kungens hand och en far åt drottningar. Jag har aldrig bett om att denna kalk skulle hamna i mina händer.”

”Kanske inte”, sa Catelyn, ”men Brandon är död och kalken har gått vidare, och vare sig du vill det eller ej måste du dricka ur den.”

Ned vände sig bort från henne och stirrade ut i mörkret igen. Kanske betraktade han månen och stjärnorna eller kanske vaktposterna på murkrönet.

Då Catelyn såg hans smärta mjuknade hon. Eddard Stark hade som seden föreskrev gift sig med henne i Brandons ställe, men skuggan av hans döde bror stod fortfarande mellan dem, precis som skuggan av den kvinna han vägrade namnge, kvinnan som fött honom hans oäkte son.

Hon skulle just gå fram till honom när det helt oväntat hördes en ljudlig knackning på dörren. Ned vände sig irriterat om. ”Vad är det?”

Desmonds röst hördes genom dörren. ”Ers nåd, mäster Luwin är här och ber om företräde i ett brådskande ärende.”

”Talade du om för honom att jag inte ville bli störd?”

”Ja, ers nåd, men han säger att det är mycket viktigt.”

”Skicka in honom då.”

Ned gick fram till garderoben och tog på sig en tjock morgonrock, och med ens märkte Catelyn hur kallt det blivit och drog upp skinnfällarna till hakan. ”Vi kanske skulle stänga fönstren”, föreslog hon.

Ned nickade frånvarande samtidigt som mäster Luwin visades in.

Livmedikusen var en liten grå man. Ögonen var grå och kvicka och såg mycket, och det lilla han hade kvar av håret var också grått. Hans ämbetsdräkt var av grått ylle och kantad med vit päls, ätten Starks färger. I de stora vida ärmarna fanns dolda fickor, och Luwin stoppade alltid saker i de där ärmarna och plockade fram annat: böcker, budskap, konstiga artefakter, leksaker åt barnen. Det förvånade Catelyn att mäster Luwin alls orkade lyfta sina armar med allt han hade gömt i ärmarna.

Livmedikusen väntade tills dörren stängts bakom honom innan han tog till orda. ”Ers nåd”, sa han till Ned, ”jag ber om ursäkt för att jag stör er vila, men ett budskap har tillställts mig.”

Ned såg irriterad ut. ”Tillställts? Av vem? Har det varit en budbärare här? Det har ingen talat om för mig.”

”Det har inte kommit någon budbärare, ers nåd, bara en snidad träask som lämnades på ett bord i observatoriet medan jag tog mig en tupplur. Mina tjänare såg ingen, men asken måste ha lämnats där av någon i kungens följe, för vi har inte haft några andra besökare söderifrån.”

”En träask, säger ni?” insköt Catelyn.

”Inuti fanns ett nytt fint objektiv till observatoriet, från Myr av utseendet att döma, för objektivmakarna i Myr är utan like.”

Ned rynkade pannan, för han hade inte tålamod med sådant här, och det visste Catelyn. ”Ett objektiv”, sa han, ”men vad har det med mig att göra?”

”Jag ställde mig själv samma fråga”, svarade mäster Luwin, ”och det stod klart för mig att här låg en hund begraven.”

Catelyn huttrade under de tjocka skinnfällarna. ”Ett objektiv är ett instrument som hjälper oss att se.”

”Just precis.” Han fingrade på sin ämbetskedja, en tung halsring som han bar under dräkten och där varje länk var smidd av olika metaller.

Catelyn kände hur rädslan vaknade till liv igen. ”Vad är det någon vill att vi ska se klarare?”

”Precis vad jag frågade mig själv.” Mäster Luwin drog fram ett hoprullat papper ur ärmen. ”Jag fann det verkliga budskapet dolt i en dubbelbotten då jag tog isär asken som objektivet legat i, men det är inte för mina ögon.”

Ned höll fram handen. ”Ge det till mig då.”

Luwin rörde sig inte ur fläcken. ”Ursäkta, ers nåd, men budskapet är inte till er heller utan det är avsett för lady Catelyns ögon och bara hennes. Får jag stiga fram?”

Catelyn nickade, för hon litade inte på rösten, och livmedikusen placerade papperet på nattygsbordet. Det var förseglat med en liten klump blått vax. Luwin bugade och började dra sig tillbaka.

”Stanna”, befallde Ned. Rösten var allvarlig och han såg på Catelyn. ”Vad är det, min kära? Du darrar ju.”

”Jag är rädd”, erkände hon. Hon sträckte sig efter brevet med darrande händer, omedveten om att skinnfällarna föll ner och visade henne i all hennes nakenhet. I det blå vaxet fanns huset Arryns sigill med månen och falken. ”Det är från Lysa”, upplyste Catelyn och tittade på maken, ”och det kommer inte att göra oss glada. Det finns sorg i det här budskapet, Ned, det känner jag.”

Ned rynkade pannan och ansiktet mörknade. ”Öppna det.”

Catelyn bröt sigillet.

Blicken gled över orden och först begrep hon ingenting. Så mindes hon. ”Lysa tog inga risker. Vi hade ett hemligt språk hon och jag när vi var små.”

”Kan du läsa det?”

”Ja”, sa Catelyn.

”Men så berätta då.”

”Jag kanske skulle dra mig tillbaka”, inföll mäster Luwin.

”Nej”, sa Catelyn, ”för vi behöver rådgöra med er.” Hon slängde skinnfällarna åt sidan och klev ur sängen, och kvällsluften var kall som graven mot hennes bara hud då hon tassade över rummet.

Mäster Luwin vände bort blicken och Ned såg chockerad ut. ”Vad tänker du göra?” frågade han.

”Jag ska göra upp eld”, svarade Catelyn. Hon hittade en morgonrock, drog på sig den och knäböjde vid den kalla härden.

”Mäster Luwin…”, började Ned.

”Mäster Luwin har förlöst alla mina barn”, avbröt Catelyn, ”och det här är inte rätt tillfälle för falsk blygsamhet.” Hon stack in papperet bland tändveden och lade bastanta vedträn ovanpå.

Ned stegade tvärs över rummet, tog henne i armen och drog upp henne på fötter. Han höll fast henne där med ansiktet bara några centimeter från hennes. ”Berätta nu! Vad var det för budskap?”

Catelyn stelnade till i hans grepp. ”En varning”, sa hon lågt. ”Om vi har förstånd nog att uppfatta den.”

Han såg forskande på henne. ”Fortsätt.”

”Lysa säger att Jon Arryn blev mördad.”

Greppet om hennes arm hårdnade. ”Av vem?”

”Klanen Lannister”, svarade hon. ”Drottningen.”

Ned släppte taget om hennes arm, och det syntes djupa röda märken på huden. ”Vid alla gudar”, viskade han med skrovlig röst. ”Din syster är sjuk av sorg, och hon vet inte vad hon säger.”

”Hon vet”, sa Catelyn. ”Visst är Lysa impulsiv, men det här budskapet var noggrant planerat och skickligt gömt. Hon visste att det betydde döden om brevet föll i orätta händer. För att riskera så mycket måste hon ha haft mer än en svag misstanke.” Catelyn höjde blicken mot maken. ”Nu har vi inte längre något val, du måste bli Roberts hand. Du måste följa med honom söderut och ta reda på sanningen.”

Hon märkte genast att Ned kommit fram till en helt annan slutsats. ”Den enda sanning jag känner till finns här, för Södern är ett ormbo som jag helst undviker.”

Mäster Luwin plockade med halsringen där den skavt den mjuka huden vid strupen. ”Kungens hand har stor makt, ers nåd, makt att ta reda på sanningen kring lord Arryns död och ställa hans mördare inför kungens rättvisa, och makt att skydda lady Arryn och hennes son om det visar sig att våra farhågor blir besannade.”

Ned såg sig hjälplöst omkring i sovgemaket. Catelyn tyckte oändligt synd om honom, men hon visste att hon inte kunde ta honom i sina armar just då. Först måste segern vinnas, för barnens skull. ”Du säger att du älskar Robert som en bror, men skulle du lämna din bror omgiven av klanen Lannister?”

”Må vålnaderna ta er bägge två”, muttrade Ned mörkt. Han vände sig ifrån dem och gick fram till fönstret. Hon sa inget och det gjorde inte livmedikusen heller utan de väntade tigande medan Eddard Stark sa ett tyst farväl till det hem han älskade. När han till sist vände sig bort från fönstret var rösten trött och svårmodig och det glänste svagt av tårar i ögonvrårna. ”Min far begav sig söderut en gång sedan han blivit ditkallad av en kung, men han kom aldrig hem igen.”

”En annan tid och en annan kung”, påpekade mäster Luwin.

”Ja”, instämde Ned dystert. Han satte sig i en stol bredvid brasan. ”Du stannar här på Vinterhed, Catelyn.”

Hans ord var som en isande vind genom hjärtat. ”Nej!” utbrast hon och kände sig plötsligt rädd. Skulle det här bli hennes straff? Att aldrig mer få se hans ansikte eller känna hans armar omkring sig?

”Jo”, fastslog Ned i en ton som inte tålde några motsägelser. ”Du måste styra Norden i mitt ställe medan jag springer ärenden åt Robert, för det måste alltid finnas en Stark på Vinterhed. Robb är fjorton och snart vuxen. Han måste lära sig att styra, och jag kommer inte att finnas här och kunna hjälpa honom. Se till att ha honom med på dina rådsmöten, för han måste vara redo när hans tid kommer.”

”Inte på många år än, om Gud vill”, mumlade mäster Luwin.

”Mäster Luwin, jag litar på er som om ni vore av mitt eget blod. Ge min hustru era råd i stort som smått och lär min son vad han måste kunna. Vintern närmar sig.”

Mäster Luwin nickade allvarligt och det blev tyst ända tills Catelyn tog mod till sig och ställde den fråga som hon mest av allt fruktade svaret på. ”Hur blir det med de andra barnen?”

Ned reste sig, tog henne i famnen och höll henne tätt intill sig. ”Rickon är liten och bör stanna här hos dig och Robb”, svarade han, ”men de andra tar jag med mig.”

”Det är mer än jag står ut med”, sa Catelyn darrande.

”Du är tvungen”, förklarade han, ”för Sansa måste äkta Joffrey, det står klart för mig nu, och vi får inte ge dem någon anledning att tvivla på vår lojalitet. Och det är hög tid att Arya lär sig hur man uppför sig vid ett hov i Södern, för om några år är hon också giftasvuxen.”

Sansa skulle glänsa i Södern, tänkte Catelyn för sig själv, och gudarna skulle veta att Arya behövde lite förfining. Motvilligt släppte hon taget om dem i sitt hjärta, men inte Bran, aldrig Bran. ”Ja”, instämde hon, ”men snälla Ned, för den kärlek du hyser till mig, låt Bran stanna kvar här på Vinterhed. Han är ju bara sju.”

”Jag var åtta då min far skickade i väg mig till Örnnästet för att fostras där”, påminde Ned. ”Ser Rodrik har berättat för mig att det råder osämja mellan Robb och prins Joffrey. Det är inte bra, och Bran kan överbrygga klyftan, för det är en rar pojke som är snar att skratta och lätt att tycka om. Låt honom växa upp tillsammans med de unga prinsarna, låt honom bli deras vän som Robert blev min, så kommer vårt hus att vara tryggare.”

Han hade rätt, och Catelyn visste det, men det gjorde inte smärtan lättare att bära. Så hon skulle förlora dem alla fyra, Ned och båda flickorna och sin ljuvlige, rare Bran. Bara Robb och lille Rickon skulle hon få ha kvar, och hon kände sig redan ensam, för Vinterhed var så stort. ”Håll honom borta från murarna åtminstone”, sa hon modigt. ”Du vet ju hur Bran älskar att klättra.”

Ned kysste bort hennes tårar innan de hann falla. ”Tack, min kära”, viskade han, ”jag vet hur svårt det här är.”

”Hur blir det med Jon Snö, ers nåd?” frågade mäster Luwin.

Catelyn stelnade till vid omnämnandet av namnet. Ned kände ilskan hos henne och drog sig undan.

Många män fick oäktingar, och Catelyn hade vuxit upp med den vetskapen. Därför kom det inte som någon överraskning för henne under äktenskapets första år när hon fick veta att Ned fått barn med en flicka som han råkat träffa då han låg ute i fält. Han hade trots allt en mans behov, och de hade varit åtskilda det året när Ned var ute och krigade i Södern medan hon stannade kvar i tryggheten på faderns slott. Hon bekymrade sig mer för Robb, spädbarnet som låg vid hennes bröst, än för den make hon knappt kände, och för henne fick han gärna söka njutning på annat håll mellan slagen. Och om hans säd gav upphov till ett nytt liv antog hon att han skulle sörja för barnet.

Men Ned gjorde mer än så, för en Stark var inte som andra män. Han tog med sig sin oäkting hem och kallade honom sin son inför hela Norden, och när Catelyn kom till Vinterhed sedan kriget äntligen tagit slut fann hon att Jon och hans amma redan gjort sig hemmastadda där.

Det sved djupt. Ned vägrade att tala om pojkens mor, sa inte så mycket som ett ord, men på ett slott finns inga hemligheter, och Catelyn hörde sina kammarjungfrur upprepa vad de fått höra av makens soldater. De viskade om ser Arthur Dayne, morgonsvärdet, den oförsonligaste av de sju riddarna i Aerys kungsvakt, och om hur deras unge lord hade dödat honom i envig. Och de berättade om hur Ned efteråt hade fört hem ser Arthurs svärd till den vackra unga systern som väntade på sin bror i slottet Stjärnfall vid Sommarhavets stränder: lady Ashara Dayne, lång och blond med oförglömliga violblå ögon. Det hade tagit Catelyn två veckor att samla mod, men till slut hade hon en kväll då de låg i sängen frågat maken rent ut.

Det var enda gången på alla deras år tillsammans som Ned någonsin hade skrämt henne. ”Fråga mig aldrig om Jon”, sa han kall som is. ”Han är av mitt blod, och det är allt du behöver känna till. Och nu vill jag veta var du har hört det namnet.” Hon hade lovat att lyda honom, så hon berättade det, och från den dagen upphörde viskningarna och Ashara Daynes namn hördes aldrig mer på Vinterhed.

Vem Jons mor än varit så måste Ned ha älskat henne passionerat, för ingenting Catelyn sa kunde få honom att skicka bort pojken. Det var det enda hon inte kunde förlåta honom, för hon hade kommit att älska sin make av hela sitt hjärta, men hon hade aldrig kunnat förmå sig till att älska Jon. För Neds skull hade hon kunnat överse med dussinet oäktingar om så vore, bara de befann sig utom synhåll. Jon var aldrig utom synhåll, och allt eftersom han växte blev han mer lik Ned än någon av de äkta söner hon födde honom. På något sätt gjorde det saken värre. ”Jon måste härifrån”, förklarade hon nu.

”Han och Robb står varandra nära”, sa Ned, ”och jag hade hoppats…”

”Han kan inte stanna här”, avbröt Catelyn, ”för han är din son, inte min, och jag vill inte ha honom kvar.” Det var hårt, det visste hon, men det var sanningen, och Ned skulle inte göra pojken någon tjänst genom att lämna honom här på Vinterhed.

Blicken Ned gav henne var ångestfull. ”Du vet att jag inte kan ta honom med mig söderut, för det finns ingen plats för honom vid hovet. En pojke med en oäktings namn…Du vet vad de skulle säga om honom, och han skulle bli skydd som pesten.”

Catelyn stålsatte sig mot den stumma vädjan i makens ögon. ”Det sägs att din vän Robert själv har ett dussin oäktingar.”

”Och ingen av dem har någonsin setts vid hovet!” exploderade Ned. ”Det har den där gräsliga kvinnan sett till. Hur kan du vara så fördömt grym, Catelyn? Han är bara en pojke. Han…”

”Och ingen av dem har någonsin setts vid hovet!” exploderade Ned. ”Det har den där gräsliga kvinnan sett till. Hur kan du vara så fördömt grym, Catelyn? Han är bara en pojke. Han…”

Han var rasande och skulle ha sagt mer och värre saker, men mäster Luwin insköt med mild röst: ”Det finns en annan lösning. Er bror Benjen kom och talade med mig om Jon för ett par dagar sedan, och det verkar som om pojken vill ta den svarta dräkten.”

Ned såg chockad ut. ”Har han bett att få gå in i nattens väktare?”

Catelyn sa ingenting utan tyckte det var bäst att Ned fick klara ut det här själv, och hennes åsikt skulle dessutom inte vara välkommen nu. Men hon kunde gladeligen ha kysst mäster Luwin just då, för hans lösning var perfekt. Benjen Stark var en edsvuren broder, och Jon skulle bli som en son för honom, den son han aldrig skulle få. Och med tiden skulle även Jon svära eden, och då skulle han inte heller avla några barn som en dag kunde strida med Catelyns egna barnbarn om Vinterhed.

”Det är en stor ära att tjänstgöra på muren, ers nåd”, framhöll mäster Luwin.

”Och till och med en oäkting kan stiga högt i graderna i nattens väktare”, sa Ned eftertänksamt, men rösten lät ändå bekymrad. ”Jon är så ung. Om han hade bett om det här i vuxen ålder skulle det vara en annan sak, men en pojke på fjorton…”

”Ett stort offer”, instämde mäster Luwin, ”men tiderna är hårda nu, ers nåd, och hans väg är inte grymmare än er eller er makas.”

Catelyn tänkte på de tre barn hon måste förlora, och då var det inte lätt att hålla tyst.

Ned vände sig bort från dem och stirrade tyst och tankfull ut genom fönstret. Till slut suckade han och vände sig åter om. ”Det får väl bli så”, sa han till mäster Luwin, ”och jag antar att det är det bästa. Jag ska tala med Ben.”

”När ska vi berätta det för Jon?” undrade livmedikusen.

”När vi måste. Vi har en mängd förberedelser att göra, och det dröjer fjorton dagar innan vi är klara att ge oss av. Jag vill helst låta Jon njuta av de här sista dagarna, för sommaren tar snart slut och barndomen också. När tiden är inne ska jag själv berätta det för honom.”

ARYA

Aryas stygn var ojämna igen.

Hon stirrade olyckligt på dem och tittade sedan på Sansa som satt tillsammans med de andra flickorna. Sansas broderi var utsökt, det sa alla. ”Sansas handarbete är lika vackert som hon själv”, hade mamsell Mordana en gång sagt till deras mor. ”Hon har så välskötta och smäckra händer.” Då lady Catelyn frågade om Arya hade guvernanten fnyst. ”Arya har händer som en smed.”

Arya kastade en förstulen blick tvärs över rummet, orolig för att mamsell Mordana kunde läsa hennes tankar, men guvernanten ägnade henne ingen uppmärksamhet den här dagen. Hon satt tillsammans med prinsessan Myrcella och var idel leenden och beundran. Det var inte ofta guvernanten fick privilegiet att undervisa en prinsessa i de kvinnliga konsterna, som hon sagt då drottningen kom till dem med Myrcella. Arya tyckte att även Myrcellas stygn såg lite ojämna ut, men det skulle man aldrig kunnat tro av mamsell Mordanas förtjusta utrop.

Arya granskade sitt eget handarbete igen och undrade om det fanns något sätt att rädda det, suckade sedan och lade ifrån sig nålen. Hon såg dystert på systern. Sansa pratade glatt medan hon arbetade. Beth Cassel, ser Rodriks lilla flicka, satt vid hennes fötter och sög i sig vartenda ord hon sa, och Jeyne Poole lutade sig fram för att viska något i hennes öra.

”Vad pratar ni om?” frågade Arya plötsligt.

Jeyne gav henne en bestört blick och fnissade sedan. Sansa såg förlägen ut och Beth rodnade, men ingen svarade.

”Berätta”, bad Arya.

Jeyne kastade en blick på mamsell Mordana för att försäkra sig om att hon inte lyssnade, men just då sa Myrcella någonting och guvernanten skrattade tillsammans med hovdamerna.

”Vi talade om prinsen”, upplyste Sansa och hennes röst var mjuk som en kyss.

Arya visste vilken prins hon menade: Joffrey naturligtvis, den långe och stilige. Sansa fick sitta tillsammans med honom på festen medan Arya blev placerad bredvid den lille tjocke. Naturligtvis.

”Joffrey tycker om din syster”, viskade Jeyne, lika stolt som om det vore hennes förtjänst. Hon var dotter till Vinterheds förvaltare och Sansas bästa vän. ”Han sa till henne att hon var mycket vacker.”

”Han ska gifta sig med henne”, mumlade lilla Beth drömmande och slog armarna om sig själv, ”och då blir Sansa drottning över hela riket.”

Sansa hade skam nog i kroppen att rodna, och hon rodnade vackert. Allt hon gjorde blev vackert, tänkte Arya dystert. ”Du ska inte hitta på saker och ting”, förmanade Sansa den yngre flickan samtidigt som hon mjukt strök henne över håret för att ta udden av sina ord. Hon såg på Arya. ”Vad tyckte du om prins Joffrey, kära syster. Är han inte ståtlig, så säg?”

”Jon säger att han ser ut som en flicka”, svarade Arya.

Sansa suckade medan hon broderade. ”Stackars Jon”, sa hon, ”han är bara avundsjuk för att han är oäkting.”

”Han är vår bror”, påpekade Arya alldeles för högt och rösten skar genom eftermiddagstystnaden i tornrummet.

Mamsell Mordana höjde blicken. Hon hade ett benigt ansikte, skarpa ögon och en smal, snipig mun som var som gjord för att se ogillande ut. Den såg ogillande ut nu. ”Vad pratar ni om, barn?”

”Vår halvbror”, rättade Sansa, lågmäld och exakt. Hon log mot guvernanten. ”Arya och jag pratade om hur trevligt det är att ha prinsessan här i dag”, svarade hon.

Mamsell Mordana nickade. ”Det är det verkligen och en stor ära för oss alla.” Prinsessan Myrcella log osäkert vid komplimangen. ”Arya, varför arbetar du inte?” frågade guvernanten. Hon reste sig och styvstärkta kjolar frasade då hon började gå över rummet. ”Visa mig ditt broderi.”

Arya ville skrika, för det var typiskt Sansa att väcka guvernantens uppmärksamhet. ”Här”, sa hon och lämnade över broderiet.

Guvernanten granskade tyget. ”Arya, Arya, Arya”, utbrast hon, ”det här duger inte, det duger inte alls.”

Alla stirrade på henne. Det blev för mycket. Sansa var för väluppfostrad för att le åt systerns skam, men Jeyne flinade på hennes vägnar, och prinsessan Myrcella verkade tycka synd om henne. Arya kände hur ögonen fylldes av tårar och hon hoppade upp ur stolen och rusade mot dörren.

”Arya, kom tillbaka!” ropade mamsell Mordana efter henne. ”Våga inte ta ett steg till! Det här ska din mor få veta. Och inför prinsessan också! Du skämmer ut oss allihop!”

Arya stannade vid dörren, vände sig om och bet sig i läppen. Vid det laget rann tårarna nedför kinderna, men hon lyckades klara av en stel liten bugning för Myrcella. ”Med er tillåtelse, ers höghet.”

Myrcella blinkade förvånat mot henne och kastade sedan en villrådig blick på hovdamerna, men om hon var osäker så var mamsell Mordana det definitivt inte. ”Vart ska du ta vägen, Arya?” frågade hon strängt.

Arya glodde ilsket på henne. ”Jag måste sko en häst”, svarade hon ljuvt och noterade med tillfredsställelse det chockerade uttrycket i guvernantens ansikte. Så snurrade hon runt på klacken och rusade nedför trappan så fort benen bar henne.

Det var så orättvist. Sansa var två år äldre och hade allt; kanske hade det inte funnits något kvar då Arya föddes. Åtminstone kändes det ofta så. Sansa kunde sy och dansa och sjunga, och hon skrev dikter. Hon visste hur man skulle klä sig, och hon spelade harpa och bjällror — och hon var vacker. Sansa hade fått moderns höga kindben och ätten Tullys tjocka, kastanjeröda hår. Arya bråddes på fadern, och hennes hår var brunt och glanslöst och ansiktet långt och allvarligt. Jeyne brukade kalla henne hästansiktet och gnägga så snart hon såg henne. Det kändes hårt att det enda Arya klarade bättre än systern var att rida — och räkna. Sansa hade aldrig haft något vidare huvud för siffror, och om hon gifte sig med prins Joff hoppades Arya för hans skull att de fick en bra förvaltare.

Nymeria väntade på henne i vaktrummet vid foten av trappan och kom på fötter så snart hon fick syn på Arya. Arya log. Vargungen älskade henne även om ingen annan gjorde det. De var alltid tillsammans, och Nymeria sov i hennes rum vid fotändan av sängen. Om modern inte hade förbjudit det skulle Arya gärna haft vargen med sig när hon satt och broderade, för då skulle mamsell Mordana säkert inte ha vågat klaga på hennes stygn.

Nymeria nafsade ivrigt efter hennes hand då Arya lossade henne. Hon hade gula ögon, och då de fångade solljuset glänste de som två guldmynt. Arya hade döpt henne efter krigardrottningen i Rhoyne som hade lett sitt folk tvärs över Smala havet. Också det hade blivit skandal. Sansa hade naturligtvis kallat sin varg Lady. Arya gjorde en grimas och kramade om vargungen hårt. Nymeria slickade henne på örat och hon fnissade.

Vid det här laget hade mamsell Mordana med all säkerhet redan underrättat modern, och om Arya gick till sitt rum skulle de hitta henne. Hon hade ingen lust att bli hittad, för hon hade en bättre idé. Pojkarna hade vapenövning på borggården, och hon ville se Robb fälla den ståtlige prins Joffrey till marken. ”Kom”, viskade hon till Nymeria. Hon reste sig och började springa med vargen hack i häl.

Det fanns ett fönster i den inbyggda bron mellan rustkammaren och kärntornet, varifrån man hade utsikt över hela borggården, och det var dit de var på väg.

Andfådda och flåsande kom de fram och fann Jon sittande i fönstersmygen med ena benet uppdraget mot hakan. Han betraktade skådespelet där nere och verkade så fascinerad att han inte märkte att hon kom förrän hans vita varg reste sig för att gå dem till mötes. Nymeria närmade sig försiktigt. Gast, som redan var större än sina syskon, luktade på henne och nafsade henne försiktigt i örat innan han satte sig igen.

Jon gav henne en undrande blick. ”Ska du inte sitta och brodera, lillasyster?”

Arya gjorde en grimas åt honom. ”Jag vill se dem slåss.”

Han log. ”Kom hit då.”

Arya klättrade upp i fönstret och satte sig bredvid honom. Från borggården nedanför hördes dunsar och stönanden.

Till hennes besvikelse var det de yngre pojkarna som drillades. Bran var så vadderad att han såg ut som om han var klädd i ett bolster, och prins Tommen, som var knubbig redan från början, såg ut som ett klot. De flåsade och stönade och pucklade på varandra med madrasserade träsvärd under ser Rodrik Cassels vaksamma blick, en stor och bastant karl med magnifika vita polisonger som var vapenmästare på Vinterhed. Dussintalet åskådare, alla män eller pojkar, kom med uppmuntrande tillrop och Robbs röst var högst av dem alla. Arya fick syn på Theon Greyjoy bredvid honom med den midjekorta svarta jackan prydd med hans hus gyllene sjöodjur och ett uttryck av hån och förakt i ansiktet. Bägge kämparna vacklade, och Arya drog slutsatsen att de hållit på ett tag.

”En aning tröttsammare än att brodera”, anmärkte Jon.

”En aning roligare än att brodera”, gav Arya igen. Jon flinade, sträckte ut handen och rufsade henne i håret. Arya blev röd om kinderna. De hade alltid stått varandra nära, och Jon hade faderns ansikte, precis som hon. De var de enda, för Robb och Sansa och Bran, och till och med lille Rickon, hade släkten Tullys drag med lättsamt sinnelag och eld i håret. När Arya var liten hade hon varit rädd för att det betydde att hon också var oäkting, och det var till Jon hon gått med sin rädsla och det var han som lugnat henne.

”Varför är inte du nere på borggården?” undrade Arya.

Han gav henne ett snett leende. ”Det är inte tillåtet för oäktingar att skada unga prinsar”, svarade han, ”och de blåmärken de får vid vapenövningarna måste komma från äkta barns svärd.”

”Å.” Arya kände sig förlägen, för det borde hon ha förstått. För andra gången den dagen tänkte hon att livet var orättvist.

Hon såg sin lillebror rikta ett slag mot Tommen. ”Det där skulle jag klara lika bra som Bran”, förklarade hon, ”och han är bara sju. Jag är nio.”

Jon granskade henne med all sin fjortonåriga vishet. ”Du är för mager”, sa han. Han tog henne i armen för att känna på musklerna. Så suckade han och skakade på huvudet. ”Jag tvivlar på att du ens skulle orka lyfta ett långsvärd, lillasyster, och än mindre svinga det.”

Arya drog till sig armen och blängde på honom, och Jon rufsade henne i håret igen medan de såg Bran och Tommen kretsa runt varandra.

”Ser du prins Joffrey?” frågade han.

Det gjorde hon inte först, men när hon tittade närmare fick hon syn på honom i skuggan av den höga stenmuren. Han var omgiven av män som hon inte kände igen, unga väpnare i ätterna Lannisters och Baratheons livréer som alla var främlingar för henne. Det fanns också några äldre män bland dem; riddare, antog hon.

”Titta på vapnen på hans vapenrock”, uppmanade Jon.

Arya tittade. På prinsens vadderade rock var en utsirad vapensköld broderad, och broderiet var utan tvekan utsökt. Vapenskölden var delad på mitten, och på den ena sidan fanns kungahusets kronhjort och på den andra huset Lannisters lejon.

”Ätten Lannister är stolt”, anmärkte Jon. ”Man kunde tro att det skulle räcka med det kungliga vapnet, men icke. Han jämställer sin mors hus med kungens värdighet.”

”Kvinnan är också viktig!” protesterade Arya.

Jon småskrattade. ”Du skulle kanske göra samma sak, lillasyster, och förena Tully med Stark på din vapensköld.”

”En varg med en fisk i munnen?” Det fick henne att skratta. ”Det skulle se löjligt ut, och om en flicka inte får slåss, vad ska hon då med en vapensköld till?”

Jon ryckte på axlarna. ”Flickorna får vapenskölden men inte svärdet. Oäktingar får svärdet men inte vapenskölden. Det var inte jag som hittade på reglerna, lillasyster.”

Det hördes ett skrik från borggården nedanför. Prins Tommen låg och rullade i smutsen och försökte förgäves resa sig, och den tjocka stoppningen fick honom att se ut som en sköldpadda på rygg. Bran stod lutad över honom med höjt träsvärd, redo att slå till så snart han kom på fötter igen. Männen började skratta.

”Nu räcker det!” ropade ser Rodrik. Han räckte prinsen handen och drog upp honom på benen. ”Bra kämpat.” Lew, Donnis, hjälp dem ur rustningarna.” Han såg sig omkring. ”Prins Joffrey, Robb, har ni lust att gå en omgång till?”

Robb, som redan var svettig efter en tidigare duell, steg ivrigt fram. ”Gärna.”

Joffrey klev ut i solen och håret sken som spunnet guld. ”Det här är en lek för barn, ser Rodrik.”

Theon Greyjoy skrattade högljutt till. ”Ni är barn”, fnös han hånfullt.

”Robb är kanske ett barn”, svarade Joffrey, ”men jag är prins, och jag är trött på att smälla till unge lord Stark med ett leksakssvärd.”

”Du fick fler smällar än du gav, Joff”, påpekade Robb. ”Är du rädd?”

Prins Joffrey såg på honom. ”Livrädd”, sa han, ”och du är ju så mycket äldre än jag också.” En del av männen i huset Lannisters livré skrattade.

Jon betraktade det hela med rynkad panna. ”Joffrey är verkligen en liten skit”, sa han till Arya.

Ser Rodrik drog tankfullt i sina vita polisonger. ”Vad föreslår ni då?” frågade han prinsen.

”Skarpa vapen.”

”Gärna för mig”, fräste Robb, ”men du kommer att ångra dig!”

Vapenmästaren lade handen på Robbs axel för att lugna ner honom. ”Det är för farligt med skarpa vapen, men jag kan tillåta er tornersvärd med trubbig egg.”

Joffrey sa ingenting, men en man som Arya inte kände igen, en lång riddare med svart hår och brännskadat ansikte, trängde sig fram till prinsens sida. ”Det här är er prins, ser Rodrik. Med vilken rätt säger ni att han inte får slåss med skarpa vapen?”

”Det är jag som är vapenmästare på Vinterhed, Clegane, och jag råder er att inte glömma den saken.”

”Tränar ni kvinnor här?” ville den brännskadade mannen veta. Han var muskulös som en tjur.

”Jag tränar riddare”, sa ser Rodrik eftertryckligt. ”De ska få skarpa vapen när de är redo. När de är tillräckligt gamla.”

Den brännskadade mannen tittade på Robb. ”Hur gammal är du, pojk?”

”Fjorton”, sa Robb.

”Jag dödade en man vid tolv, och det var inte med ett trubbigt svärd.”

Arya såg att Robb var nära att gå i bitar, för hans stolthet var sårad. Han vände sig mot ser Rodrik. ”Låt mig få göra det, för jag kan slå honom.”

”Slå honom med en tornerklinga i så fall”, svarade ser Rodrik.

Joffrey ryckte på axlarna. ”Sök upp mig då du blir äldre, Stark, om du inte är för gammal.” Återigen hördes skratt från huset Lannisters män.

Robbs svordomar ekade på borggården, och Arya satte chockad handen för munnen. Theon Greyjoy tog Robb i armen för att hindra honom från att ge sig på prinsen och ser Rodrik drog bestört i polisongerna.

Joffrey låtsades gäspa och vände sig till sin lillebror. ”Kom, Tommen”, sa han. ”Lektimmen är över. Låt småbarnen fortsätta med sina upptåg.”

Dessa ord lockade fram ytterligare skrattsalvor från huset Lannisters män och ännu fler svordomar från Robbs sida. Ser Rodrik var tomatröd i ansiktet av ilska under de vita polisongerna. Theon höll Robb i ett järngrepp tills prinsarna hade försvunnit med sitt följe.

Jon tittade efter dem och Arya tittade på Jon. Hans ansikte hade blivit lika orörligt som dammen i hjärtat av gudaskogen. Till slut klättrade han ner från fönstret. ”Skådespelet är över”, sa han och böjde sig ner för att klia Gast bakom öronen. Den vita vargen reste sig och gned sig mot honom. ”Det är bäst du skyndar dig tillbaka till ditt rum, lillasyster, för mamsell Mordana väntar säkert på dig, och ju längre du håller dig undan, desto strängare blir straffet. Du får sitta och sy hela vintern, och när snön börjar smälta kommer de att finna din döda kropp med en nål mellan dina frusna fingrar.”

Arya tyckte inte att det var det minsta lustigt. ”Jag avskyr handarbete!” utbrast hon passionerat. ”Det är inte rättvist!”

”Ingenting är rättvist”, fastslog Jon. Han rufsade henne i håret igen och gick därifrån med Gast vid sin sida. Nymeria började följa efter men stannade sedan och kom tillbaka då hon såg att Arya inte rörde sig.

Motvilligt gick hon åt andra hållet.

Det var ännu värre än Jon hade trott, för det var inte bara mamsell Mordana som väntade i hennes rum utan både mamsell Mordana och modern.

BRAN

Jaktsällskapet gav sig av i gryningen, för kungen ville ha vildsvin på festen samma kväll. Prins Joffrey red tillsammans med fadern och därför hade även Robb fått följa med jägarna. Farbror Benjen, Jory, Theon Greyjoy, ser Rodrik och till och med drottningens lustige lille bror hade ridit ut tillsammans med dem. Det var trots allt den sista jakten, för följande dag skulle de ge sig i väg söderut.

Bran hade blivit lämnad kvar med Jon och flickorna och Rickon, men Rickon var bara ett småbarn och flickorna bara flickor och Jon och hans varg var spårlöst försvunna. Bran letade visserligen inte särskilt noga efter honom, för han trodde att Jon var arg på honom. Jon verkade vara arg på alla nu för tiden, men Bran visste inte varför. Jon skulle följa med farbror Ben till muren och gå in i nattens väktare, och det var nästan lika bra som att få rida söderut tillsammans med kungen. Det var Robb som var tvungen att stanna kvar, inte Jon.

I många dagar hade Bran sett fram emot avfärden. Han skulle få rida på kungsvägen på en egen häst, inte en ponny utan en riktig häst. Hans far skulle bli kungens hand och de skulle bo i Röda slottet i Kungshamn, slottet som draklorderna hade byggt. Gamla Nan sa att det fanns spöken där och fängelsehålor där fasansfulla saker hade skett och drakskallar på väggarna. Bran rös bara han tänkte på det, men han var inte rädd. Hur skulle han kunna vara det? Fadern skulle vara med honom och kungen med alla sina riddare och edsvurna män.

En dag skulle Bran själv bli riddare och tjäna i kungsvakten. Gamla Nan sa att de vita svärden var de finaste i hela riket. De var bara sju och de bar vit rustning och hade varken hustru eller barn utan levde bara för att tjäna kungen. Bran kunde alla historierna om dem, och deras namn var som musik i hans öron: Serwyn av spegelskölden, ser Ryam Redwyne, prins Aemon drakriddaren, tvillingarna ser Erryk och ser Arryk, som dött för varandras svärd för hundratals år sedan då bror kämpade mot syster i kriget som trubadurerna kallade drakdansen. Vite tjuren, Gerold Hightower. Ser Arthur Dayne, morgonsvärdet. Barristan den djärve.

Två av riddarna i kungsvakten hade följt med kung Robert norrut, och Bran hade fascinerat betraktat dem utan att våga tilltala dem. Ser Boros var skallig med påsigt ansikte och ser Meryn hade tunga ögonlock och rostfärgat skägg. Ser Jaime Lannister såg mer ut som historiernas riddare och han tillhörde också kungsvakten, men Robb hade sagt att han mördat den gamle galne kungen och inte borde räknas längre. Den främste levande riddaren var ser Barristan Selmy, Barristan den djärve, som förde befälet över kungsvakten. Fadern hade lovat att de skulle få träffa ser Barristan då de kom till Kungshamn och Bran hade prickat av dagarna på väggen, ivrig att ge sig av och se en värld som han bara drömt om och börja ett liv som han knappt kunde föreställa sig.

Men nu då den sista dagen var inne kände sig Bran med ens vilsen. Vinterhed var det enda hem han någonsin haft. Fadern hade sagt att han borde ta farväl den här dagen, och han hade försökt. Efter det att jaktsällskapet ridit ut hade han vandrat omkring i slottet med vargen vid sin sida och tänkt säga adjö till dem som skulle stanna kvar: gamla Nan och Gage, kocken, Mikken i sin smedja, stalldrängen Hodor som alltid log och tog hand om hans ponny och aldrig sa något annat än ”Hodor”, mannen i växthuset som gav honom björnbär då han kom på besök…

Men det tjänade ingenting till. Först hade han gått till stallarna och sett sin ponny stå där i spiltan, fast det var inte hans ponny längre, för han skulle få en riktig häst och lämna kvar ponnyn, och plötsligt ville Bran bara sätta sig ner och gråta. Han vände om och sprang därifrån innan Hodor och de andra stalldrängarna kunde se tårarna i hans ögon. Så det blev inga fler farväl. I stället tillbringade Bran förmiddagen ensam i gudaskogen där han förgäves försökte lära vargen hämta en pinne. Vargungen var klyftigare än någon av jakthundarna i faderns hundgård och Bran kunde ha svurit på att vargen förstod vartenda ord som sades till den, men den visade mycket lite intresse för att springa efter pinnar.

Han hade fortfarande inte lyckats bestämma sig för något namn. Robb kallade sin varg Gråvind eftersom den sprang så fort. Sansa hade döpt sin till Lady och Arya hade uppkallat sin efter någon gammal häxdrottning i balladerna, och lille Rickon kallade sin Rufs, vilket Bran tyckte var ett ganska löjligt namn på en skräckvarg. Jons varg, den vita, hette Gast. Bran önskade att han kommit på det namnet först, trots att hans varg inte var vit. De senaste två veckorna hade han prövat hundratals namn, men inget lät rätt.

Till slut tröttnade han på att kasta pinnar och beslöt sig för att klättra. På grund av allt som hänt hade han inte varit uppe i tornruinen på veckor, och det här skulle kanske bli hans sista chans.

Han sprang genom gudaskogen och tog den långa vägen runt för att undvika dammen där hjärtträdet växte. Hjärtträdet hade alltid skrämt honom; träd borde inte ha ögon, tänkte Bran, eller blad som såg ut som händer. Vargen var honom tätt i hälarna. ”Plats”, sa han till den vid foten av granen som växte en bit ifrån rustkammaren. ”Ligg ner. Det är bra. Stanna här.”

Vargen gjorde som den blev tillsagd. Bran kliade den bakom öronen, vände sig sedan om, hoppade och fick tag i en lågt sittande gren och drog sig upp. Han var halvvägs uppe i trädet och klättrade smidigt från gren till gren då vargen reste sig och började yla.

Bran tittade ner och vargen tystnade och stirrade upp på honom med smala, gula ögon. En rysning genomfor honom. Så började han klättra igen. Än en gång ylade vargen. ”Tyst”, skrek han. ”Sitt ner. Plats. Du är värre än mor.” Ylandet förföljde honom ända upp i toppen av trädet tills han hoppade ner på rustkammartaket och försvann utom synhåll.

Taken på Vinterhed var Brans andra hem, och modern sa ofta att Bran kunde klättra innan han kunde gå. Bran mindes inte när han lärde sig gå, men han kom inte ihåg när han lärde sig klättra heller, så han antog att det måste vara sant.

För en pojke var Vinterhed en grå stenlabyrint av murar och torn och borggårdar och tunnlar. I de äldre delarna varierade takhöjden i salarna så att man inte ens kunde vara säker på vilken våning man befann sig på. Under århundradenas lopp hade slottet vuxit som ett monstruöst stenträd, hade mäster Luwin en gång sagt, och dess grenar var knotiga och tjocka och förvridna och rötterna gick långt ner i marken.

När Bran var där uppe nära himlen kunde han skåda ut över hela Vinterhed, och han tyckte om att se slottet utbrett under sig med bara fåglarna som kretsade ovanför huvudet medan livet nedanför honom gick sin gilla gång. Bran kunde sitta i timtal bredvid vattenkastarna i sten som regnet slipat formlösa — djävulsfigurerna som ruvade över gamla tornet — och betrakta skådespelet där nere: männen som övade med trä- och stålsvärd på borggården, kökspojkarna som arbetade med grönsaksodlingarna i växthusen, oroliga hundar som sprang fram och tillbaka i hundgården, tystnaden i gudaskogen, tjänsteflickorna som skvallrade vid tvättbrunnen. Det fick honom att känna sig som herre på slottet på ett sätt som inte ens Robb någonsin skulle få uppleva.

Det lärde honom Vinterheds hemligheter också. De som byggde slottet hade inte jämnat ut marken runt omkring, och det fanns kullar och dalar bortom murarna. Det fanns en inbyggd bro som gick från fjärde våningen i klocktornet till andra våningen i voljären. Det visste Bran, och han visste också att man kunde ta sig in i den inre muren via södra porten, klättra tre våningar och springa hela vägen runt Vinterhed genom en smal tunnel i stenen och sedan komma ut på bottenvåningen vid norra porten där muren reste sig trettio meter upp i luften ovanför en. Det kände inte ens mäster Luwin till, det var Bran övertygad om.

Modern var livrädd för att Bran en dag skulle ramla ner från en mur och slå ihjäl sig. Han hade sagt åt henne att han inte skulle göra det, men hon trodde honom aldrig. En gång fick hon honom att lova att stanna kvar på marken. Han hade lyckats hålla löftet i nästan två veckor, och varit olycklig varenda dag, tills han en natt klättrade ut genom sovrumsfönstret medan bröderna sov djupt.

Nästa dag hade han blivit skuldmedveten och erkänt. Lord Eddard beordrade honom att gå till gudaskogen för att rena sig. Man satte ut vakter som skulle se till att Bran stannade kvar där ensam hela natten och begrundade sin olydnad. Nästa morgon syntes Bran inte till någonstans. Till slut hittade de honom djupt sovande bland de översta grenarna på den högsta granen i gudaskogen.

Trots att fadern var arg kunde han inte låta bli att skratta. ”Du är inte min son”, sa han till Bran då de hämtade ner honom, ”utan en ekorre. Men det är väl inget att göra åt saken. Om du måste klättra så gör det, men försök att inte låta din mor se dig.”

Bran gjorde sitt bästa, men han trodde inte egentligen att han lurade henne. Eftersom fadern inte ville förbjuda sonen att klättra vände hon sig till andra. Gamla Nan berättade en historia för honom om en stygg liten pojke som klättrade för högt och träffades av blixten och hur sedan kråkorna kom och pickade ut ögonen på honom där han låg på marken. Historien gjorde inget intryck på Bran. Det fanns kråkbon på taket av tornruinen, dit ingen utom han någonsin kom, och ibland fyllde han fickorna med majs innan han klättrade upp dit och kråkorna åt ur handen på honom. Ingen av dem hade någonsin verkat vilja picka ut ögonen på honom.

Senare gjorde mäster Luwin en liten pojke av lera, klädde honom i Brans kläder och kastade ner honom på borggården från ett tak för att visa vad som skulle hända om Bran ramlade ner. Det hade varit roligt, men efteråt hade Bran bara tittat på livmedikusen och sagt: ”Jag är inte gjord av lera, och dessutom ramlar jag aldrig.”

Efter det hade vakterna en tid jagat honom var gång de såg honom på taken och försökt slita ner honom. Det hade varit roligast av allt, för det var som att leka med bröderna, med den skillnaden att Bran alltid vann. Ingen av vakterna kunde klättra hälften så bra som han, inte ens Jory, och för det mesta upptäckte de honom ändå inte. Folk tittade aldrig uppåt. Det var en annan sak han gillade med att klättra, det var nästan som att vara osynlig.

Han tyckte även om känslan att sten för sten dra sig uppför en mur genom att köra in fingrar och tår hårt i de små sprickorna. Han tog alltid av sig stövlarna och var barfota då han klättrade, för det fick honom att känna sig som om han hade fyra händer i stället för två. Han tyckte om den sköna värken i musklerna efteråt. Han tyckte om luftens smak här uppe, söt och kall som en vinterpersika. Han tyckte om fåglarna: kråkorna i tornruinen, de små sparvarna som hade sina bon i sprickor mellan stenarna, den uråldriga ugglan som sov på den dammiga vinden ovanför den gamla rustkammaren. Ingenting var obekant för Bran.

Mest av allt tyckte han om att vara på ställen dit ingen annan kunde ta sig och se det grå slottet breda ut sig på ett sätt som ingen annan någonsin såg. Det gjorde Vinterhed till Brans eget hemliga ställe.

Hans favorittillhåll var tornruinen. En gång i tiden hade den varit ett vakttorn, det högsta på Vinterhed. För länge sedan, hundra år innan ens hans far föddes, hade en blixt satt eld på det. Den översta tredjedelen av byggnaden hade fallit in och tornet hade aldrig byggts upp igen. Ibland skickade fadern in råttfångare på bottenvåningen för att rensa bort bona som de alltid hittade bland bråten av nedfallna stenar och förkolnade och murkna stockar. Men numera tog sig ingen utom Bran och kråkorna någonsin upp till krönet av tornet.

Han visste två sätt att komma dit. Man kunde klättra rakt uppför själva tornmuren, men stenarna var lösa och murbruket som höll ihop dem hade för länge sedan vittrat sönder, och Bran tyckte inte om att ta stöd mot dem.

Bästa sättet var att börja i gudaskogen, klättra upp i den höga granen och ta sig över rustkammaren och vaktrummet genom att barfota hoppa från tak till tak så att vakterna inte hörde något. Då kom man till baksidan av gamla tornet, som var den äldsta delen av slottet, ett bastant torn som var högre än det verkade. Bara råttor och spindlar bodde där numera, men de gamla stenarna var fortfarande bra att klättra på. Man kunde ta sig rakt upp dit där djävulsfigurerna lutade sig blint ut över tomma intet och med händerna svinga sig från djävul till djävul runt till norra sidan. Om man sträckte sig så långt man förmådde kunde man därifrån ta sig över till tornruinen. Den sista etappen var att klättra tre meter uppför de svartnade stenarna till fågelbona, och då skulle kråkorna komma fram för att se om man hade med sig majs åt dem.

Med den lätthet som lång övning gett honom svingade sig Bran från djävul till djävul då han fick höra rösterna. Han blev så häpen att han nästan tappade taget, för gamla tornet hade varit tomt i hela hans liv.

”Jag tycker inte om det”, sa kvinnan. Det fanns en rad fönster under honom och rösten kom från det sista på den här sidan. ”Du borde vara kungens hand.”

”Må gudarna förbjuda det”, svarade en mansröst lättjefullt. ”Det är inte en ära jag eftersträvar, för det innebär alldeles för mycket arbete.”

Bran hängde kvar och lyssnade och var med ens rädd för att fortsätta. De skulle kunna få syn på hans fötter om han försökte svinga sig förbi fönstret.

”Inser du inte vilken fara det här försätter oss i?” frågade kvinnan. ”Robert älskar karlen som en bror.”

”Robert tål knappt sina egna bröder. Inte för att jag klandrar honom, för Stannis skulle kunna ge vem som helst dålig matsmältning.”

”Gör dig inte dum. Stannis och Renly är en sak men Eddard Stark en helt annan. Robert kommer att lyssna på Stark. Må djävulen ta dem bägge två. Jag borde ha insisterat på att han skulle utnämna dig, men jag var säker på att Stark skulle tacka nej.”

”Vi kan skatta oss lyckliga”, sa mannen, ”för kungen kunde lika gärna ha utsett någon av sina bröder eller till och med Lillfinger, gudarna hjälpe oss. Ge mig hellre hederliga fiender än ärelystna, så sover jag bättre om nätterna.”

De talade om fadern, insåg Bran, och han ville höra mer. Bara någon meter till…men de skulle få syn på honom om han svingade sig ut framför fönstret.

”Vi måste hålla ögonen på honom”, förklarade kvinnan.

”Jag håller hellre ögonen på dig”, sa mannen. Han lät uttråkad. ”Kom tillbaka hit.”

”Lord Eddard har aldrig varit intresserad av något som hänt söder om Näset”, sa kvinnan, ”aldrig, och jag kan svära på att han tänker motarbeta oss. Varför skulle han annars lämna sätet för sin makt?”

”Det finns massor av skäl. Plikten. Hedern. Han kan längta efter att få skriva sitt namn i stora bokstäver i historiens bok eller att komma ifrån hustrun, eller båda delarna. Kanske vill han bara bli varm för en gångs skull i sitt liv.”

”Hans hustru är lady Arryns syster, och det är mycket konstigt att Lysa inte var här och tog emot oss med sina anklagelser.”

Bran tittade ner. Det fanns en smal hylla under fönstret, inte många centimeter bred, men han försökte ändå sänka sig ner mot den. Det var för långt och han nådde inte.

”Du oroar dig för mycket. Lysa Arryn är en rädd gammal kossa.”

”Den rädda kossan delade Jon Arryns säng.”

”Om hon visste något skulle hon ha gått till Robert innan hon flydde från Kungshamn.”

”När han redan hade gått med på att hennes vekling till son fostrades på Casterlyklippan? Det tror jag inte. Hon visste att pojken skulle sväva i livsfara om hon inte höll tyst, men hon kanske blir djärvare nu när han är i säkerhet uppe i Örnnästet.”

”Mödrar.” Mannen fick ordet att låta som en svordom. ”Jag tror att barnafödandet skadar era hjärnor på något sätt. Ni är galna allihop.” Han skrattade och ljudet lät bittert. ”Låt lady Arryn bli så djärv hon vill. Vad hon än vet, eller tror sig veta, så har hon inga bevis.” Han gjorde en paus. ”För det har hon väl inte?”

”Tror du att kungen skulle kräva bevis?” frågade kvinnan. ”Du vet ju att han inte älskar mig.”

”Och vems fel är det, söta syster?”

Bran granskade hyllan. Han kunde låta sig falla ner. Den var för smal att landa på, men om han kunde gripa tag i den på väg ner och dra sig upp…fast det skulle kanske höras och locka fram dem till fönstret. Han var inte säker på vad det var han hörde, men han visste att det inte var menat för hans öron.

”Du är lika blind som Robert”, menade kvinnan.

”Ja, om du med det menar att jag ser detsamma”, medgav mannen. ”Jag ser en man som hellre dör än förråder sin kung.”

”Han har redan förrått en, eller har du glömt det?” undrade kvinnan. ”Å, jag förnekar inte att han är lojal mot Robert, för det är uppenbart. Men vad händer när Robert dör och Joffrey får tronen? Och ju förr det inträffar, desto säkrare är det för oss alla. Min make blir rastlösare för var dag som går, och han kommer bara att bli värre med Stark vid sin sida. Han älskar fortfarande Eddards syster, den där döda intetsägande lilla sextonåringen. Hur länge dröjer det innan han bestämmer sig för att byta ut mig mot någon ny Lyanna?”

Med ens blev Bran livrädd och ville inget hellre än att klättra tillbaka och leta reda på sina bröder. Men vad skulle han säga till dem? Han insåg att han måste komma närmare och se vilka det var som pratade.

Mannen suckade. ”Du borde tänka mindre på framtiden och mer på stundens njutning.”

”Sluta!” utbrast kvinnan. Bran hörde ljudet av en dask mot hud och sedan mannens skratt.

Bran drog sig upp, klättrade över djävulen och kravlade sig ut på taket. Det här var den lätta vägen. Han smög över taket till nästa djävul, alldeles ovanför fönstret till rummet där mannen och kvinnan befann sig.

”Allt det här pratet är tröttsamt, kära syster”, sa mannen. ”Kom hit och håll tyst.”

Bran satte sig gränsle över djävulsfiguren, knep åt med benen om den och gled runt så att han hängde upp och ner. Hängande i benen sträckte han långsamt huvudet mot fönstret. Världen såg konstig ut upp och ner, och långt under honom syntes suddigt en borggård med stenarna våta av smält snö.

Bran tittade in genom fönstret.

Inne i rummet brottades en man och en kvinna, och båda var nakna. Bran kunde inte avgöra vilka de var, för mannen hade ryggen mot honom och hans kropp skymde kvinnan då han tryckte upp henne mot väggen.

Det hördes låga, våta ljud, och Bran förstod att de kysstes. Han såg på med stora, skrämda ögon och hade svårt att andas. Mannen hade handen nere mellan hennes ben och han måste ha gjort henne illa där, för kvinnan började stöna långt nere i halsen. ”Sluta”, sa hon, ”sluta, sluta. Å, snälla…” Men rösten var låg och svag och hon knuffade inte undan honom. Hon lindade in händerna i hans hår, hans rufsiga, gyllene hår, och drog ner hans ansikte mot brösten.

Bran såg hennes ansikte. Ögonen var slutna och munnen öppen och hon stönade. Hennes gyllengula hår svängde från sida till sida då huvudet rörde sig fram och tillbaka, men han kände ändå igen drottningen.

Han måste ha gjort något ljud, för plötsligt öppnades hennes ögon och hon stirrade rakt på honom. Hon skrek.

Sedan hände allt på en gång. Kvinnan knuffade häftigt undan mannen medan hon ropade och pekade. Bran försökte dra sig upp och vek sig dubbel samtidigt som han sträckte sig efter djävulen, men han hade för bråttom. Handen bara snuddade vid den släta stenen och i paniken tappade han taget med benen och plötsligt föll han. Han fick svindel och det vände sig i magen då fönstret fladdrade förbi. Han sträckte ut handen efter hyllan, missade men fick tag med andra handen och dunsade hårt in i väggen. Stöten tog andan ur honom. Flämtande dinglade han där medan han höll i sig med ena handen.

Två ansikten dök upp i fönstret ovanför honom.

Drottningen. Och nu kände Bran igen mannen bredvid henne. De var så lika att de kunde ha varit varandras spegelbilder.

”Han såg oss!” skrek kvinnan gällt.

”Det gjorde han”, instämde mannen.

Brans fingrar började glida och han tog tag i hyllan med andra handen och körde in naglarna i den hårda stenen. Mannen sträckte ner handen. ”Ta min hand innan du faller”, sa han.

Bran grep tag i hans arm och höll sig fast av alla krafter, och mannen drog upp honom på hyllan. ”Vad gör du?” frågade kvinnan.

Mannen struntade i henne. Han var mycket stark, och han ställde Bran på fönsterbrädan. ”Hur gammal är du, pojk?”

”Sju”, svarade Bran och darrade av lättnad. Hans fingrar hade gjort djupa märken i mannens underarm, och han släppte generat taget.

Mannen kastade en blick på kvinnan. ”Vad gör man inte för kärleken”, sa han med avsky och knuffade till Bran.

Skrikande åkte Bran baklänges ut genom fönstret, ut i tomma luften. Det fanns inget att ta tag i och borggården kom rusande emot honom.

Någonstans långt borta ylade en varg och kråkorna kretsade runt tornruinen och väntade på majs.

TYRION

Någonstans i Vinterheds stora stenlabyrint tjöt en varg, och ljudet hängde över slottet som en flagga på halv stång.

Tyrion Lannister tittade upp från sina böcker och rös trots att det var varmt och skönt i biblioteket. Det var någonting hos vargtjuten som fick honom att känna sig som om han befann sig i en mörk skog och sprang naken med flocken i hälarna.

När skräckvargen tjöt igen slog Tyrion ihop det tunga skinnbandet han satt och läste, en hundra år gammal betraktelse över årstidernas växlingar av en sedan länge död mästare. Han dolde en gäspning med baksidan av handen. Läslampan fladdrade eftersom oljan nästan var slut och det första gryningsljuset tittade in genom de höga fönstren. Han hade suttit uppe hela natten, men det var inget ovanligt, för Tyrion Lannister sov aldrig mycket.

Benen var stela och ömma då han hasade sig ner från bänken. Han masserade dem för att få lite av känseln tillbaka och haltade tungt fram till bordet där kaplanen satt och snarkade lågt med en öppen bok framför sig som kudde. Tyrion kastade en blick på titeln. En biografi över stormäster Aethelmure. Inte undra på att han hade somnat. ”Chayle”, sa han lågt. Den unge mannen ryckte till och blinkade förvirrat medan hans ämbetskristall svängde vilt i sin silverkedja. ”Jag är på väg för att bryta fastan. Se till att du sätter in böckerna i hyllorna igen, och var försiktig med de valyriska handskrifterna, för pergamentet är mycket torrt. Ayrmidons ’Belägringsmaskiner’ är mycket sällsynt, och det där är det enda kompletta exemplar jag någonsin har sett.” Chayle var fortfarande halvsovande och stirrade tomt på honom. Tålmodigt upprepade Tyrion sina instruktioner, klappade kaplanen på axeln och lämnade honom.

Då Tyrion kommit ut drog han ett djupt andetag i den kalla morgonluften och började mödosamt ta sig nedför den branta spiraltrappan i sten som löpte runt utsidan av bibliotekstornet. Det gick långsamt, för trappstegen var höga och smala medan hans ben var korta och krumma. Den uppgående solen hade ännu inte stigit över Vinterheds murar, men nere på borggården var männen redan i full gång. Sandor Cleganes väsande röst hördes upp till honom. ”Pojken tar god tid på sig att dö. Jag önskar att han ville snabba på lite.”

Tyrion tittade ner och såg Blodhunden och unge Joffrey stå där med en svärm av väpnare omkring sig. ”Han dör åtminstone i tysthet”, svarade prinsen. ”Det är vargen som för oväsen. Jag kunde knappt sova i natt.”

Clegane kastade en lång skugga över den frusna marken då hans väpnare satte den svarta hjälmen på hans huvud. ”Jag kan tysta kräket om du vill”, sa han genom det öppna visiret. Väpnaren räckte honom långsvärdet och han kände på tyngden och högg i den kalla morgonluften. Bakom honom genljöd borggården av klangen av stål mot stål.

Tanken tycktes göra prinsen förtjust. ”En hund som dödar en varg!” utbrast han. ”Vinterhed är så nerlusat med vargar att barnen Stark inte skulle märka om någon fattades.”

Tyrion hoppade ner på borggården från det sista trappsteget. ”Det är inte min uppfattning, käre systerson”, invände han, ”och de kan räkna längre än till sex, till skillnad från vissa prinsar som jag skulle kunna namnge.”

Joffrey hade tillräckligt mycket skam i kroppen att rodna.

”En röst från ingenstans”, utbrast Sandor. Han kikade genom visiret och tittade åt alla håll. ”Andar i luften!”

Prinsen skrattade, som han alltid gjorde då hans livvakt utförde detta gyckelspel, och Tyrion var van vid det. ”Här nere.”

Den långe mannen spanade ner på marken och låtsades upptäcka honom. ”Lille lord Tyrion”, sa han. ”Ursäkta, jag såg inte att ni stod där.”

”Jag är inte på humör för dina oförskämdheter i dag.” Tyrion vände sig till systersonen. ”Joffrey, det är hög tid att du hälsar på lord Eddard och lady Catelyn för att framföra ditt beklagande över vad som hänt.”

Bara en ung prins kunde se så surmulen ut som Joffrey gjorde just då. ”Vad har de för nytta av mitt beklagande?”

”Ingen alls”, svarade Tyrion, ”men det förväntas av dig, och man har lagt märke till din frånvaro.”

”Den där pojken Stark betyder ingenting för mig”, muttrade Joffrey, ”och jag står inte ut med klagande kvinnor.”

Tyrion Lannister sträckte upp handen och gav systersonen en örfil. Pojkens kind började bli röd.

”Ett ord och jag slår dig igen”, sa Tyrion.

”Det här ska jag berätta för mor!” utropade Joffrey.

Tyrion gav honom ännu en örfil och nu var bägge kinderna blossande röda.

”Berätta det gärna för din mor”, svarade Tyrion, ”men först ska du gå till lord och lady Stark. Du ska falla på knä framför dem och tala om hur ledsen du är, säga att du står till deras tjänst om det finns det minsta du kan göra för dem i denna tunga stund och att du ber för dem. Har du förstått?”

Pojken såg ut som om han tänkte börja gråta, men i stället nickade han kort. Så vände han på klacken och rusade från borggården med händerna mot kinderna. Tyrion såg efter honom.

En skugga föll över hans ansikte. Han vände sig om och fick se Clegane torna upp sig över honom som en klippa. Den sotgrå rustningen verkade utestänga solen, och han hade fällt ner visiret på hjälmen. Den var formad som en morrande svart hund och såg skräckinjagande ut, men Tyrion hade alltid tyckt att den var en klar förbättring mot Cleganes ohyggligt brännskadade ansikte.

”Det där kommer prinsen inte att glömma, min lille lord”, sa Blodhunden varnande och hjälmen förvandlade hans skratt till ett ihåligt muller.

”Det hoppas jag verkligen att han inte gör”, svarade Tyrion Lannister, ”och om han glömmer det kan du väl vara en snäll hund och påminna honom.” Han lät blicken svepa runt borggården. ”Vet du var jag kan hitta min bror?”

”Han bryter fastan tillsammans med drottningen.”

”Ah”, sa Tyrion. Han nickade nonchalant åt Clegane och gick visslande därifrån så snabbt hans förkrympta ben tillät. Han tyckte synd om den förste riddare som fick kämpa mot Blodhunden den dagen. Karlen hade ett rysligt humör.

En kall och trist måltid hade dukats fram i frukostrummet i gästhuset. Jaime satt vid bordet tillsammans med Cersei och barnen, och de samtalade med låga, dämpade röster.

”Sover Robert fortfarande?” undrade Tyrion då han objuden slog sig ner vid bordet.

Systern kikade på honom med samma uttryck av lätt avsmak som hon haft sedan den dagen han föddes. ”Kungen har inte sovit alls”, upplyste hon. ”Han är hos lord Eddard, för deras sorg har gått honom djupt till sinnes.”

”Han har ett rymligt hjärta, vår Robert”, anmärkte Jaime med ett lojt leende. Det var inte mycket Jaime tog på allvar, det visste Tyrion om brodern och han förlät honom. Under barndomens långa förfärliga år var det bara Jaime som visat honom den minsta gnutta tillgivenhet och respekt, och för det var Tyrion villig att förlåta honom nästan vad som helst.

En tjänare närmade sig. ”Bröd”, sa Tyrion, ”och två av de där små fiskarna och en mugg av det goda mörka ölet att skölja ner det hela med. Å, och lite bacon, stek det tills det är svart.” Mannen bugade och försvann och Tyrion vände sig till sina syskon. De var tvillingar, och den här morgonen gjorde de verkligen skäl för namnet. Båda hade valt en mörkgrön klädsel som harmonierade med deras ögon, och deras blonda lockar hängde moderiktigt löst och guldsmycken glänste runt handleder och fingrar och hals.

Tyrion undrade hur det skulle vara att ha en tvilling, och beslöt sig för att han helst inte ville veta det. Det var tillräckligt illa att se sig själv i spegeln varje dag, och ännu en som såg ut som han var en fasansfull tanke.

”Har du några nyheter om Bran, morbror?” frågade prins Tommen.

”Jag tittade in i sjukrummet i går kväll”, svarade Tyrion. ”Det var ingen förändring, och livmedikusen tyckte det var ett gott tecken.”

”Jag vill inte att Brandon ska dö”, sa Tommen försagt. Det var en rar pojke, inte alls lik brodern, men Jaime och Tyrion var ju inte heller lika som bär precis.

”Lord Eddard hade en bror som också hette Brandon”, sa Jaime. ”En i gisslan som mördades av Targaryen. Det verkar vara ett otursförföljt namn.”

”Inte så otursförföljt ändå”, menade Tyrion. Tjänaren kom med hans tallrik och han bröt av en bit svart bröd.

Cersei betraktade honom med vaksam blick. ”Vad menar du?”

Tyrion gav henne ett snett leende. ”Inget särskilt. Bara att Tommens önskan kanske går i uppfyllelse, för livmedikusen tror att pojken kan överleva.” Han tog en klunk öl.

Myrcella gav ifrån sig ett lyckligt utrop och Tommen log nervöst, men det var inte barnen Tyrion iakttog. Blicken som växlades mellan Jaime och Cersei varade bara någon sekund, men den undgick honom inte. Så tittade systern ner i tallriken. ”Det är obarmhärtigt, och de här nordliga gudarna är grymma som låter pojken leva vidare trots att han är så svårt skadad.”

”Vad sa livmedikusen?” frågade Jaime.

Baconet knastrade då Tyrion satte tänderna i det, och han tuggade eftertänksamt ett tag och sa sedan: ”Han tror att om pojken skulle dö borde han redan ha gjort det, och det har gått fyra dagar utan förändring.”

”Kommer Bran att bli bättre, morbror?” undrade lilla Myrcella. Hon hade ärvt moderns skönhet men inte hennes karaktär.

”Han har brutit ryggen, lilla vän”, förklarade Tyrion, ”och i fallet krossades även benen. De håller honom vid liv med honung och vatten, för annars skulle han svälta ihjäl. Om han vaknar upp kommer han kanske att kunna äta riktig mat, men han kommer aldrig att kunna gå igen.”

”Om han vaknar upp”, upprepade Cersei. ”Är det troligt?”

”Det vet bara gudarna”, svarade Tyrion, ”och livmedikusen kan inte annat än hoppas.” Han tog en tugga av brödet. ”Jag kan svära på att det är vargen som håller pojken vid liv. Den sitter och ylar nedanför hans fönster dag och natt. Varje gång de jagar bort den kommer den tillbaka. Mäster Luwin berättade att de stängde fönstret en gång för att utestänga oljudet, men då verkade Bran bli svagare. När de öppnade det igen slog hans hjärta stadigare.”

Drottningen rös. ”Det är något onaturligt med de där bestarna”, sa hon. ”De är farliga, och jag tänker inte tillåta att någon av dem följer med oss söderut.”

”Du får nog svårt att hindra dem, kära syster, för de följer med de där flickorna överallt”, påpekade Jaime.

Tyrion högg in på fisken. ”Ska ni ge er av snart?”

”Inte tillräckligt snart”, svarade Cersei. Så rynkade hon pannan. ”Ska vi ge oss av?” upprepade hon. ”Men du då? Säg inte att du tänker stanna här?”

Tyrion ryckte på axlarna. ”Samtidigt som lord Eddard själv beger sig söderut, återvänder Benjen Stark till nattens väktare tillsammans med broderns oäkting, och jag har god lust att följa med dem och se den här muren som vi har hört så mycket om.”

Jaime log. ”Jag hoppas du inte tänker ta den svarta dräkten och lämna oss, käre bror.”

Tyrion skrattade. ”Skulle jag leva i celibat? I så fall skulle skökorna gå och tigga mellan Dornien och Casterlyklippan. Nej, jag vill bara stå högst upp på muren och pissa på världens ände.”

Cersei reste sig tvärt. ”Barnen ska inte behöva höra sådant språk. Kom, Tommen och Myrcella.” Hon stegade raskt ut ur frukostrummet med sitt följe och barnen i släptåg.

Jaime Lannister betraktade tankfullt brodern med sina kyliga gröna ögon. ”Eddard Stark går aldrig med på att lämna Vinterhed så länge dödens skugga vilar över hans son.”

”Om Robert befaller det gör han det”, invände Tyrion, ”och Robert kommer att befalla det, och det finns i alla fall inget lord Eddard kan göra för pojken.”

”Han skulle kunna göra slut på hans lidande”, menade Jaime. ”Det skulle jag göra om det var min son, för det vore en barmhärtighetsgärning.”

”Jag råder dig att inte föreslå den saken för lord Eddard, käre bror”, sa Tyrion, ”för han skulle inte ta väl upp.”

”Även om pojken överlever blir han krympling, eller värre än krympling. En grotesk figur. Då är det mycket bättre med en snygg, snabb död.”

Tyrion svarade med en axelryckning som framhävde de förvridna axlarna. ”Som grotesk figur ber jag att få anmäla avvikande åsikt”, sa han. ”Döden är så fruktansvärt slutgiltig medan livet är fullt av möjligheter.”

Jaime log. ”Du är en egensinnig liten djävul du.”

”O ja”, medgav Tyrion, ”och jag hoppas pojken vaknar, för det skulle vara intressant att höra vad han har att säga.”

Broderns leende stelnade som en filbunke. ”Tyrion, min käre bror”, morrade han mörkt, ”det finns tillfällen då du ger mig anledning att undra vems sida du står på.”

Tyrion hade munnen full av bröd och fisk. Han tog en klunk av det starka svarta ölet för att skölja ner maten och ansiktet klövs i ett varggrin. ”Men Jaime, du sårar mig, käre bror, för du vet ju hur högt jag älskar min familj.”

JON

Jon gick långsamt uppför trappan och försökte låta bli att tänka på att det kanske var sista gången någonsin. Gast tassade tyst bredvid honom. Utomhus virvlade snön genom slottsporten och på borggården rådde fullt kaos, men innanför de tjocka stenmurarna var det varmt och tyst, för tyst i Jons smak.

Han nådde trappavsatsen och stod där en lång stund, för han var rädd. Gast gned nosen mot hans hand, och det gav honom modet tillbaka. Han rätade på sig och steg in i rummet.

Lady Stark satt bredvid sängen. Hon hade suttit där dag och natt i nästan fjorton dagar, och inte för ett ögonblick hade hon lämnat Brans sida. Hon fick sina måltider serverade där och tjänarna kom till och med dit med nattkärl åt henne. Hon hade en liten hård säng att sova på, fast det sades att hon knappt sov alls. Hon matade honom själv med honung och vatten och en örtdekokt som upprätthöll livet. Inte en enda gång hade hon lämnat rummet och därför hade Jon hållit sig undan.

Men nu kunde han inte vänta längre.

Han stod i dörren ett ögonblick, rädd för att tala och rädd för att gå närmare. Fönstret var öppet och nedanför det tjöt en varg. Gast hörde det och lyfte på huvudet.

Lady Stark fick syn på honom, och först tycktes hon inte känna igen honom. Till slut blinkade hon förvånat. ”Vad gör du här?” frågade hon med kall och livlös röst.

”Jag kom för att se Bran”, svarade Jon, ”och säga adjö.”

Hennes ansiktsuttryck förändrades inte. Det långa kastanjeröda håret var matt och tovigt och hon såg tjugo år äldre ut. ”Nu har du gjort det, så nu kan du gå.”

En del av honom ville bara fly, men han visste att om han gjorde det skulle han kanske aldrig mer få se Bran. Nervöst tog han ett steg in i rummet. ”Snälla”, vädjade han.

Något kallt syntes i hennes blick. ”Jag sa åt dig att gå”, upprepade hon. ”Vi vill inte ha dig här.”

En gång i tiden skulle de orden ha jagat honom på flykten och till och med fått honom att gråta, men nu gjorde de honom bara arg. Han skulle bli en edsvuren broder i nattens väktare och möta värre faror än Catelyn Tully Stark. ”Han är min bror”, sa han.

”Ska jag kalla på vakterna?”

”Gör det”, svarade Jon trotsigt, ”men ni kan inte hindra mig från att se på honom.” Han gick tvärs över rummet och tittade ner på Bran medan han såg till att ha sängen mellan sig och lady Stark.

Hon satt och höll i den ena av hans händer och den såg ut som en klo. Det här var inte den Bran han mindes. Allt hull hade försvunnit från kroppen, huden var hårt spänd över ben som såg ut som stickor, och under filten var benen böjda på ett sätt som fick det att vända sig i magen på Jon. Ögonen var djupt insjunkna i sina hålor; de var öppna, men de såg ingenting. Fallet hade krympt honom på något sätt, och han såg ut som ett löv som minsta vindpust skulle kunna föra med sig till graven.

Men innanför de där krossade revbenen höjdes och sänktes bröstet för varje ytligt andetag.

”Bran”, började han, ”jag är ledsen att jag inte har kommit tidigare, men jag var rädd.” Jon kände hur tårarna rullade nedför kinderna, men det brydde han sig inte längre om. ”Dö inte, snälla Bran. Vi väntar allihop på att du ska vakna upp igen, jag och Robb och flickorna…”

Lady Stark satt tyst och tittade på och hon hade inte gett ett ljud ifrån sig. Jon tog det för ett medgivande. Utanför fönstret tjöt skräckvargen igen, vargen som Bran inte fått tid att ge något namn.

”Jag måste gå nu”, återtog Jon, ”för farbror Benjen väntar. Jag ska rida norrut till muren, och vi måste ge oss av i dag innan snön kommer.” Han mindes hur upphetsad Bran varit över den förestående färden, och tanken på att lämna kvar honom så här var mer än han stod ut med. Jon strök bort tårarna, lutade sig fram och gav brodern en lätt kyss på munnen.

”Jag ville att han skulle stanna här hos mig”, mumlade lady Stark.

Jon kastade en försiktig blick på henne. Hon såg inte ens på honom. Hon talade till honom, men ändå var det som om han inte befann sig i rummet.

”Jag bad om det”, fortsatte hon dovt, ”för han var min ögonsten. Jag gick till kapellet och bad sju gånger till guds sju ansikten att Ned skulle ändra sig och lämna honom här hos mig. Ibland blir man bönhörd.”

Jon visste inte vad han skulle säga. ”Det var inte ert fel”, lyckades han få fram efter en besvärad tystnad.

Hennes blick mötte hans och den var illvillig. ”Jag behöver inte syndernas förlåtelse av dig, oäkting.”

Jon sänkte blicken. Hon höll en av Brans händer i sina och han tog den andra och kramade den. Fingrarna var som fågelben. ”Adjö”, viskade han.

Han var vid dörren då hon ropade till honom. ”Jon”, sa hon. Han borde ha gått sin väg, men hon hade aldrig tilltalat honom med hans namn tidigare. Han vände sig om och fann att hon betraktade hans ansikte som om hon såg det för första gången.

”Ja?” svarade han.

”Det borde ha varit du”, sa hon. Så vände hon sig åter mot Bran och började gråta, och hela kroppen skakade av snyftningar. Jon hade aldrig förut sett henne gråta.

Vägen ner till borggården kändes lång.

Där ute var allt en enda röra. Vagnar lastades, karlar skrek och hästar selades på och sadlades och leddes från stallarna. Det hade börjat snöa och alla var ivriga att komma i väg.

Robb befann sig mitt i oväsendet och ropade order för glatta livet. Han verkade ha vuxit på sista tiden, som om Brans fall och moderns kollaps på något sätt gjort honom starkare. Gråvind stod vid hans sida.

”Farbror Benjen letar efter dig”, upplyste han. ”Han hade velat ge sig i väg för en timme sedan.”

”Jag vet”, sa Jon, ”och jag kommer strax.” Han såg sig omkring på allt ståhejet. ”Det är svårare än jag trodde att säga adjö.”

”Det är det för mig också”, sa Robb. Han hade snö i håret som smälte av kroppsvärmen. ”Såg du honom?”

Jon nickade eftersom han inte vågade lita på rösten.

”Han kommer inte att dö”, sa Robb. ”Det vet jag.”

”Ni är seglivade i ätten Stark”, instämde Jon. Rösten var klanglös och trött, för besöket hade tagit musten ur honom.

Robb visste att något var fel. ”Min mor…”

”Hon var…mycket vänlig”, försäkrade Jon.

Robb såg lättad ut. ”Bra.” Han log. ”Nästa gång vi ses kommer du att vara helt klädd i svart.”

Jon tvingade sig att le tillbaka. ”Det har alltid varit min favoritfärg. Hur länge tror du det dröjer till dess?”

”Snart”, lovade Robb. Han drog Jon intill sig och gav honom en hård kram. ”Farväl, Snö.”

Jon kramade om honom. ”Farväl, Stark, och ta hand om Bran.”

”Det ska jag göra.” De släppte varandra och tittade lite generat på varandra. ”Farbror Benjen sa att jag skulle skicka dig till stallarna om jag såg dig”, sa Robb till slut.

”Jag har ännu en person att ta farväl av”, förklarade Jon.

”I så fall har jag inte sett dig”, svarade Robb. Jon lämnade honom stående där i snön omgiven av vagnar och vargar och hästar. Det var bara en kort bit att gå till rustkammaren. Han hämtade sitt paket och tog den inbyggda bron över till kärntornet.

Arya var på sitt rum där hon höll på att packa en blankpolerad kista av bok som var större än hon själv. Nymeria hjälpte till. Arya behövde bara peka så tog vargen ett språng tvärs över rummet och kom tillbaka med ett sidenplagg i käften. Men då Nymeria kände lukten av Gast satte hon sig ner på bakbenen och gläfste åt dem.

Arya vände sig om, fick syn på Jon och kom på fötter. Så slog hon sina magra armar om halsen på Jon. ”Jag var rädd att du redan hade gett dig i väg”, sa hon med ett hack i rösten. ”Jag fick inte komma ut och säga adjö.”

”Vad har du gjort nu då?” undrade Jon roat.

Arya släppte honom och gjorde en grimas. ”Ingenting. Jag hade packat allt och var klar.” Hon pekade på den väldiga kistan som bara var tredjedelsfull och på kläderna som låg spridda över hela rummet. ”Mamsell Mordana säger att jag måste göra om det, för mina kläder var inte ordentligt hopvikta. En riktig sydländsk dam kastar inte bara ner kläderna i kistan som gamla trasor, säger hon.”

”Är det vad du gjorde, lillasyster?”

”De blir i alla fall skrynkliga”, svarade hon, ”och vem bryr sig om hur de är vikta?”

”Mamsell Mordana”, sa Jon, ”och jag tror inte att hon skulle gilla att Nymeria hjälper till heller.” Varghonan betraktade honom med sina mörkt gyllengula ögon. ”Men det kanske var lika bra det, för jag har något åt dig och det måste packas mycket omsorgsfullt.”

Hennes ansikte lyste upp. ”En present?”

”Det kan man säga. Stäng dörren.”

Upphetsat tittade Arya ut i korridoren. ”Kom hit, Nymeria. Stå på vakt.” Hon lämnade vargen där ute för att varna dem ifall det kom någon och stängde dörren. Under tiden hade Jon lindat av trasorna som han gömt presenten i och nu höll han fram den mot henne.

Arya gjorde stora ögon, ögon som var precis lika mörka som hans. ”Ett svärd!” utbrast hon med låg röst.

Skidan var av mjukt och smidigt grått läder. Jon drog långsamt ut klingan så att hon kunde se stålets mörkblå glans. ”Det här är ingen leksak”, varnade han, ”och du måste vara försiktig så du inte skär dig. Eggen är vass nog att raka sig med.”

”Flickor rakar sig inte”, påpekade Arya.

”Det kanske de skulle. Har du sett mamsell Mordanas ben?”

Hon fnissade åt honom. ”Svärdet är så tunt.”

”Det är du med”, sa Jon. ”Jag bad Mikken tillverka det här speciellt för dig. Banditerna i Pentos och Myr och de andra fria städerna använder sådana här svärd. Det kan inte hugga huvudet av en man, men det kan sticka honom full med hål om man är tillräckligt snabb.”

”Jag kan vara snabb”, försäkrade Arya.

”Du måste träna varje dag.” Han räckte henne svärdet, visade hur man skulle hålla det och tog ett steg bakåt. ”Hur känns det? Tycker du om balansen?”

”Jag tror det”, svarade Arya.

”Första lektionen”, sa Jon. ”Stick dem med den spetsiga änden.”

Arya gav honom en smäll på armen med bredsidan av klingan. Det kändes ordentligt, men Jon fann att han grinade med hela ansiktet som en idiot. ”Jag vet vilken ände man ska använda”, sa Arya. Så såg hon med ens bekymrad ut. ”Mamsell Mordana kommer att ta det ifrån mig.”

”Inte om hon inte vet att du har det”, påpekade Jon.

”Vem ska jag öva med?”

”Du hittar alltid någon”, försäkrade Jon. ”Kungshamn är en riktig stad, tusen gånger större än Vinterhed, men innan du finner en partner kan du titta på då de slåss på borggården. Spring och rid och se till att bli stark, och vad du än gör…”

Arya visste precis vad han tänkte säga, och de sa det tillsammans.

”…berätta…inget…för…Sansa.”

Jon rufsade henne i håret. ”Jag kommer att sakna dig, lillasyster.”

Plötsligt såg hon ut som om hon skulle börja gråta. ”Jag önskar att du fick följa med oss.”

”Ibland leder olika vägar till samma slott. Vem vet?” Han kände sig bättre till mods nu, och han tänkte inte tillåta sig att bli sorgsen. ”Det är bäst jag går, för om jag låter farbror Ben vänta längre får jag nog tillbringa det första året på muren med att tömma nattkärl.”

Arya störtade fram till honom för att få en sista kram. ”Lägg ifrån dig svärdet först”, varnade Jon med ett skratt. Hon lade det nästan blygt åt sidan och överöste honom med kyssar.

När han vände sig om i dörren hade hon svärdet i handen och kände på balansen. ”Det höll jag nästan på att glömma”, tillade han. ”Alla fina svärd har ett namn.”

”Som Is”, sa hon. Hon betraktade klingan i sin hand. ”Har den här något namn? Berätta!”

”Kan du inte gissa det?” retades Jon. ”Din älsklingssak.”

Först verkade Arya förbryllad, men så kom hon på det, för hon var snabb. De sa det tillsammans:

”Nål!”

Minnet av hennes skratt värmde honom på den långa ritten norrut.

DAENERYS

Daenerys Targaryen äktade khal Drogo i rädsla och barbarisk prakt på ett fält utanför Pentos murar, för dothrakierna ansåg att alla viktiga händelser i en människas liv skulle ske under bar himmel.

Drogo hade kallat samman sin khalasar, och de hade kommit, fyrtio tusen dothrakikrigare och ett oräkneligt antal kvinnor, barn och slavar. De slog läger utanför stadsmuren med sina väldiga hjordar och byggde palats av flätat gräs, åt allt inom synhåll och gjorde de goda människorna i Pentos ängsligare för var dag som gick.

”Mina ämbetsbröder har fördubblat storleken på stadsvakten”, berättade Illyrio för dem en kväll då de satt och åt honungsglaserad anka och pepparkakor med apelsinsmak i palatset som tillhört Drogo. Khalen hade förenat sig med sin khalasar och Daenerys och hennes bror hade fått överta palatset fram till bröllopet.

”Det är bäst vi ser till att få prinsessan Daenerys bortgift snabbt innan de överlämnar hälften av Pentos rikedomar till soldenärer och banditer”, skämtade ser Jorah Mormont. Den landsflyktige riddaren hade svurit Viserys trohetsed samma kväll som Dany blev såld till khal Drogo, och sedan dess hade Mormont varit deras ständige följeslagare.

Master Illyrio skrattade till genom tveskägget, men Viserys drog inte ens på munnen. ”Han kan få henne i morgon dag om han vill”, sa brodern och kastade en blick på Dany som slog ner ögonen, ”bara han betalar priset.”

Illyrio viftade lojt med handen i luften så att ringarna på hans feta fingrar glittrade. ”Jag har ju redan försäkrat att allt är ordnat. Lita på mig. Khalen har lovat er en kungakrona, och den ska ni få.”

”Ja, men när?”

”När det behagar khalen”, svarade Illyrio. ”Han ska ha flickan först, och när de är gifta måste han tåga över slätterna och presentera henne för dosh khaleenen i Vaes Dothrak. Efter det kanske, om tecknen är gynnsamt inställda till krig.”

Viserys sjöd av otålighet. ”Må djävulen ta dothrakiernas tecken. Troninkräktaren sitter på min fars tron. Hur länge måste jag vänta?”

Illyrio ryckte på de bastanta axlarna. ”Ni har väntat nästan hela ert liv, store konung. Vad spelar ytterligare några månader eller år för roll?”

Ser Jorah, som hade varit så långt österut som Vaes Dothrak, nickade instämmande. ”Jag råder er att vara tålmodig, ers höghet. Dothrakierna står vid sitt ord, men de gör saker när det passar dem. En lägre stående man kan be khalen om en ynnest men får aldrig tillåta sig att kritisera honom.”

Viserys blev tvärarg. ”Vakta din tunga, Mormont, annars låter jag dra ut den. Jag är inte någon lägre stående man utan den rättmätige härskaren över de sju konungarikena. Draken ber inte om saker.”

Ser Jorah sänkte respektfullt blicken, och Illyrio log gåtfullt och vred av en vinge på ankan. Honung och fett rann över hans fingrar och droppade ner i skägget medan han tuggade på det möra köttet. Det finns inga drakar längre, tänkte Dany och betraktade brodern, fast hon vågade inte säga det högt.

Men den natten drömde hon om en. Viserys slog henne och gjorde henne illa. Hon var naken och rädslan fick henne att röra sig klumpigt. Hon försökte springa ifrån honom, men kroppen verkade stor och otymplig. Han slog henne igen och hon snubblade och föll. ”Du väckte draken”, skrek han och sparkade henne. ”Du väckte draken, du väckte draken.” Låren var klibbiga av blod och hon slöt ögonen och gnällde. Då hördes ett fasansfullt brakande ljud och det sprakade som från en stor eld. När hon tittade upp igen var Viserys försvunnen, väldiga eldkvastar slog upp överallt och mitt bland dem fanns draken. Den vred långsamt på sitt jättelika huvud. Då dess glödheta blick fann hennes vaknade hon darrande och badande i svett. Hon hade aldrig varit så rädd…

…förrän hennes bröllopsdag till sist randades.

Ceremonin började i gryningen och höll på fram till skymningen, en ändlös dag av drickande och festande och slagsmål. En kolossal plattform av jord hade byggts upp bland gräspalatsen och där satt Dany bredvid khal Drogo ovanför det myllrande havet av dothrakier. Hon hade aldrig sett så mycket folk på ett ställe och inte heller så underliga och skrämmande människor. Ryttarhövdingarna satte visserligen på sig dyrbara kläder och söta parfymer då de besökte de fria städerna, men ute under den bara himlen höll de sig till sina gamla seder. Både män och kvinnor bar målade lädervästar över nakna bröst och benläder av hästhår som hölls ihop med bälten bestående av bronsmedaljonger, och krigarna smorde in sina långa flätor med fett från eldgroparna. De frossade på hästkött stekt med honung och paprika, drack sig redlösa på jäst hästmjölk och Illyrios fina viner och skämtade med varandra över eldarna med röster som lät grova och främmande i Danys öron.

Viserys satt alldeles nedanför henne och såg ståtlig ut i en ny svart ylletunika med en scharlakansröd drake på bröstet. Illyrio och ser Jorah satt bredvid honom. De hade fått hedersplatser alldeles nedanför khalens egna blodsryttare, men Dany kunde se vreden i broderns syrenfärgade ögon. Han tyckte inte om att sitta nedanför henne, och han blev rasande då slavarna först erbjöd varje rätt till khalen och hans brud och sedan serverade honom det brudparet inte ville ha. Han kunde inte göra något annat än underblåsa sin förbittring, och det gjorde han medan humöret för var timme blev allt sämre allt eftersom antalet förolämpningar mot hans person ökade.

Dany hade aldrig känt sig så ensam som då hon satt mitt i den där enorma människomassan. Brodern hade sagt åt henne att le, och därför log hon tills det värkte i ansiktet och tårarna steg upp i ögonen. Hon gjorde sitt bästa för att dölja dem eftersom hon visste hur arg Viserys skulle bli om han märkte att hon grät och var livrädd för hur khal Drogo skulle reagera. Man kom fram med mat till henne — ångande köttbitar och tjocka, svarta korvar och dothrakiska blodpajer, och senare frukt och mannagrässtuvningar och delikata bakverk från köken i Pentos — men hon viftade bort allt, för magen var i uppror och hon visste att hon inte skulle få behålla en bit.

Det fanns ingen att prata med. Khal Drogo ropade befallningar och skämt ner till sina blodsryttare och skrattade åt deras svar, men han tittade knappt på Dany där hon satt bredvid honom. De kunde inte heller tala varandras språk. Dothrakiska var obegripligt för henne och khalen kunde bara några få ord på de fria städernas uppblandade valyriska och inte något alls på de sju konungarikenas gemensamma språk. Hon skulle till och med ha varit tacksam om hon fått samtala med Illyrio och brodern, men de befann sig alldeles för långt under henne för att höra.

Därför satt hon där i sin brudstass i siden utan att våga äta och smuttade på en mugg honungsdoftande vin medan hon pratade med sig själv. Jag är av drakens blod, sa hon sig. Jag är Daenerys stormfödd, prinsessa av Draksten, av Aegon erövrarens blod och säd.

Solen hade inte hunnit långt upp på himlen när hon såg den förste mannen dö. Trummorna dunkade medan några av kvinnorna dansade för khalen. Drogo tittade uttryckslöst på, men han följde deras rörelser med blicken och då och då kastade han ner en bronsmedaljong som kvinnorna fick slåss om.

Krigarna tittade också på. Slutligen klev en av dem in i ringen och tog en danserska i armen, vräkte omkull henne på marken och besteg henne där, precis som en hingst bestiger ett sto. Illyrio hade berättat för henne att detta kunde inträffa. ”Dothrakierna parar sig som djuren i sina hjordar. Man har inget privatliv i en khalasar, och de ser inte på synd och skam som vi gör.”

Dany blev rädd då hon insåg vad som höll på att hända och tittade bort från det kopulerande paret, men en andra krigare steg fram och en tredje, och snart fanns det ingenstans att fästa blicken. Så grep två män tag i samma kvinna. Dany hörde ett skrik, såg en knuff och på ett ögonblick hade de dragit arakherna, långa, rakbladsvassa klingor som var till hälften svärd och till hälften lie. En dödsdans började medan krigarna kretsade runt varandra och högg, hoppade mot varandra och svingade klingorna ovanför sina huvuden medan de skrek förolämpningar varje gång de drabbade samman. Ingen gjorde minsta ansats att ingripa.

Det hela slutade lika snabbt som det börjat. Arakherna rörde sig så snabbt att Dany inte hann med, den ene mannen missade ett steg och den andre svingade sin klinga i en flack båge. Stålet trängde in i köttet alldeles ovanför midjan på dothrakiern och öppnade honom från ryggraden till naveln så att inälvorna rann ut i dammet. Medan förloraren dog tog vinnaren tag i närmaste kvinna — som inte ens var den de slagits om — och tog henne på fläcken. Några slavar bar bort kroppen och dansen återupptogs.

Master Illyrio hade varnat Dany även för detta. ”Ett dothrakiskt bröllop utan minst tre döda anses vara en trist tillställning”, hade han sagt. Hennes bröllop måste ha varit särskilt välsignat, för innan dagen var slut hade tolv män dött.

Medan timmarna gick växte skräcken inom Dany tills hon var nära att skrika. Hon var rädd för dothrakierna vars seder verkade främmande och monstruösa, som om de var bestar i mänsklig skepnad och inte riktiga människor alls. Hon var rädd för brodern, för vad han skulle ta sig till om hon svek honom, och mest av allt var hon rädd för vad som skulle hända på kvällen under stjärnorna sedan brodern överlämnat henne till bjässen som satt och drack bredvid henne med ett ansikte som var lika orörligt och grymt som en bronsmask.

Jag är av drakens blod, sa hon sig än en gång.

När solen till slut stod lågt på himlen klappade khal Drogo i händerna och trummorna och ropen och festandet upphörde genast. Drogo reste sig och drog upp Dany på fötter bredvid sig. Det var dags för hennes brudgåvor.

Och efter gåvorna då solen gått ner, det visste hon, skulle det bli dags för hennes make att rida henne och fullborda äktenskapet. Dany försökte skjuta ifrån sig tanken, men den vägrade att lämna henne, så hon slog armarna om sig för att försöka låta bli att darra.

Viserys skänkte henne tre tjänarinnor. Dany visste att de inte hade kostat honom någonting, för utan tvivel var det Illyrio som betalat för flickorna. Irri och Jhiqui var kopparhyade dothrakier med svart hår och mandelformade ögon och Doreah en ljushårig och blåögd flicka från Lys. ”Det här är inga vanliga tjänare, söta syster”, berättade brodern medan de en i taget fördes fram till henne. ”Illyrio och jag har personligen valt ut dem åt dig. Irri ska lära dig rida, Jhiqui ska hjälpa dig med dothrakiska och Doreah ska undervisa dig i kärlekens konst.” Han log snett. ”Hon är mycket bra, det kan både Illyrio och jag intyga.”

Ser Jorah Mormont bad om ursäkt för sin gåva. ”Det är inte mycket att komma med, vördade prinsessa, men allt en fattig landsflyktig hade råd med”, förklarade han då han lade en liten trave gamla böcker framför henne. Det var historier och ballader från de sju konungarikena, såg hon, och de var skrivna på det gemensamma språket. Hon tackade honom av hela sitt hjärta.

Master Illyrio mumlade en befallning och fyra kraftigt byggda slavar skyndade fram med en stor bronsbeslagen cederträkista mellan sig. När hon öppnade den fann hon högar med finaste sammet och damast som tillverkades i de fria städerna…och ovanpå det mjuka tyget låg tre ägg. Dany flämtade till, för hon hade aldrig sett något så vackert. Alla äggen var olika och hade så överdådiga färger att hon först trodde att de var inlagda med ädelstenar, och de var så stora att hon måste använda bägge händerna för att hålla i ett. Hon lyfte försiktigt upp ett av dem och förväntade sig att det skulle vara gjort av tunt porslin eller skör emalj eller till och med blåst glas, men det var mycket tyngre än så, som om det vore av massiv sten. Skalet var täckt med små fjäll och då hon vred ägget mellan fingrarna skimrade det som blankpolerad metall i ljuset från den nedgående solen. Ett ägg var mörkgrönt, och beroende på hur Dany höll det skiftade det i brons. Ett annat var gräddfärgat med strimmor av guld. Det sista var svart som havet vid midnatt men ändå levande med scharlakansröda krusningar och virvlar. ”Vad är de för något?” frågade hon med en röst som var dämpad och full av förundran.

”Drakägg från skuggländerna bortom Asshai”, svarade master Illyrio. ”Tidsåldrarna har förvandlat dem till sten, och ändå strålar de fortfarande av skönhet.”

”De kommer alltid att vara mina finaste klenoder.” Dany hade hört talas om sådana ägg men hade själv aldrig sett något och inte heller trott att hon någonsin skulle få göra det. Det var i sanning en magnifik gåva, fast hon visste att Illyrio hade råd att vara frikostig, för han hade fått en förmögenhet i hästar och slavar för sin medverkan i försäljningen av henne till khal Drogo.

Khalens blodsryttare skänkte henne de tre traditionella vapnen, och det var praktfulla vapen. Haggo gav henne en läderpiska med silverhandtag, Cohollo en utsökt arakh med utsmyckningar av guld, och Qotho en pilbåge av drakben som var högre än hon själv. Master Illyrio och ser Jorah hade lärt henne hur hon enligt traditionen skulle tacka nej till dessa gåvor. ”Detta är gåvor värdiga en stor krigare, o blod av mitt blod, och jag är blott kvinna. Låt min herre och make bära dem i mitt ställe.” Och på det viset fick även khal Drogo sina ”brudgåvor”.

Dany fick också massor av gåvor av andra dothrakier: tofflor och smycken och silverspännen för håret, medaljongbälten och målade västar och mjuka skinn, sidentyger och burkar med väldoftande krämer, nålar och fjädrar och små flaskor av purpurfärgat glas och en klänning gjord av skinnen från tusen möss. ”En furstlig gåva, khaleesi”, sa master Illyrio om den sistnämnda sedan han berättat vad det var. ”Mycket tursam.” Högarna med gåvor växte runt omkring henne, fler än hon kunde föreställa sig och fler än hon egentligen ville ha eller hade användning för.

Sist av allt överlämnade khal Drogo sin brudgåva till henne. Då han lämnade Danys sida spreds en förväntansfull tystnad som ringar på vattnet från mitten av lägret och växte tills det blev knäpptyst i hela khalasaren. När han kom tillbaka delade sig den täta folkmassan för honom och han ledde fram hästen till henne.

Det var ett eldigt ungsto, och Dany visste i alla fall så pass mycket om hästar att hon förstod att detta inte var något vanligt riddjur. Det fanns något hos stoet som tog andan ur henne. Hon var grå som vinterhavet med en man som silverfärgad rök.

Tvekande sträckte Dany ut handen och strök hästen över halsen och lät fingrarna glida genom silvermanen. Khal Drogo sa något på dothrakiska och master Illyrio översatte. ”Silver för silvret i ert hår, säger khalen.”

”Hon är vacker”, mumlade Dany.

”Hon är khalasarens stolthet”, talade Illyrio om, ”och enligt sedvänjan måste khaleesin rida en häst som är värdig hennes plats vid sidan av khalen.”

Drogo klev fram och lade händerna om midjan på Dany. Så lyfte han upp henne lika lätt som om hon vore ett barn och satte henne i den smala dothrakiska sadeln, som var mycket mindre än dem hon var van vid. Dany satt där och kände sig lite osäker, för det här hade ingen sagt något om till henne. ”Vad ska jag göra?” frågade hon Illyrio.

Det var ser Jorah Mormont som svarade. ”Fatta tyglarna och rid. Ni behöver inte rida långt.”

Nervöst samlade Dany tyglarna och satte fötterna i de korta stigbyglarna. Hon var bara en medelgod ryttare och hade mycket oftare färdats med båt eller vagn än på hästryggen. Samtidigt som hon innerligt hoppades att hon inte skulle falla av och skämma ut sig gav hon stoet en ytterst lätt tryckning med knäna.

Och för första gången på många timmar — ja, kanske för första gången i hela sitt liv — glömde hon bort att vara rädd.

Det silvergrå stoet rörde sig mjukt och fjädrande och folkmassan delade på sig för henne. Allas ögon vilade på Dany och hästen, och hon fann att hon red snabbare än hon tänkt, men ändå var det upphetsande snarare än skrämmande. Hästen ökade till trav och hon log medan dothrakierna kastade sig åt sidan för att göra vägen fri. Stoet svarade på minsta tryck från skänklarna eller lättaste beröring av tyglarna. Hon satte hästen i galopp, och nu skränade och skrattade och skrek dothrakierna samtidigt som de hoppade ur vägen för henne. Då hon vände hästen för att rida tillbaka dök en eldgrop upp rakt framför henne. De var instängda på båda sidorna och hon hann inte stanna. Daenerys fylldes av en djärvhet som hon aldrig tidigare upplevt och hon gav stoet lösa tyglar.

Silverhästen hoppade över flammorna som om den hade vingar.

När hon höll in hästen framför master Illyrio utbrast hon: ”Säg åt khal Drogo att han har gett mig vinden.” Pentos fete guvernör strök sig över det gula skägget och upprepade hennes ord på dothrakiska, och Dany såg sin nye make le för första gången.

Just då försvann solen bakom Pentos höga murar. Dany hade förlorat alla begrepp om tiden. Khal Drogo befallde sina blodsryttare att föra fram hans egen häst, en ståtlig röd hingst. Medan khalen sadlade hästen smög Viserys fram till Dany, körde fingrarna i hennes ben och sa: ”Behaga honom, söta syster, för annars svär jag att du ska få se draken vakna som aldrig förr.”

Broderns ord väckte rädslan på nytt, och hon kände sig åter som ett barn, bara tretton och alldeles ensam och inte redo för det som väntade henne.

De red i väg tillsammans samtidigt som stjärnorna började titta fram och lämnade khalasaren och gräspalatsen bakom sig. Khal Drogo sa inte ett ord till henne utan drev på hingsten i hårt trav genom den tätnande skymningen. De små silverbjällrorna i hans långa fläta pinglade svagt medan han red. ”Jag är av drakens blod”, viskade Dany då hon följde efter och försökte hålla modet uppe. ”Jag är av drakens blod. Jag är av drakens blod.” Draken var aldrig rädd.

Efteråt kunde hon inte säga hur långt eller hur länge de hade ridit, men det var helt mörkt när de stannade i en gräsbevuxen glänta bredvid en liten bäck. Drogo hoppade av hästen och lyfte ner Dany från hennes silversto. Hon kände sig lika bräcklig som glas i hans händer och lemmarna var som vatten. Hon stod där hjälplös och darrande i sin brudstass av siden medan han band hästarna, och då han vände sig om för att titta på henne började hon gråta.

Khal Drogo stirrade på hennes tårar och hans ansikte var förunderligt uttryckslöst. ”Nej”, sa han. Han höjde handen och torkade omilt bort tårarna med sin valkiga tumme.

”Talar du det gemensamma språket?” frågade Dany förundrat.

”Nej”, sa han igen.

Kanske kunde han bara det ordet, tänkte hon, men det var ett ord mer än hon trott att han kunde, och på något sätt fick det henne att känna sig lite bättre till mods. Drogo rörde lätt vid hennes hår och lät de silverblonda slingorna glida mellan fingrarna medan han mumlade mjukt på dothrakiska. Dany förstod inte orden, men det fanns värme i tonfallet och en ömhet som hon aldrig hade förväntat sig av denne man.

Han satte fingret under hakan på henne och höjde huvudet så att hon såg upp i hans ögon. Drogo tornade upp sig över henne precis som han tornade upp sig över alla andra. Han fattade henne försiktigt under armarna, lyfte henne och satte ner henne på en rund sten vid bäcken. Så satte han sig på marken mitt emot henne med benen i kors under sig så att deras ansikten äntligen var i jämnhöjd. ”Nej”, sa han.

”Är det det enda ord du kan?” undrade hon.

Drogo svarade inte. Den långa tunga flätan hängde ner i gräset bredvid honom. Han drog fram den över höger axel och började plocka bort bjällrorna en efter en ur håret. Efter en stund lutade sig Dany framåt för att hjälpa till. När de var klara gjorde Drogo en gest. Hon förstod och började långsamt och varligt lösa upp hans fläta.

Det tog en lång stund, och hela tiden satt han där tyst och betraktade henne. När hon var klar skakade han på huvudet och håret spreds ut bakom honom som en mörk flod, oljat och glänsande. Hon hade aldrig förut sett så långt, svart och tjockt hår.

Så var det hans tur, och han började klä av henne.

Hans fingrar var flinka och förunderligt ömma. Han tog varsamt av henne sidenplaggen, ett i taget, medan Dany satt orörlig och tyst och betraktade hans ögon. När han hade blottat hennes små bröst kunde Dany inte rå för att hon vände bort blicken och skylde sig själv med händerna. ”Nej”, sa Drogo. Han drog milt men bestämt bort hennes händer från brösten och höjde sedan ansiktet igen för att tvinga henne att se på honom. ”Nej”, upprepade han.

”Nej”, ekade hon.

Så reste han upp henne och drog henne närmare för att ta av de sista sidenplaggen. Nattluften kändes kylig mot den bara huden och hon huttrade och fick gåshud på armar och ben. Hon var rädd för vad som sedan skulle komma, men på ett tag hände ingenting. Khal Drogo satt med korslagda ben och betraktade henne, drack hennes kropp med blicken.

Efter en stund började han röra vid henne, först lätt och sedan hårdare, och hon anade den våldsamma styrkan i hans händer, men han gjorde henne aldrig illa. Han höll hennes hand i sin och smekte hennes fingrar, ett i taget. Han lät handen mjukt glida längs hennes ben. Han strök henne över ansiktet och följde öronens kurva och munnens konturer. Han stack händerna i hennes hår och kammade det med fingrarna. Han vände på henne och masserade hennes axlar och lät knogen följa ryggraden.

Det kändes som om det gått timmar när hans händer till slut fann hennes bröst. Han smekte den mjuka huden under dem tills det hettade i den. Han lät tummarna glida runt bröstvårtorna och tog dem mellan tummen och pekfingret, började sedan dra i dem, först mycket lätt och sedan mer ihärdigt tills bröstvårtorna blev styva och det började värka i dem.

Då slutade han och drog ner henne i knäet. Dany var blossande het om kinderna och andlös och hjärtat fladdrade i bröstet. Han tog hennes ansikte mellan sina stora kupade händer och såg henne i ögonen. ”Nej?” sa han och hon visste att det var en fråga.

Hon fattade hans hand och drog ner den till vätan mellan låren. ”Ja”, viskade hon och förde in hans finger.

EDDARD

Han blev väckt timmen före gryningen då världen fortfarande var tyst och grå.

Alyn skakade honom omilt ur drömmarna och Ned vacklade omtöcknad av sömn ut i morgonkylan där han fann sin häst sadlad och klar. Kungen satt redan till häst och han hade på sig tjocka bruna handskar och en tung pälsmantel med en huva som täckte öronen och fick honom att se ut precis som en björn. ”Upp, Stark”, vrålade han. ”Upp med dig! Vi har statsangelägenheter att diskutera.”

”Visst”, sa Ned. ”Kom in, ers höghet.” Alyn lyfte tältfliken.

”Nej, nej, nej!” utropade Robert, och andedräkten ångade för varje ord. ”Lägret är fullt av öron, och dessutom vill jag rida ut och titta lite närmare på din provins.” Ser Boros och ser Meryn väntade bakom honom tillsammans med dussinet vakter, såg Ned. Det var inget annat att göra än gnugga sömnen ur ögonen, klä sig och sitta upp.

Robert bestämde takten och drev sin stora svarta stridshäst hårt medan Ned galopperade vid hans sida och försökte hålla jämna steg med honom. Ned ropade en fråga medan de red, men vinden blåste bort hans ord och kungen hörde honom inte. Efter det red Ned under tystnad. Snart hade de lämnat kungsvägen bakom sig och satte i väg över böljande slätter som var höljda i mörk dimma. Vid det laget hade vakterna blivit lite efter och befann sig utom hörhåll, men Robert vägrade fortfarande att slå av på takten.

Det grydde just som de kom upp på krönet av en låg bergskam och äntligen höll kungen in hästen. Nu var de flera kilometer från det övriga sällskapet. Robert var röd om kinderna och på strålande humör då Ned höll in hästen bredvid honom. ”Vid alla gudar”, svor han och skrattade, ”det känns skönt att komma ut och rida som man ska rida! Jag svär att det gör mig galen att krypa fram på det där sättet.” Robert Baratheon hade aldrig varit särskilt tålmodig av sig. ”Den där förbaskade karossen som knakar och knirrar och tar sig över varje ojämnhet i vägen som om det vore ett berg…Jag lovar dig att om ännu en hjulaxel går sönder på den förbenade tingesten bränner jag upp den och Cersei får gå!”

Ned skrattade. ”Jag tänder gärna facklan åt dig.”

”Bra karl!” Kungen klappade honom på axeln. ”Jag har god lust att lämna kvar dem allihop och bara rida i väg.”

Ned log. ”Det låter faktiskt som om du menar det.”

”Det gör jag”, försäkrade kungen. ”Vad säger du, Ned? Bara du och jag, två kringflackande riddare på kungsvägen med svärdet vid sidan och gud vet vad framför oss, och kanske en bonddotter eller en värdshuspiga för att värma våra sängar på nätterna.”

”Jag önskar att vi kunde”, sa Ned, ”men vi har plikter nu, mot riket och våra barn, jag mot min hustru och du mot din drottning. Vi är inte längre några oansvariga unga män.”

”Det har du sorgligt nog aldrig varit”, muttrade Robert, ”bortsett från den där enda gången…Vad hette hon nu igen, den där flickan av folket som du föll för? Becca? Nej, hon var en av mina, må gudarna beskydda henne, med svart hår och stora milda ögon som man kunde drunkna i. Din hette…Aleena? Nej. Du berättade det en gång. Var det Merryl? Du vet vilken jag menar, din oäktings mor.”

”Hon hette Wylla”, svarade Ned kyligt, ”och jag vill helst inte tala om henne.”

”Wylla, ja.” Kungen flinade. ”Hon måste ha varit en ovanlig jänta om hon kunde få lord Eddard Stark att ens för en timme glömma sin ära. Du har aldrig berättat hur hon såg ut…”

Neds mun blev till ett ilsket streck. ”Och det tänker jag heller aldrig göra. Om du hyser den kärlek till mig som du säger, Robert, så låt det vara. Jag vanärade mig själv och jag vanärade Catelyn både inför gudar och människor.”

”Vid alla barmhärtiga gudar, du kände ju knappt Catelyn.”

”Jag hade tagit henne till hustru, och hon väntade mitt barn.”

”Du är för hård mot dig själv, Ned, det har du alltid varit. För tusan bövlar, ingen kvinna vill ha Baelor den välsignade i sin säng.” Han slog handen mot knäet. ”Jag ska inte pressa dig om ämnet är så känsligt, men ibland har du alla taggarna utåt, så att man kunde tycka att du borde välja igelkotten som ditt hus vapen.”

Solen steg upp och skickade strålar av ljus genom gryningens blekvita slöjor. En vidsträckt slätt bredde ut sig nedanför dem. Den var ödslig och brun, men här och var höjde sig långa, låga kullar och Ned pekade ut dem för sin kung. ”De första männens gravkummel.”

Robert rynkade pannan. ”Har vi ridit in på en kyrkogård?”

”Det finns gravkummel överallt i Norden, ers höghet”, förklarade Ned, ”för det här landet är gammalt.”

”Och kallt”, knotade Robert och drog manteln tätare om sig. Vaktstyrkan hade hållit in en bra bit ifrån dem vid foten av bergskammen. ”Men jag drog inte i väg med dig hit ut för att prata om gravar eller munhuggas om din oäkting. Det kom en budbärare i natt från lord Varys i Kungshamn.” Kungen drog fram ett papper ur bältet och räckte det till Ned. ”Läs.”

Eunucken Varys var kungens spionmästare, och han tjänade Robert nu som han en gång hade tjänat Aerys Targaryen. Full av bävan rullade Ned upp papperet medan han tänkte på Lysa och hennes fruktansvärda anklagelse, men budskapet hade inget med lady Lysa att göra. ”Varifrån kommer den här upplysningen?”

”Minns du ser Jorah Mormont?”

”Jag önskar att jag kunde glömma honom”, svarade Ned rättframt. Ätten Mormont av Björnön var gammal, och de var stolta och rättskaffens, men deras jordegendomar var karga och magra. Ser Jorah hade försökt fylla på familjens kassakista genom att sälja några tjuvjägare till en slavhandlare från Tyrosh, men eftersom huset Mormont var vasaller till ätten Stark hade hans brott vanärat Norden. Ned hade gjort den långa färden västerut till Björnön bara för att finna att ser Jorah seglat i väg utom räckhåll för Is och kungens rättvisa. Fem år hade gått sedan dess.

”Ser Jorah befinner sig nu i Pentos och är angelägen om en kunglig benådning som skulle tillåta honom att återvända från exilen”, berättade Robert. ”Lord Varys har stor nytta av honom.”

”Så slavhandlaren har blivit spion”, konstaterade Ned med avsmak och räckte tillbaka brevet. ”Jag skulle hellre se att han blev ett lik.”

”Varys hävdar att spioner är till större nytta än lik”, förklarade Robert, ”men vad säger du om hans rapport bortsett från ser Jorah?”

”Daenerys Targaryen har gift sig med en dothrakisk ryttarhövding. Än sen då? Ska vi skicka henne en bröllopsgåva?”

Kungen rynkade pannan. ”En kniv kanske, en som är riktigt vass, och en modig man som kan hantera den.”

Ned låtsades inte vara förvånad, för Roberts hat mot ätten Targaryen var som ett gift hos honom. Han mindes de hårda ord de växlat då Tywin Lannister som ett bevis på sin trohet hade överlämnat liken efter Rhaegars hustru och barn till Robert. Ned hade kallat det mord, medan Robert kallat det krig. När han påpekat att den unga prinsen och prinsessan bara var små barn hade den nyblivne kungen svarat: ”Jag ser inga barn, bara drakyngel.” Inte ens Jon Arryn hade lyckats gjuta olja på de vågorna. Samma dag hade Eddard Stark rasande av ilska ensam ridit ut för att utkämpa de sista striderna i kriget i Södern. Det hade krävts ännu ett dödsfall för att försona dem: Lyannas död och sorgen de delat över hennes bortgång.

Den här gången var Ned fast besluten att inte tappa humöret. ”Ers höghet, flickan är inte stort mer än ett barn, och ni är ingen Tywin Lannister som slaktar oskyldiga.” Det sades att Rhaegars lilla flicka hade gråtit då de drog fram henne där hon låg under sängen och ställde henne inför de höjda svärden. Pojken hade bara varit ett spädbarn, och ändå hade lord Tywins soldater slitit honom från moderns bröst och krossat hans huvud mot en vägg.

”Och hur länge kommer den här flickan att vara ett oskyldigt barn?” Roberts mun blev hård. ”Det här barnet kommer snart att sära på benen och börja föda fler drakyngel för att plåga mig.”

”Men att mörda barn…”, invände Ned, ”det skulle vara vidrigt…barbariskt…”

”Barbariskt?” dundrade kungen. ”Det Aerys gjorde mot din bror var barbariskt. Det sätt din far dog på var barbariskt. Och Rhaegar…hur många gånger tror du att han våldtog din syster? Hur många hundratals gånger?” Han skrek så högt att hästen gnäggade nervöst under honom, och kungen ryckte hårt i tyglarna och lugnade djuret och hötte sedan ilsket med fingret åt Ned. ”Jag ska döda varenda Targaryen jag kan lägga vantarna på tills de är lika döda som sina drakar och sedan ska jag pissa på deras gravar.”

Ned visste bättre än att säga emot honom då han var på det humöret. Om åren inte hade släckt Roberts törst efter hämnd skulle det inte hjälpa vad han än sa. ”Men den här flickan kan du väl inte lägga vantarna på?” sa han lågmält.

Kungens mun förvreds till en bitter grimas. ”Nej, förbannade vare alla gudar. Någon syfilitisk osthandlare i Pentos höll henne och brodern instängda i sitt palats med eunucker i spetsiga hattar överallt som bevakade dem, och nu har han överlämnat dem till dothrakierna. Jag borde ha låtit döda dem bägge två för åratal sedan då det var lätt att få tag i dem, men Jon var lika hopplös som du, och dum som jag var lyssnade jag på honom.”

”Jon Arryn var klok och en bra hand.”

Robert fnös, och vreden gick över lika snabbt som den flammat upp. ”Den här khal Drogo sägs ha hundra tusen man i sin hord. Vad skulle Jon säga om det?”

”Han skulle säga att inte ens en miljon dothrakier är något hot mot riket, så länge de stannar kvar på andra sidan Smala havet”, svarade Ned lugnt, ”för barbarerna har inga skepp, och de hatar och fruktar öppna havet.”

Kungen skruvade på sig i sadeln, illa till mods. ”Kanske, men det går att få tag i skepp i de fria städerna. Jag gillar inte det här äktenskapet, Ned, och det finns fortfarande folk i de sju konungarikena som kallar mig troninkräktaren. Har du glömt hur många hus som kämpade på Targaryens sida i kriget? De bidar sin tid tills vidare, men ge dem minsta chans och de mördar mig i min säng och mina söner med mig. Om tiggarkungen seglar över havet med en dothrakihord kommer förrädarna att ansluta sig till honom.”

”Han kommer inte att segla över havet”, lovade Ned, ”och om han mot all förmodan ändå skulle göra det ska vi kasta honom tillbaka i vågorna. Så snart du har valt en ny ståthållare i Östern…”

Kungen stönade. ”För sista gången. Jag vägrar att utnämna Arryns pojke till ståthållare. Jag vet att han är din hustrus systerson, men då flickan Targaryen kliver i säng med dothrakihövdingen skulle jag vara galen om jag lät en fjärdedel av rikets väl och ve vila på ett sjukligt barns axlar.”

Ned hade svar även på det. ”Men vi måste fortfarande ha en ståthållare i Östern, och om Robert Arryn inte duger kan du utse någon av dina bröder. Nog visade Stannis vad han gick för vid belägringen av Stormens ände.”

Han lät namnet hänga i luften. Kungen rynkade pannan och sa ingenting, men han såg besvärad ut.

”Såvida du inte redan har lovat någon annan den posten”, avslutade Ned lågmält.

Kungen hade så pass mycket skam i kroppen att han verkade känna sig illa till mods, men irritationen tog snabbt överhanden. ”Än sen då?”

”Det är väl Jaime Lannister?”

Robert satte sporrarna i hästen och började rida nedför bergskammen mot gravkumlen, men Ned höll jämna steg med honom. Kungen red på med blicken riktad rakt fram. ”Ja”, medgav han till slut, ett enda hårt ord för att få slut på diskussionen.

”Kungamördaren”, sa Ned. Ryktena var alltså sanna. Han var ute på farlig mark nu och det visste han. ”Utan tvekan en duktig och modig man”, började han försiktigt, ”men hans far är ståthållare i Västern, Robert. Med tiden får Jaime ärva den titeln också, och ingen man bör hålla både öst och väst.” Han sa inte vad som verkligen bekymrade honom: att utnämningen skulle sätta hälften av rikets arméer i händerna på ätten Lannister.

”Den dagen den sorgen”, sa Robert envist. ”Lord Tywin verkar vara lika odödlig som Casterlyklippan, så jag tvivlar på att Jaime kommer att efterträda honom inom de närmaste åren. Bråka inte med mig om det här, Ned, för det är redan bestämt.”

”Får jag tala uppriktigt, ers höghet?”

”Jag tycks inte kunna hindra dig”, muttrade Robert. De red genom högt, brunt gräs.

”Kan ni lita på Jaime Lannister?”

”Han är min hustrus tvilling och en edsvuren broder i kungsvakten, och han har svurit vid sitt liv och sin ära att tjäna mig.”

”Detsamma svor han Aerys Targaryen”, påminde Ned.

”Varför skulle jag misstro honom? Han har gjort allt som jag någonsin bett honom om, och hans svärd hjälpte mig att vinna den tron jag sitter på.”

Hans svärd hjälpte dig att besudla den tron du sitter på, tänkte Ned, men han tillät inte orden att komma över läpparna. ”Han svor en ed att skydda sin kungs liv med sitt eget, och sedan öppnade han kungens strupe med sitt svärd.”

”Vid alla helveten, någon måste döda Aerys!” utropade Robert och höll plötsligt in hästen vid ett urgammalt gravkummel. ”Om Jaime inte hade gjort det skulle du eller jag fått göra det.”

”Vi var inte edsvurna bröder i kungsvakten”, påpekade Ned. Det var dags för Robert att höra hela sanningen, avgjorde han. ”Minns ni slaget vid Treudden, ers höghet?”

”Jag vann min krona där, så hur skulle jag kunna glömma det?”

”Ni blev sårad av Rhaegar”, påminde Ned, ”så när hans här skingrades och flydde lät ni mig sköta förföljandet. Resterna av Rhaegars armé flydde tillbaka till Kungshamn. Vi följde efter. Aerys befann sig i Röda slottet med flera tusen lojala soldater, och jag väntade mig att finna portarna stängda.”

Robert skakade otåligt på huvudet. ”Men i stället upptäckte du att våra män redan tagit staden. Vad är det med det?”

”Inte våra män”, förklarade Ned tålmodigt, ”utan ätten Lannisters män. Lannisters lejon vajade på bröstvärnet, inte kronhjorten, och de hade tagit staden genom förräderi.”

Kriget hade rasat i nästan ett helt år. Många lorder hade strömmat till Roberts baner medan andra förblivit lojala mot Targaryen. Det mäktiga huset Lannister på Casterlyklippan, som var ståthållare i Västern, hade inte blandat sig i striderna och struntade i alla böner om hjälp från både rebeller och rojalister. Aerys Targaryen måste ha trott att gudarna svarat på hans böner då lord Tywin Lannister dök upp utanför Kungshamn med en armé på tolv tusen man och påstod sig vara lojal. Så den galne kungen hade beordrat sin sista galna handling. Han hade öppnat portarna för lejonen.

”Förräderi var något ätten Targaryen var väl förtrogen med”, sa Robert. Han började ilskna till igen. ”Lannister gav bara igen med samma mynt, för det var inte mer än de förtjänade, och jag tänker inte ligga sömnlös för den sakens skull.”

”Du var inte där”, utbrast Ned med bitterhet i rösten, för sömnlöshet var inget ovanligt för honom. Han hade varit tvungen att leva med lögnerna i fjorton år, och fortfarande plågade de honom om nätterna. ”Det fanns ingen ära i den erövringen.”

”Må vålnaderna ta din ära!” svor Robert. ”Vad har någon i huset Targaryen någonsin vetat om ära? Gå ner i din krypta och fråga Lyanna om drakens ära!”

”Du hämnades Lyanna vid Treudden”, påminde Ned där han satt på sin häst bredvid kungen. Lova mig, Ned, hade hon viskat.

”Det gav mig inte henne tillbaka.” Robert tittade bort och blickade ut i den grå fjärran. ”Förbannade vare alla gudar. Det var en ihålig seger de gav mig. En krona…det var flickan jag bad om. Din syster, välbehållen…och min igen som det var meningen att hon skulle bli. Jag frågar dig, Ned, vad är det för bra med att bära en krona? Gudarna struntar i både kungars och boskapsherdars böner.”

”Jag kan inte svara för gudarna, ers höghet…bara för vad jag fann då jag red in i tronsalen den där dagen”, sa Ned. ”Aerys låg död på golvet, badande i sitt eget blod, och hans drakskallar stirrade ner från väggarna. Ätten Lannisters soldater fanns överallt och Jaime hade kungsvaktens vita mantel över sin gyllene rustning. Jag kan fortfarande se honom för mig. Till och med hans svärd var förgyllt. Han satt på järntronen högt ovanför sina riddare och på huvudet hade han en hjälm som var formad som ett lejonhuvud. Som han glittrade!”

”Det här är inget nytt”, klagade kungen.

”Jag satt fortfarande till häst. Jag red genom salen under tystnad mellan de långa raderna av drakskallar, och på något sätt kändes det som om de iakttog mig. Jag stannade framför tronen och såg upp på honom. Det gyllene svärdet låg över hans knän och eggen var röd av en kungs blod. Mina män fyllde rummet bakom mig, och Lannisters män drog sig tillbaka. Jag yttrade aldrig ett ord utan tittade bara på honom där han satt på tronen, och jag väntade. Till slut skrattade Jaime och reste sig. Så tog han av sig hjälmen och sa: ’Oroa dig inte, Stark. Jag höll den bara varm för vår vän Robert, och det är inte heller någon särskilt bekväm stol, är jag rädd.’ ”

Kungen kastade huvudet bakåt och tjöt av skratt. Det skrämde en flock kråkor som lyfte ur det höga bruna gräset och steg upp i luften med vilt flaxande vingar. ”Du tycker att jag ska misstro Lannister för att han satt på min tron i fem minuter?” Han skakade av skratt igen. ”Jaime var bara sjutton, Ned, och inte stort mer än en pojke.”

”Han hade ingen rätt till den tronen vare sig han var pojke eller vuxen.”

”Kanske var han trött”, föreslog Robert, ”för det är ett slitsamt arbete att döda kungar. Gudarna ska veta att det inte finns någon annanstans i den där förbaskade salen att vila häcken på, och han hade rätt; det är en fruktansvärt obekväm stol. På fler sätt än ett.” Kungen skakade på huvudet. ”Ja, nu känner jag till Jaimes mörka synd och vi kan glömma hela saken. Jag är hjärtligt trött på hemligheter och käbbel och statsangelägenheter, Ned. Det är lika trist som att räkna kopparmynt. Kom så rider vi. Du visste hur man bar sig åt en gång i tiden, och jag vill känna vinden i håret igen.” Han sporrade hästen och galopperade över gravkumlen så att grus och sten stänkte omkring honom.

Ned satt kvar en stund. Han hade slut på ord och var fylld av en känsla av hjälplöshet. Det var inte första gången han undrade vad han gjorde här och varför han hade följt med. Han var ingen Jon Arryn som kunde tygla kungens vilda sinnelag och lära honom visdom. Robert skulle göra som han ville, precis som han alltid gjort, och ingenting som Ned sa eller gjorde skulle ändra på den saken. Han hörde hemma på Vinterhed, hos Catelyn i hennes sorg, och hos Bran.

Men en man kunde inte alltid vara där han hörde hemma. Resignerat lät Eddard Stark hästen sätta av i galopp efter kungen.

TYRION

Norden tog aldrig slut.

Tyrion Lannister kunde kartorna lika väl som någon annan, men fjorton dagar på den smala och gropiga stig som här gällde för kungsvägen hade fått honom att inse att kartan var en sak och verkligheten en helt annan.

De hade lämnat Vinterhed samma dag som kungen. Mitt i all uppståndelsen kring den kungliga avfärden hade de ridit ut till ljudet av skrikande män och frustande hästar, till vagnsskrammel och knakandet från drottningens väldiga kaross medan lätta snöflingor virvlade i luften omkring dem. Kungsvägen började bortom den lilla staden som låg en bit utanför slottsmurarna. Där svängde baneren och vagnarna och kolonnerna med riddare och friryttare söderut och tog med sig oljudet och tumultet medan Tyrion styrde kosan mot norr tillsammans med Benjen Stark och hans brorson.

Efter det hade det blivit kallare och mycket tystare.

Väster om vägen fanns grå och taggiga flintstenskullar med höga vakttorn på de steniga topparna. I öster var landskapet lägre och marken planade ut till en böljande slätt som sträckte sig så långt ögat nådde. Stenbroar ledde över strida, smala floder medan små bondgårdar låg utspridda i ringar runt borgar omgivna av murar i trä och sten. Vägen var hårt trafikerad och på nätterna kunde de ta in på enkla värdshus.

Men efter tre dagars ritt från Vinterhed övergick jordbrukslandskapet i täta skogar och det blev ensamt på kungsvägen. Flintstenskullarna reste sig högre och vildare för varje kilometer tills de på den femte dagen hade blivit höga berg, kalla blågrå jättar med spetsiga snöklädda klipputsprång. När vinden blåste från norr svajade långa plymer av iskristaller från de höga topparna som baner.

Med bergen som en mur mot väster vek vägen mot norr och nordost genom skog, en skog av ek och barrträd som verkade äldre och mörkare än någon Tyrion någonsin sett. Vargskogen, kallade Benjen Stark den och nätterna fick liv av tjuten från avlägsna vargflockar, och en del som inte var så avlägsna. Jon Snös vita skräckvarg spetsade öronen då han hörde de nattliga tjuten men upphävde aldrig sin egen röst för att svara. Det var något hos det där djuret som gjorde en nervös, tänkte Tyrion.

Bortsett från vargen var de åtta i sällskapet vid det laget. Tyrion färdades tillsammans med två av sina egna män, såsom det anstod en Lannister. Benjen Stark hade bara med sig sin oäkta brorson och ett dussin nya hästar till nattens väktare. Men i utkanten av vargskogen tillbringade de en natt innanför trämurarna i en fästning och där anslöt sig en annan av de svarta bröderna till dem, en man vid namn Yoren. Yoren var bister och krokryggig och ansiktet doldes bakom ett skägg som var lika svart som hans klädsel, men han verkade seg som en gammal rot och hård som sten. Med sig hade han ett par sluskiga bondlurkar från Fingrarna. ”Våldtäktsmän”, upplyste Yoren med en kall blick på sina skyddslingar. Tyrion förstod. Det sades att livet på muren var hårt, men det var definitivt bättre än kastrering.

Fem män, tre pojkar, en skräckvarg, tjugo hästar och en bur med korpar som mäster Luwin bett Benjen Stark ta med: det var utan tvivel ett underligt sällskap på kungsvägen eller på vilken väg som helst.

Tyrion lade märke till att Jon Snö betraktade Yoren och hans surmulna följeslagare med ett underligt uttryck i ansiktet som bra nära liknade bestörtning. Yoren luktade illa, håret var tovigt och fett och fullt av löss, liksom skägget, och kläderna gamla, lappade och sällan tvättade. Hans båda unga rekryter luktade ännu värre och verkade lika dumma som grymma.

Utan tvekan hade pojken gjort misstaget att tro att nattens väktare bestod av män som hans farbror, och i så fall måste Yoren och hans följeslagare ha blivit ett smärtsamt uppvaknande för honom. Tyrion tyckte synd om pojken, för han hade valt ett hårt liv…eller kanske borde man säga att ett hårt liv hade valts åt honom.

Han var inte lika positivt inställd till farbrodern, för Benjen Stark tycktes dela sin brors avsky för ätten Lannister, och han hade inte blivit glad då Tyrion avslöjat sina avsikter för honom. ”Jag varnar er, Lannister, för ni kommer inte att hitta några värdshus på muren”, hade han sagt och tittat ner på honom.

”Ni hittar säkert något litet skrymsle åt mig”, hade Tyrion svarat, ”för som ni kanske har märkt är jag liten.”

Man sa inte nej till drottningens bror, så det avgjorde saken, men Stark hade inte varit nöjd. ”Ni kommer inte att gilla ridturen, det kan jag lova er”, hade han bryskt sagt, och sedan den stund de gav sig i väg hade han gjort allt han kunde för att leva upp till det löftet.

Vid slutet av första veckan var Tyrions bakdel skinnflådd av den hårda ritten, han hade en fruktansvärd kramp i benen och han frös ända in i märgen. Men han klagade inte, för den tillfredsställelsen tänkte han inte ge Benjen Stark.

Han fick delvis sin hämnd när han erbjöds ett gammalt trasigt björnskinn med unken lukt. Stark ville visa sig galant och förväntade sig otvivelaktigt att Tyrion artigt skulle tacka nej, men dvärgen tog leende emot det. Han hade haft med sig sina tjockaste kläder då de red ut från Vinterhed men upptäckte snart att de inte var på långt när tillräckligt varma. Det var kallt här uppe och det blev allt kallare. På nätterna var det en bra bit under fryspunkten och när vinden blåste kändes det som om en kniv skar rakt igenom hans varmaste ylleplagg. Vid det här laget ångrade Stark säkert sin chevalereska gest, och kanske hade han lärt sig en läxa, för en Lannister tackade aldrig nej till något, vare sig artigt eller oartigt. De tog vad som bjöds.

Bondgårdar och fästningar blev sällsyntare och mindre ju längre norrut de kom, och de red djupare och djupare in i vargskogen tills det slutligen inte fanns någonstans att söka natthärbärge och de fick lita till sig själva.

Tyrion var inte till någon större nytta då det gällde att slå eller bryta läger, eftersom han var för liten, för vanskapt och bara i vägen. Så medan Stark och Yoren och de andra männen byggde enkla skydd, skötte om hästarna och gjorde upp eld tog han för vana att ta sitt skinn och en vinlägel och sätta sig och läsa någonstans för sig själv.

Den artonde kvällen av deras färd var vinet utsökt — det var sött och bärnstensfärgat och kom från Sommaröarna, och han hade fört det med sig hela vägen från Casterlyklippan — och boken en betraktelse över drakarnas historia och egenskaper. Med lord Eddard Starks tillåtelse hade Tyrion lånat några sällsynta volymer från biblioteket på Vinterhed och packat ner dem för den långa resan norrut.

Han hittade en bekväm plats, där oljudet från lägret inte hördes, bredvid en snabbflytande bäck med vatten som var lika klart och kallt som is. En urgammal, knotig ek gav skydd mot den bitande vinden. Tyrion svepte in sig i skinnet med ryggen mot stammen, tog en klunk vin och började läsa om egenskaperna hos drakben. Drakben är svart på grund av sin höga järnhalt, stod det i boken. Det är starkt som stål men lättare och mycket böjligare och naturligtvis helt okänsligt för eld. Pilbågar av drakben skattas högt av dothrakierna, och det är inte att undra på, för med en sådan båge kan man skjuta längre än med någon träbåge.

Tyrion var nästan sjukligt fascinerad av drakar. När han först kom till Kungshamn för att närvara vid systerns bröllop, då hon gifte sig med Robert Baratheon, hade han varit fast besluten att leta reda på drakskallarna som hängt på väggarna i Targaryens tronsal. Kung Robert hade ersatt dem med baner och gobelänger, men Tyrion envisades tills han hittade skallarna i den fuktiga källare där de hade stuvats undan.

Han hade förväntat sig att finna dem storslagna, kanske till och med skrämmande — men inte vackra. Men det var de, svarta som onyx och glänsande så att benet tycktes skimra i ljuset från hans fackla. De tyckte om elden, det kände han, och han hade stuckit in facklan i munnen på en av de större skallarna och fått skuggorna att hoppa och dansa på väggen bakom sig. Tänderna var långa, som böjda knivar av svart diamant, och flammorna från facklan var ingenting för dem, för de hade badat i hettan från mycket större eldar. När Tyrion gick därifrån kunde han svära på att bestarnas tomma ögonhålor såg honom gå.

Det fanns nitton skallar, och den äldsta var över tre tusen år gammal och den yngsta bara ett och ett halvt sekel. De allra yngsta var också de minsta: ett matchande par vars skallar inte var större än en mastiffs och besynnerligt missbildade, allt som återstod av de sista båda äggen som kläckts på Draksten. De var de sista av ätten Targaryens drakar, kanske de sista drakarna i världen, och de hade inte levt särskilt länge.

Gick man bakåt i tiden blev skallarna större och större tills man kom till balladernas och historiernas tre stora monster, drakarna som Aegon Targaryen och hans systrar för länge sedan släppt lösa mot de sju konungarikena. Trubadurerna hade gett dem gudanamn: Balerion, Meraxes, Vhaghar. Tyrion hade stum och respektfull stått mellan deras gapande käftar. Man kunde ha ridit in i Vhaghars strupe på en häst, fast man skulle inte ha ridit ut igen, och Meraxes var till och med ännu större. Och den störste av dem, Balerion, den svarta fasan, kunde ha svalt en uroxe hel eller till och med en av de håriga mammutarna som påstods vandra omkring i den kalla ödemarken bortom Ibbens hamn.

Tyrion stod länge i den fuktiga källaren. Han stirrade på Balerions väldiga skalle med de tomma ögonhålorna ända tills facklan nästan brunnit ut medan han försökte fatta hur stort det levande djuret måste ha varit och föreställde sig hur det hade sett ut när det bredde ut sina enorma svarta vingar och flög över himlen och sprutade eld.

Hans egen avlägsna förfader, kung Loren av Casterlyklippan, hade försökt stå emot elden då han slog sig samman med kung Mern av Ödemarkerna för att göra uppror mot Aegon Targaryen. Det var för närmare tre hundra år sedan, på den tiden då de sju konungarikena var kungariken och inte bara provinser i ett större rike. Tillsammans hade de bägge kungarna sex hundra baner som vajade i vinden, fem tusen beridna riddare och tio gånger så många friryttare och soldater. Aegon draklorden hade kanske en femtedel av det antalet, sa krönikeskrivarna, och de flesta av dem var tillfångatagna soldater som tillhört den senaste kungen han mördat vars lojalitet han inte kunde vara säker på.

Arméerna drabbade samman på de vidsträckta slätterna i Ödemarkerna bland guldgula fält med moget vete. När de båda kungarna gick till anfall darrade Targaryens armé, upplöstes och började fly. En liten stund, sa krönikeskrivarna, var slaget vunnet…men bara den korta stunden innan Aegon Targaryen och hans systrar blandade sig i striden.

Det var enda gången som både Vhaghar, Meraxes och Balerion släpptes lösa på en gång, och trubadurerna kallade det Slaget på eldens fält.

Nära fyra tusen män brann den dagen och bland dem kung Mern av Ödemarkerna. Kung Loren flydde och levde tillräckligt länge för att kapitulera och svära att vara ätten Targaryen huld och trogen och dessutom avla en son, för vilket Tyrion var djupt tacksam.

”Varför läser du så mycket?”

Tyrion tittade upp då han hörde ljudet av rösten. Jon Snö stod en bit därifrån och betraktade honom nyfiket. Han stängde boken med ett finger emellan och sa: ”Titta på mig och tala om vad du ser.”

Pojken gav honom en misstänksam blick. ”Är det här något trick? Jag ser dig, Tyrion Lannister.”

Tyrion suckade. ”Du är anmärkningsvärt artig för att vara oäkting, Snö. Det du ser är en dvärg. Hur gammal är du? Tolv?”

”Fjorton”, svarade pojken.

”Fjorton, och du är längre än jag någonsin kommer att bli. Mina ben är korta och krumma och jag har svårt att gå, och jag måste ha en speciell sadel för att inte falla av hästen, en sadel som jag själv har konstruerat, ska du veta. Det var antingen det eller rida en ponny. Mina armar är visserligen starka men återigen för korta, och jag kan aldrig bli någon krigare. Hade jag fötts av en bonde skulle jag förmodligen blivit utsatt för att dö eller såld till någon kringvandrande cirkus. Tyvärr föddes jag som en Lannister av Casterlyklippan, och då är det inte bra att vara clown. Saker och ting förväntas av mig. Min far var kungens hand i tjugo år, och min bror dödade sedermera just den kungen, men livet är fullt av sådana små tillfälligheter. Min syster gifte sig med den nye kungen och min motbjudande systerson ska bli kung efter honom. Jag måste göra min beskärda del för mitt hus ära. Men hur? Mina ben är kanske för små för min kropp, men huvudet är för stort, även om jag föredrar att tänka att det är precis lagom stort för min hjärna. Jag har en realistisk uppfattning om mina egna starka och svaga sidor, och min hjärna är mitt vapen. Min bror har sitt svärd, kung Robert har sin stridsklubba och jag har min hjärna…och en hjärna behöver böcker som svärdet behöver en brynsten om det ska behålla eggen.” Tyrion knackade på bokens läderpärm. ”Det är därför jag läser så mycket, Jon Snö.”

Pojken smälte allt detta under tystnad. Han hade ätten Starks ansikte även om han inte hade namnet: långt, allvarligt och reserverat, ett ansikte som inte avslöjade någonting. Vem hans mor än varit så hade hon inte lämnat mycket av sig själv i sonen. ”Vad läser du om?” frågade han.

”Drakar”, svarade Tyrion.

”Vad ska det tjäna till? Det finns inte längre några drakar”, hävdade pojken med ungdomlig säkerhet.

”Det påstås det”, sa Tyrion. ”Trist, inte sant? När jag var i din ålder brukade jag drömma om att ha en egen drake.”

”Gjorde du?” sa pojken misstänksamt. Kanske trodde han att Tyrion drev med honom.

”O ja, för till och med en förkrympt, förvriden och ful liten pojke kan titta ner på världen då han sitter på ryggen av en drake.” Tyrion sköt undan björnskinnet och tog sig mödosamt upp på fötter. ”Jag brukade göra upp eld nere i fängelsehålorna på Casterlyklippan och sitta och titta på lågorna i timmar och låtsas att de var drakeld. Ibland föreställde jag mig att det var min far som brann och vid andra tillfällen min syster.” Jon Snö stirrade på honom med ett uttryck i ansiktet som var till hälften förfärat och till hälften fascinerat. Tyrion gapskrattade. ”Titta inte på mig så där, oäkting. Jag vet din hemlighet, och du har själv drömt samma sorts drömmar.”

”Nej”, protesterade Jon Snö upprört. ”Jag skulle aldrig…”

”Inte? Aldrig?” Tyrion höjde ögonbrynet. ”Fast familjen Stark har ju naturligtvis varit väldigt vänliga mot dig. Jag är säker på att lady Stark behandlar dig som om du vore en av hennes egna, och din bror Robb har alltid varit snäll. Och varför inte? Han får Vinterhed medan du får muren. Och din far…han måste ha goda skäl för att skicka i väg dig till nattens väktare…”

”Sluta!” skrek Jon Snö med ansiktet mörkt av ilska. ”Nattens väktare är ett ädelt kall!”

Tyrion skrattade. ”Det där är du för klyftig för att tro på. Nattens väktare är en avskrädeshög för rikets alla missanpassade. Jag har sett dig titta på Yoren och hans pojkar. De är dina nya bröder, Jon Snö. Vad tycker du om dem? Surmulna bönder, folk som inte kan betala sina skulder, tjuvjägare, våldtäktsmän, tjuvar och oäktingar som du slutar alla på muren för att hålla utkik efter varulvar och troll och alla andra monster som din amma varnade dig för. Det goda med det hela är att det inte finns några monster, så det är knappast något farligt arbete. Det dåliga är att du fryser ballarna av dig, men eftersom du ändå inte får avla några barn antar jag att det inte spelar någon roll.”

”Sluta!” skrek pojken. Han tog ett steg framåt med knutna nävar och hade mycket nära till gråten.

Med ens kände sig Tyrion konstigt nog skuldmedveten, och han närmade sig pojken för att ge honom en klapp på axeln eller muttra några ord till ursäkt.

Han såg aldrig vargen, var den var eller hur den hoppade på honom. I ena ögonblicket gick han fram mot Snö och i nästa låg han på rygg på den hårda, steniga marken medan boken flög i väg då han föll. Han tappade andan av den hårda smällen och fick munnen full av jord och blod och multnande löv. Då han försökte resa sig högg det till i ryggen. Han måste ha fått en sträckning i fallet. Han gnisslade frustrerat tänder, grep tag i en rot och drog sig upp i sittande ställning. ”Hjälp mig”, sa han till pojken och sträckte ut handen.

Med ens var vargen mellan dem, men den morrade inte, för det förbaskade djuret gav aldrig ett ljud ifrån sig. Det tittade bara på honom med de där brinnande röda ögonen och visade tänderna, och det var mer än tillräckligt. Tyrion sjönk ner på marken igen med ett stönande. ”Hjälp mig inte då. Jag stannar här tills du har gått.”

Jon Snö klappade Gasts tjocka vita päls och nu log han. ”Be mig snällt.”

Tyrion Lannister kände ilskan bubbla upp inom sig och undertryckte den med ren viljestyrka. Det var inte första gången i livet som han blev förödmjukad och det skulle inte bli den sista, och kanske förtjänade han detta. ”Jag skulle vara dig mycket tacksam om du ville ha vänligheten att hjälpa mig upp, Jon”, sa han milt.

”Plats, Gast”, sa pojken. Skräckvargen satte sig på bakbenen, och de där röda ögonen lämnade aldrig Tyrion. Jon satte händerna under armarna på dvärgen och lyfte lätt upp honom på fötter. Så tog han upp boken och räckte tillbaka den.

”Varför anföll han mig?” frågade Tyrion med en sidoblick på skräckvargen och torkade av blodet och smutsen från munnen med baksidan av handen.

”Han kanske trodde att du var ett troll.”

Tyrion kastade en skarp blick på honom, och så började han skratta, ett frustande gapskratt som mot hans vilja bröt fram ur näsa och mun. ”Vid alla gudar”, flämtade han och kiknade nästan. Så skakade han på huvudet. ”Jag antar att jag är ganska lik ett troll. Vad gör han med varulvar?”

”Det vill du säkert inte veta.” Jon tog upp vinlägeln och räckte den till Tyrion.

Tyrion drog ur korken, lutade huvudet bakåt och tryckte ut en lång stråle i munnen. Vinet kändes som sval eld då det rann genom strupen och värmde magen. Han höll fram lägeln till Jon Snö. ”Vill du ha lite?”

Pojken tog vinlägeln och tog en försiktig klunk. ”Det är sant, eller hur?” sa han när han druckit. ”Det du sa om nattens väktare.”

Tyrion nickade.

Jon Snös mun blev till ett smalt streck. ”Om det är så är det inget att göra åt.”

Tyrion flinade mot honom. ”Det är bra, oäkting. De flesta män skulle hellre förneka en obehaglig sanning än se den i vitögat.”

”De flesta män”, sa pojken, ”men inte du.”

”Nej”, medgav Tyrion, ”inte jag. Det är till och med sällan jag drömmer om drakar nu för tiden. Det finns inte längre några drakar.” Han tog upp vinlägeln som fallit till marken. ”Kom, det är bäst vi går tillbaka till lägret innan din farbror blåser i stridshornet.”

Det var en kort promenad, men marken var ojämn och Tyrion hade svår kramp i benen då de kom tillbaka. Jon Snö räckte fram handen för att hjälpa honom över några stora, tjocka rötter, men Tyrion viftade undan honom. Han skulle klara sig själv, precis som han fått göra hela sitt liv, men lägret var ändå en välkommen syn. Skydden hade rests mot väggen av en sedan länge övergiven fästning för att vinden inte skulle komma åt dem, hästarna hade fått mat och man hade gjort upp eld. Yoren satt på en sten och flådde en ekorre och den aptitretande doften av stuvning fyllde Tyrions näsborrar. Han släpade sig fram till sin tjänare, Morrec, som passade grytan med stuvningen. Utan ett ord räckte Morrec honom sleven. Tyrion smakade och gav tillbaka den. ”Mer peppar”, sa han.

Benjen Stark kom ut ur det skydd han delade med brorsonen. ”Där är du ju, Jon, men du får låta bli att försvinna så där på egen hand. Jag trodde vålnaderna hade tagit dig.”

”Det var trollen”, förklarade Tyrion och skrattade. Jon Snö log och Stark kastade en förbryllad blick på Yoren. Den gamle mannen muttrade, ryckte på axlarna och återgick till sitt blodiga värv.

Ekorren gjorde stuvningen lite kraftigare och på kvällen åt de den tillsammans med svart bröd och hård ost sittande vid elden. Tyrion skickade runt sin vinlägel och till och med Yoren blev lite glad i hatten. En efter en drog sig männen tillbaka till sina skydd för att sova, alla utom Jon Snö som dragit den första vakten.

Tyrion var sist som alltid. Innan han klev in i skyddet som hans tjänare byggt åt honom vände han sig om och kastade en blick på Jon Snö. Pojken stod nära elden och tittade in i lågorna med ansiktet hårt och orörligt.

Tyrion Lannister log sorgset och gick och lade sig.

CATELYN

En vecka efter det att Ned och flickorna hade gett sig i väg kom mäster Luwin till henne en kväll i Brans sjukrum bärande på en läslampa och räkenskapsböckerna. ”Det är hög tid att vi går igenom siffrorna, ers nåd”, sa han. ”Ni vill säkert veta hur mycket det kungliga besöket har kostat oss.”

Catelyn tittade på Bran i hans sjuksäng och strök håret ur pannan på honom. Det hade blivit mycket långt, upptäckte hon, och hon skulle snart bli tvungen att klippa det. ”Jag har inget behov av att titta på siffrorna, mäster Luwin”, svarade hon utan att ta blicken från Bran, ”för jag vet redan vad det har kostat oss. Ta bort böckerna.”

”Ers nåd, kungens sällskap hade god aptit, och vi måste fylla på förråden innan…”

Hon avbröt honom. ”Ta bort böckerna, sa jag. Det där får förvaltaren sköta.”

”Vi har ingen förvaltare”, påminde mäster Luwin henne. Han var som en liten grå råtta, tänkte hon, som vägrade släppa taget. ”Poole följde med söderut för att sätta upp lord Eddards hushåll i Kungshamn.”

Catelyn nickade frånvarande. ”Javisst ja, det minns jag.” Bran såg så blek ut, och hon funderade på om de kunde flytta sängen fram till fönstret, så att han fick lite morgonsol på sig.

Mäster Luwin ställde lampan i en nisch vid dörren och mixtrade med veken. ”Det är flera utnämningar som kräver er omedelbara uppmärksamhet, ers nåd. Förutom en förvaltare behöver vi en vaktkapten för att ersätta Jory, en ny stallmästare…”

Hon vred på huvudet och såg rasande på honom. ”En stallmästare?” Rösten var som ett piskrapp.

Livmedikusen var skakad. ”Ja, ers nåd. Hullen red söderut tillsammans med lord Eddard, så…”

”Min son ligger här lemlästad och döende, Luwin, och ni vill diskutera en stallmästare? Tror ni jag bryr mig ett dyft om vad som händer i stallarna? Tror ni det spelar någon roll för mig? Jag skulle gladeligen slakta varenda häst på Vinterhed med mina egna händer om det kunde öppna Brans ögon. Förstår ni det? Förstår ni? ”

Han böjde på huvudet. ”Ja, ers nåd, men utnämningarna…”

”Jag ska sköta utnämningarna”, avbröt Robb.

Catelyn hade inte hört honom komma in, men där stod han i dörröppningen och såg på henne, och hon fylldes av plötslig skam då hon insåg att hon skrikit. Vad var det som hände med henne? Hon var så trött och det värkte i huvudet hela tiden.

Mäster Luwin tittade från Catelyn till sonen. ”Jag har gjort upp en lista på dem som är tänkbara för de lediga tjänsterna”, sa han och tog fram ett papper ur ärmen som han räckte till Robb.

Hennes son kastade en blick på namnen. Han kom utifrån, såg Catelyn, för kinderna var röda av kylan och håret ostyrigt och rufsigt av vinden. ”Bra män, vi talar om dem i morgon”, sa han och lämnade tillbaka papperet.

”Naturligtvis, ers nåd.” Papperet försvann i ärmen.

”Lämna oss nu, Luwin”, befallde Robb. Mäster Luwin bugade och försvann. Robb stängde dörren efter honom och vände sig mot henne. Han hade svärdet vid sidan, noterade hon. ”Vad gör du, mor?”

Catelyn hade alltid tyckt att Robb liknade henne, för precis som Bran och Rickon och Sansa hade han släkten Tullys färger: det kastanjeröda håret och de blå ögonen. Men för första gången såg hon något av Eddard Stark hos honom, något som var lika strängt och hårt som Norden. ”Vad jag gör?” upprepade hon förbryllat. ”Hur kan du fråga det? Vad tror du att jag gör? Jag tar hand om din bror. Jag tar hand om Bran.”

”Är det vad du kallar det? Du har inte lämnat det här rummet sedan Bran blev skadad. Du kom inte ens till porten när far och flickorna begav sig söderut.”

”Jag sa adjö till dem här och såg dem rida ut från fönstret.” Hon hade bönfallit Ned att inte ge sig av, inte nu, inte efter vad som hänt; allt var förändrat, förstod han inte det? Men det tjänade ingenting till. Han hade inget val, sa han, och så valde han att ge sig av. ”Jag kan inte lämna honom ens för ett ögonblick när varje stund kan vara hans sista. Jag måste vara hos honom om…om…” Hon tog sonens slappa hand och smekte fingrarna. Han var så bräcklig och tunn och det fanns ingen styrka i handen, men hon kunde fortfarande känna livets värme genom huden.

Robbs röst mjuknade. ”Han kommer inte att dö, mor, för mäster Luwin säger att den värsta faran är över.”

”Och om mäster Luwin har fel? Tänk om Bran behöver mig och jag inte är här?”

”Rickon behöver dig!” utbrast Robb skarpt. ”Han är bara tre och förstår inte vad som händer. Han tror att alla har övergett honom, så han följer efter mig hela dagarna, klänger sig fast vid mitt ben och gråter. Jag vet inte vad jag ska göra med honom.” Robb gjorde en paus och tuggade på underläppen på samma sätt som han gjort när han var liten. ”Jag behöver dig också, mor. Jag försöker, men jag kan inte…klara allt själv.” Rösten bröts då känslorna överväldigade honom, och Catelyn mindes att han bara var fjorton. Hon ville resa sig och gå fram till honom, men hon hade fortfarande Brans hand i sin och förmådde inte röra sig.

Utanför tornet började en varg yla, och Catelyn rös till.

”Det är Brans.” Robb öppnade fönstret för att släppa in luft i det kvava tornrummet. Ylandet blev högre, och det var ett kallt, ensamt ljud, fyllt av svårmod och förtvivlan.

”Låt bli”, bad hon. ”Bran behöver hållas varm.”

”Han behöver höra dem sjunga”, invände Robb. Någonstans där ute på Vinterhed började en andra varg yla i korus med den första. Så en tredje, på närmare håll. ”Rufs och Gråvind”, sa Robb då deras röster steg och föll tillsammans. ”Man kan skilja dem åt om man lyssnar noga.”

Catelyn skakade. Det var sorgen och kylan och skräckvargarnas ylande. Natt efter natt hade det fortsatt, ylandet och den kalla vinden, medan hon satt där i det tomma grå slottet och hennes lille pojke låg där lemlästad — det raraste och snällaste av hennes barn, Bran som tyckte om att skratta och klättra och drömde om att bli riddare. Det var slut med det nu, och hon skulle aldrig mer få höra honom skratta. Snyftande släppte hon hans hand och satte händerna för öronen för att slippa höra det förskräckliga ylandet. ”Se till att få tyst på dem!” skrek hon. ”Jag står inte ut med det. Se till att få tyst på dem, döda dem allihop om du måste, bara du ser till att få tyst på dem!”

Hon mindes inte att hon föll ihop på golvet, men där låg hon och Robb lyfte upp henne och höll henne i sina starka armar. ”Var inte rädd, mor, de skulle aldrig skada honom.” Han hjälpte henne till den smala sängen i hörnet av sjukrummet. ”Blunda”, sa han mjukt, ”för du måste vila. Mäster Luwin säger att du knappt har sovit alls sedan Brans fall.”

”Jag kan inte”, grät hon. ”Må gudarna förlåta mig, Robb, men jag kan inte. Tänk om han dör medan jag sover, tänk om han dör, tänk om han dör…” Vargarna ylade fortfarande, och hon skrek och höll för öronen igen. ”Stäng fönstret!”

”Om du lovar att sova.” Robb gick fram till fönstret, men samtidigt som han sträckte sig efter fönsterluckorna hördes ett annat ljud vid sidan av skräckvargarnas klagande ylande. ”Hundarna”, utbrast han och lyssnade. ”Alla hundarna skäller. Det har de aldrig gjort förut…” Catelyn hörde honom flämta till och då hon tittade upp var hans ansikte blekt i skenet från lampan. ”Elden är lös”, viskade han.

Elden är lös, tänkte hon, och sedan Bran! ”Hjälp mig”, bad hon enträget och satte sig upp. ”Hjälp mig med Bran.”

Robb verkade inte höra henne. ”Bibliotekstornet står i brand”, mumlade han.

Catelyn kunde se det fladdrande, rödaktiga skenet genom det öppna fönstret nu. Hon sjönk lättad ihop, för Bran var i säkerhet. Biblioteket låg på andra sidan borggården, och det fanns ingen möjlighet att elden skulle nå dem här. ”Gudarna vare tack”, viskade hon.

Robb tittade på henne som om hon blivit galen. ”Stanna här, mor. Jag kommer tillbaka så snart elden är släckt.” Han rusade i väg och hon hörde honom skrika till vakterna utanför rummet, hörde dem störta nedför trappan två eller tre steg i taget.

Utifrån borggården hördes ropet ”Elden är lös!”, springande steg, skrämda hästar som gnäggade och slottshundarnas ursinniga skällande. Men ylandet hade upphört, insåg hon medan hon lyssnade till kakofonin. Skräckvargarna hade tystnat.

Catelyn sände en tyst tacksägelsebön till guds sju ansikten och gick fram till fönstret. På andra sidan borggården sköt långa eldstungor ut från biblioteksfönstren. Hon såg röken stiga mot himlen och tänkte sorgset på alla böcker som ätten Stark samlat under århundradenas lopp. Så stängde hon fönsterluckorna.

När hon vände sig bort från fönstret stod mannen där i rummet.

”Ni skulle inte vara här”, muttrade han vresigt. ”Ingen skulle vara här.”

Det var en liten sjaskig man i smutsiga bruna kläder och han stank häst. Catelyn kände alla männen som arbetade i deras stallar och det var inte en av dem. Han var mager med stripigt ljust hår och bleka ögon som var insjunkna i ett benigt ansikte, och han hade en dolk i handen.

Catelyn tittade på kniven och sedan på Bran. ”Nej”, sa hon. Ordet fastnade i halsen och det lät snarast som en viskning.

Han måste ha hört henne. ”Det är en ren barmhärtighet”, sa han, ”för han är redan död.”

”Nej”, upprepade Catelyn, högre nu när hon återfått talförmågan. ”Nej, du får inte.” Hon kastade sig på fönstret för att ropa på hjälp, men mannen var snabbare än hon hade trott. Ena handen sattes för hennes mun och ryckte huvudet bakåt medan den andra höll dolken mot strupen. Han stank vämjeligt.

Med bägge händerna tog hon tag i knivbladet och drog av alla krafter bort det från halsen. Hon hörde honom svära i sitt öra och fingrarna var klibbiga av blod, men hon vägrade släppa taget om dolken. Handen som höll för hennes mun klämde åt hårdare så att hon inte kunde andas. Catelyn vred huvudet åt sidan och lyckades sätta tänderna i handen på honom och bet till så hårt hon orkade. Mannen morrade av smärta. Hon borrade in tänderna i hans hand så att den trasades sönder och hon fick smaken av hans blod i munnen. Plötsligt släppte han henne, och hon kippade efter luft och skrek. Han tog tag i hennes hår och ryckte undan hennes huvud. Hon snavade och föll omkull, och i nästa stund stod han lutad över henne medan han andades häftigt och skakade. Han hade fortfarande dolken i ett fast grepp i högra handen och den var klibbig av blod. ”Ni skulle inte vara här”, sa han enfaldigt.

Catelyn såg skuggan slinka in genom den öppna dörren bakom honom. Det hördes ett lågt mullrande ljud, tystare än ett morrande, bara en viskning om ett hot, men mannen måste ha uppfattat något för han började springa samtidigt som vargen tog språnget. De föll omkull tillsammans och ramlade nästan på Catelyn där hon låg. Vargen hade ett grepp om strupen på mannen, och hans skrik varade mindre än en sekund innan besten ryckte huvudet bakåt och slet upp halsen.

Hans blod kändes som varmt regn då det sprutade över ansiktet på henne.

Vargen tittade på henne. Käkarna var röda och våta och ögonen glödde gyllengula i det mörka rummet. Det var Brans varg, upptäckte hon. Naturligtvis var det det. ”Tack”, viskade Catelyn med svag och liten röst. Darrande höjde hon handen och vargen tassade närmare, luktade på fingrarna och började sedan slicka av blodet med sin våta, sträva tunga. När den hade fått bort allt blodet från hennes hand vände den sig tyst bort och hoppade upp på Brans säng där den lade sig. Catelyn började skratta hysteriskt.

Det var så Robb, mäster Luwin och ser Rodrik fann dem då de störtade in med hälften av vakterna på Vinterhed i släptåg. När skrattet äntligen dog bort svepte de in Catelyn i varma filtar och ledde henne tillbaka till hennes egna gemak i kärntornet. Gamla Nan klädde av henne och hjälpte henne ner i ett skållhett bad och tvättade av henne blodet med en mjuk tvättlapp.

Efteråt kom mäster Luwin för att sköta om hennes sår. Kniveggen hade trängt nästan ända in till benet på hennes fingrar och hårbottnen var öm och blödde där mannen ryckt loss en handfull hår. Livmedikusen talade om för henne att det var nu det skulle börja göra ont och gav henne vallmomjölk för att hjälpa henne att sova.

Till slut slöt hon ögonen.

När hon öppnade dem igen berättade de att hon sovit i fyra dygn. Catelyn nickade och satte sig upp i sängen. Nu verkade allt som hänt sedan Bran föll som en mardröm, en fasansfull dröm om blod och sorg, men hon hade smärtan i händerna som påminde henne om att det var verklighet. Hon kände sig svag och yr men samtidigt förunderligt beslutsam, som om en stor tyngd hade lyfts från hennes axlar.

”Jag vill ha bröd och honung”, sa hon till tjänarna, ”och säg till mäster Luwin att mina bandage behöver bytas.” De tittade förvånat på henne och skyndade sig att utföra hennes befallningar.

Catelyn mindes hur hon varit den senaste tiden och skämdes. Hon hade svikit dem allihop: barnen, sin make och sitt hus. Det skulle inte hända igen, och hon skulle minsann visa de här nordborna hur stark en Tully av Flodvattnet kunde vara.

Robb kom före maten. Rodrik Cassel var med honom liksom hennes makes myndling, Theon Greyjoy och slutligen Hallis Mollen, en muskulös vakt med fyrkantigt brunt skägg. Han var den nye vaktkaptenen, upplyste Robb. Hennes son var klädd i härdat läder och ringbrynja, noterade hon, och han hade ett svärd vid sidan.

”Vem var han?” frågade Catelyn.

”Ingen vet hans namn”, svarade Hallis Mollen. ”Han tillhörde inte Vinterhed, ers nåd, men några säger att de har sett honom stryka omkring slottet de senaste veckorna.”

”En av kungens män då”, sa hon, ”eller Lannisters. Han kan ha stannat kvar när de andra gav sig av.”

”Det är möjligt”, instämde Hallis. ”Det har varit så mycket främlingar här på Vinterhed att det inte fanns någon möjlighet att säga vem som tillhörde vem.”

”Han hade hållit sig gömd i stallarna”, insköt Greyjoy. ”Det kändes på lukten.”

”Och hur kunde han undgå att bli upptäckt?” frågade hon skarpt.

Hallis Mollen såg förlägen ut. ”Lord Eddard tog med sig många hästar söderut och vi skickade också ett dussin norrut till nattens väktare, och därför var hälften av spiltorna tomma och det var ingen större svårighet att gömma sig för stalldrängarna. Det kan tänkas att Hodor såg honom, för det sägs att pojken har uppfört sig lite underligt på sista tiden, men eftersom han är efterbliven…” Hallis skakade på huvudet.

”Vi upptäckte var han hade sovit”, inföll Robb, ”och han hade nittio silverhjortar i en läderpung som låg gömd under halmen.”

”Det är skönt att veta att min sons liv inte såldes billigt”, utbrast Catelyn bittert.

Hallis Mollen stirrade förbryllat på henne. ”Ursäkta, ers nåd, men menar ni att mannen var ute efter att döda er pojke?”

Greyjoy lät tvivlande. ”Det låter ju vansinnigt.”

”Han tänkte döda Bran”, fastslog Catelyn, ”för han muttrade hela tiden att jag inte skulle vara där. Han satte eld på biblioteket och trodde att jag skulle rusa dit för att släcka elden och ta vakterna med mig. Om jag inte hade varit halvgalen av sorg skulle det ha fungerat.”

”Varför skulle någon vilja döda Bran?” undrade Robb. ”Vid alla gudar, han är bara en liten hjälplös pojke som sover…”

Catelyn gav sin förstfödde en utmanande blick. ”Om du ska härska i Norden måste du tänka igenom de här sakerna, Robb. Svara på din egen fråga. Varför skulle någon vilja döda ett sovande barn?”

Innan han hann svara kom tjänarna tillbaka med en bricka med mat från köket. Där fanns mycket mer än hon bett om: varmt bröd, smör och honung och björnbärssylt, en baconskiva och ett löskokt ägg, en bit ost och en kanna mintte. Samtidigt kom också mäster Luwin.

”Hur mår min son, mäster?” Catelyn tittade på all maten och fann att hon inte hade någon aptit.

Mäster Luwin sänkte blicken. ”Tillståndet är oförändrat, ers nåd.”

Det var det svar hon förväntat sig, varken mer eller mindre. Händerna dunkade av smärta, som om knivbladet fortfarande skar in i dem. Hon skickade bort tjänarna och såg på Robb igen. ”Har du kommit fram till något svar än?”

”Någon är rädd för att Bran ska vakna upp”, sa Robb, ”rädd för vad han kan säga eller göra, rädd för något han vet.”

Catelyn var stolt över honom. ”Mycket bra.” Hon vände sig till den nye vaktkaptenen. ”Vi måste vaka över Bran, för om det kom en mördare kan det komma fler.”

”Hur många vakter vill ni ha, ers nåd?” frågade Hallis.

”Så länge lord Eddard är borta är det min son som är herre på Vinterhed”, svarade hon.

Robb rätade på ryggen. ”Placera en man i sjukrummet, natt och dag, en utanför dörren och två vid foten av trappan. Ingen får besöka Bran utan mitt eller min mors tillstånd.”

”Som ni befaller, ers nåd.”

”Gör det nu genast”, föreslog Catelyn.

”Och låt vargen stanna i rummet hos honom”, sa Robb.

”Ja”, instämde Catelyn och tillade sedan: ”Absolut.”

Hallis Mollen bugade och lämnade rummet.

”Lady Stark, lade ni märke till dolken som mördaren använde?” frågade ser Rodrik då vaktkaptenen försvunnit.

”Omständigheterna tillät mig inte att undersöka den närmare, men jag kan gå i god för att den var vass”, svarade Catelyn med ett torrt leende. ”Varför undrar ni det?”

”Vi fann kniven i bovens hand, och det tycktes mig som om det var ett alldeles för fint vapen för en sådan man, så jag studerade det länge och väl. Bladet är av valyriskt stål och fästet av drakben. Ett sådant vapen har inget att göra i händerna på en man som han. Någon gav det till honom.”

Catelyn nickade tankfullt. ”Stäng dörren, Robb.”

Han tittade undrande på henne men gjorde som hon sa.

”Det jag nu tänker berätta för er får inte lämna det här rummet”, förklarade hon för dem, ”och jag vill att ni går ed på det. Om bara hälften av det jag misstänker är sant befinner sig Ned och mina flickor i livsfara, och ett ord till fel person kan vara ödesdigert för dem.”

”Lord Eddard är som en andre far för mig”, sa Theon Greyjoy. ”Jag svär.”

”Ni har min ed”, sa mäster Luwin.

”Och min, ers nåd”, ekade ser Rodrik.

Hon tittade på sonen. ”Och du, Robb?”

Han nickade.

”Min syster Lysa tror att klanen Lannister mördade hennes make lord Arryn, kungens hand”, berättade Catelyn. ”Det slår mig att Jaime Lannister inte följde med ut och jagade den dagen Bran föll utan stannade kvar här i slottet.” Det var dödstyst i rummet. ”Jag tror inte att Bran föll ner från det där tornet”, avslutade hon i tystnaden. ”Jag tror han blev kastad.”

Chocken stod tydligt skriven i deras ansikten. ”Ers nåd, det är en monstruös anklagelse”, utbrast ser Rodrik Cassel, ”och inte ens kungamördaren skulle kunna mörda ett oskyldigt barn.”

”Skulle han inte?” frågade Theon Greyjoy. ”Det undrar jag.”

”Det finns ingen gräns för ätten Lannisters stolthet och ärelystnad”, påpekade Catelyn.

”Pojken har alltid klättrat som en apa”, inföll mäster Luwin tankfullt, ”och han kände till varenda sten på Vinterhed.”

”Vid alla gudar”, svor Robb och hans unga ansikte mörknade av vrede. ”Om det är sant ska han få sota för det.” Han drog sitt svärd och viftade med det i luften. ”Jag ska själv döda honom.”

”Stoppa undan det där!” fräste ser Rodrik ilsket åt honom. ”Lannister är hundratals fjärdingsväg härifrån. Dra aldrig svärdet om du inte tänker använda det. Hur många gånger ska jag behöva säga det till dig, dumma pojke?”

Generat stack Robb svärdet i skidan och var med ens ett barn igen. ”Jag ser att min son bär stål nu”, sa Catelyn till ser Rodrik.

”Jag tyckte det var på tiden”, svarade den gamle vapenmästaren.

Robb tittade ängsligt på henne. ”Det är hög tid”, förkunnade hon, ”för Vinterhed kan snart behöva alla sina svärd och det är säkrast att de inte är av trä.”

Theon Greyjoy lade handen på svärdsfästet och sa: ”Ers nåd, om det går så långt står mitt hus i stor skuld till ert.”

Mäster Luwin drog i halsringen som skavde mot huden. ”Allt vi har är hypoteser. Det är drottningens älskade bror som vi har för avsikt att anklaga, och hon kommer inte att uppta det nådigt. Vi måste ha bevis eller hålla tyst för alltid.”

”Vårt bevis är dolken”, sa ser Rodrik, ”för ett så fint vapen kan inte ha passerat obemärkt.”

Det fanns bara ett ställe att söka sanningen på, insåg Catelyn. ”Någon måste bege sig till Kungshamn.”

”Det kan jag göra”, erbjöd sig Robb.

”Nej, din plats är här”, svarade hon, ”för det måste alltid finnas en Stark på Vinterhed.” Hon betraktade ser Rodrik med sina stora vita polisonger, mäster Luwin i sin grå ämbetsdräkt, unge Greyjoy, mager och mörk och impulsiv. Vem skulle hon skicka? Vem skulle bli trodd? Så visste hon. Catelyn kämpade för att kasta av sig filtarna med fingrar som var stela och klumpiga i bandagen. Hon klev ur sängen. ”Jag måste själv bege mig dit.”

”Är det verkligen välbetänkt, ers nåd?” frågade mäster Luwin. ”Klanen Lannister skulle säkert bli misstänksam om ni dök upp.”

”Och hur blir det med Bran då?” frågade Robb. Den stackars pojken såg helt förvirrad ut nu. ”Du kan väl inte lämna honom?”

”Jag har gjort allt jag kan för Bran”, förklarade hon och lade sin skadade hand på hans arm. ”Hans liv vilar i gudarnas och mäster Luwins händer nu. Som du själv påminde mig, Robb, så har jag fler barn att tänka på.”

”Ni behöver ett väpnat följe, ers nåd”, sa Theon.

”Jag skickar med Hallis och en vaktstyrka”, föreslog Robb.

”Nej”, invände Catelyn, ”ett stort följe drar till sig oönskad uppmärksamhet och jag vill inte att klanen Lannister ska veta att jag kommer.”

Ser Rodrik protesterade. ”Ers nåd, låt åtminstone mig få ledsaga er, för kungsvägen kan vara farlig för en ensam kvinna.”

”Jag tänker inte ta kungsvägen”, upplyste Catelyn. Hon tänkte efter och nickade sedan till samtycke. ”Två ryttare kan ta sig fram lika snabbt som en, och bra mycket snabbare än en lång kolonn med vagnar och karosser. Jag välkomnar ert sällskap, ser Rodrik. Vi ska följa Vita kniven ner till havet och hyra ett skepp i Vita hamnen. Starka hästar och friska vindar ska föra oss till Kungshamn långt före Ned och klanen Lannister.” Och då, tänkte hon, får vi kanske reda på sanningen.

SANSA

Eddard Stark hade gett sig ut före gryningen, talade mamsell Mordana om för Sansa då de bröt fastan. ”Kungen skickade efter honom. Ännu en jakt, förmodar jag. Det finns fortfarande vilda uroxar i de här trakterna, har jag hört.”

”Jag har aldrig sett en uroxe”, sa Sansa och gav Lady en bit bacon under bordet. Skräckvargen tog den ur hennes hand lika fint som en drottning.

Mamsell Mordana fnös ogillande. ”En fin dam matar inte hundar vid bordet”, förmanade hon och bröt av ännu en bit honungskaka och lät honungen droppa ner på brödet.

”Det är inte en hund utan en skräckvarg”, påpekade Sansa samtidigt som Lady slickade hennes fingrar med sin sträva tunga. ”Och pappa sa att vi fick ha dem med oss om vi ville.”

Det blidkade inte mamsellen. ”Du är en snäll flicka, Sansa, men det säger jag, när det kommer till den där besten är du lika egensinnig som din syster Arya.” Hon rynkade ögonbrynen. ”Var är Arya någonstans förresten?”

”Hon var inte hungrig”, svarade Sansa trots att hon mycket väl visste att hennes syster förmodligen hade smugit ner till köket för flera timmar sedan och övertalat någon kökspojke att ge henne frukost.

”Påminn henne att hon måste klä sig snyggt i dag, den grå sammetsklänningen kanske, för vi är alla tre inbjudna att åka tillsammans med drottningen och prinsessan Myrcella i den kungliga karossen, och vi måste ta oss så bra ut som möjligt.”

Det gjorde redan Sansa. Hon hade borstat sitt långa, kastanjeröda hår tills det glänste och satt på sig sin vackraste blå sidenklänning. Hon hade sett fram emot den här dagen i över en vecka, för det var en stor ära att få åka tillsammans med drottningen, och dessutom skulle kanske prins Joffrey vara där, hennes trolovade. Bara tanken på honom fick det att pirra i magen, även om de inte skulle gifta sig på många år än. Sansa kände egentligen inte Joffrey ännu, men hon var redan kär i honom. Han såg precis ut som hennes drömprins, lång och stilig och stark med hår som guld, och hon satte högt värde på de få stunder hon fick tillbringa i hans sällskap. Det enda hon oroade sig för den här dagen var Arya, för hon hade en förmåga att förstöra allting, och man visste aldrig vad hon kunde ta sig till. ”Det ska jag göra”, lovade Sansa osäkert, ”men hon kommer ändå att klä sig på samma sätt som hon alltid gör.” Hon hoppades att det inte skulle bli alltför genant. ”Får jag gå från bordet?”

”Det får du.” Mamsell Mordana tog för sig mer bröd och honung, och Sansa reste sig från bänken och sprang ut ur värdshusets skänkrum med Lady i hälarna.

Då hon kom ut stod hon en stund mitt bland ropen och svordomarna och de knarrande trähjulen och såg männen ta ner tälten och lasta vagnarna för ännu en dags marsch. Värdshuset var en stor trevåningsbyggnad i ljus sten, den största Sansa någonsin sett, men ändå hade där bara funnits plats för mindre än en tredjedel av kungens sällskap, som nu hade vuxit till över fyra hundra personer med faderns följe inräknat plus de friryttare som slutit sig till dem på vägen.

Hon fann Arya vid stranden av floden Treudden där hon försökte hålla Nymeria still medan hon borstade pälsen ren från torkad lera. Skräckvargen gillade inte behandlingen. Arya hade samma skinnkläder på sig som hon haft dagen innan och dagen före dess.

”Det är bäst du sätter på dig något snyggt”, sa Sansa till henne, ”för det har mamsell Mordana sagt. Vi ska åka i drottningens kaross tillsammans med prinsessan Myrcella i dag.”

”Inte jag”, förkunnade Arya och försökte borsta ut en tova i Nymerias trassliga grå päls, ”för Mycah och jag ska rida uppströms och leta efter rubiner vid vadstället.”

”Rubiner”, upprepade Sansa och begrep ingenting. ”Vad då för rubiner?”

Arya såg på henne som om hon vore en idiot. ”Rhaegars rubiner. Det var här kung Robert dödade honom och vann kronan.”

Sansa gav sin taniga lillasyster en klentrogen blick. ”Du kan inte leta efter rubiner för prinsessan väntar oss och drottningen har bjudit oss bägge två.”

”Det struntar jag i”, svarade Arya, ”och det finns inte ens några fönster på karossen, så man kan inte se någonting.”

”Vad finns det att se?” undrade Sansa irriterat. Hon hade blivit överlycklig över inbjudan, och nu skulle hennes idiotiska syster förstöra alltihop, precis som hon varit rädd för. ”Det är ju bara fält och bondgårdar och borgar.”

”Det är det inte alls”, protesterade Arya envist, ”och om du följde med oss någon gång skulle du få se.”

”Jag avskyr att rida”, utbrast Sansa hett, ”för man blir bara smutsig och dammig och mörbultad.”

Arya ryckte på axlarna. ”Stå still!” fräste hon åt Nymeria. ”Det gör inte ont.” Till Sansa sa hon: ”Medan vi red över Näset räknade jag till trettiosex blommor som jag aldrig tidigare sett, och Mycah visade mig en krokodil.”

Sansa rös. I tolv dagar hade de färdats över Näset längs en krokig broväg som slingrade sig genom ändlös svart sumpmark och hon hade hatat vartenda ögonblick. Luften hade varit fuktig och klibbig och brovägen så smal att de inte ens kunde slå läger ordentligt på natten utan var tvungna att stanna på själva kungsvägen. Täta snår med till hälften översvämmade träd växte tätt intill vägkanterna med grenarna fulla av bleka svampartade klängväxter. I gyttjan och gölarna med stillastående vatten fanns vackra blommor, men om man var dum nog att lämna brovägen för att plocka dem fanns det kvicksand, som bara väntade på att suga ner en, och ormar som iakttog en från träden och krokodiler som flöt halvt gömda under ytan och såg ut som svarta stockar med ögon och tänder.

Inget av detta hejdade naturligtvis Arya. En dag kom hon tillbaka flinande med hela sitt hästansikte, rufsig i håret och med leriga kläder och med en slokande bukett purpurfärgade blommor till fadern. Sansa hoppades hela tiden att han skulle säga åt Arya att hon måste uppföra sig ordentligt och uppträda som den högättade dam hon var, men det gjorde han aldrig, han bara kramade om henne och tackade henne för blommorna, och det gjorde henne bara värre.

Sedan visade det sig att de purpurfärgade blommorna hette giftkyssen, och Arya fick utslag på armarna. Sansa trodde det skulle lära henne en läxa, men Arya bara skrattade och nästa dag gned hon in hela armarna med lera precis som en okunnig bondkvinna bara för att hennes gode vän Mycah hade sagt att leran skulle få det att sluta klia. Hon hade blåmärken på armar och axlar också, mörkt blålila strimmor och bleknade gulgröna fläckar. Sansa hade nog sett dem då systern klädde av sig för att gå och lägga sig. Hur hon fått dem visste bara de sju gudarna.

Arya fortsatte att borsta ut Nymerias tovor och pratade på om vad hon sett då hon varit ute på upptäcktsfärd söderut. ”I förra veckan hittade vi ett vakttorn där det spökade och dagen innan dess jagade vi en hjord vildhästar. Du skulle ha sett hur de sprang när de fick vittring på Nymeria.” Vargen skruvade på sig i hennes grepp och Arya grälade på henne. ”Sluta med det där, jag måste ta andra sidan också, för du är alldeles lerig.”

”Du får inte lämna kolonnen”, påminde Sansa henne. ”Det har far sagt.”

Arya ryckte på axlarna. ”Jag var inte långt borta, och dessutom hade jag Nymeria med mig hela tiden. Förresten är det inte alltid jag lämnar den heller, för ibland är det roligt att bara rida längs vagnarna och prata med folk.”

Sansa visste allt om vilken sorts folk Arya tyckte om att prata med: väpnare och stalldrängar och tjänsteflickor, gamla män och nakna barn, och friryttare av tvivelaktig härkomst som var grova i mun. Arya umgicks med precis vem som helst, och den här Mycah var värst av dem alla, son till en slaktare, tretton år och vild, och han sov i köttvagnen och stank av slaktbänken. Bara åsynen av honom fick Sansa att må illa, men Arya tycktes föredra hans sällskap framför hennes.

Sansa började tappa tålamodet. ”Du måste följa med mig”, sa hon bestämt till systern, ”för du kan inte tacka nej till drottningen och mamsell Mordana väntar dig.”

Arya låtsades inte om henne utan ryckte till hårt med borsten. Nymeria morrade och drog sig förnärmad en bit bort. ”Kom tillbaka!”

”Det blir citronkakor och te”, fortsatte Sansa, vuxen och förnuftig. Lady strök sig mot hennes ben. Sansa kliade henne bakom öronen och Lady satte sig på bakbenen bredvid henne och såg Arya jaga Nymeria. ”Varför vill du rida på en illaluktande gammal häst och bli mörbultad och svettig när du kan luta dig mot fjäderkuddar och äta kakor tillsammans med drottningen?”

”Jag tycker inte om drottningen”, upplyste Arya nonchalant. Sansa drog efter andan och var chockerad över att ens Arya kunde säga något sådant, men systern pladdrade obekymrat på. ”Hon låter mig inte ens ta med Nymeria.” Hon stoppade borsten i bältet och närmade sig vargen, och Nymeria iakttog henne med vaksam blick.

”En kunglig kaross är inte någon plats för en varg”, påpekade Sansa, ”och prinsessan Myrcella är rädd för dem, det vet du.”

”Myrcella är en liten baby.” Arya tog Nymeria om halsen, men i samma stund som hon drog fram borsten igen slet sig skräckvargen fri och skuttade därifrån. Frustrerad kastade Arya borsten i marken. ”Dumma varg!” skrek hon.

Sansa kunde inte låta bli att småle. Hundgårdsmästaren hade en gång berättat för henne att djur tar efter sin herre. Hon gav Lady en snabb liten kram och Lady slickade henne på kinden. Sansa fnissade. Det hörde Arya och hon svängde runt och blängde ilsket på systern. ”Jag bryr mig inte om vad du säger, för jag ska ut och rida.” Hennes långa hästansikte fick det där envisa uttrycket som betydde att hon tänkte göra något egensinnigt.

”Vid alla gudar, Arya, ibland uppför du dig som ett sådant barn”, utbrast Sansa. ”Då får jag väl gå själv då, och det blir mycket trevligare på det sättet. Lady och jag ska äta alla citronkakorna och ha jätteroligt utan dig.”

Hon vände sig om för att gå därifrån, men Arya ropade efter henne: ”De kommer inte att låta dig ta med Lady heller.” Innan Sansa hann tänka ut ett lämpligt svar hade hon försvunnit bortåt floden på jakt efter Nymeria.

Ensam och förödmjukad gick Sansa den långa vägen tillbaka till värdshuset där hon visste att mamsell Mordana skulle sitta och vänta. Lady tassade tyst vid hennes sida. Hon hade inte långt till tårarna. Det enda hon ville var att allt skulle vara trevligt och vackert, precis som det var i balladerna. Varför kunde inte Arya vara snäll och rar och fin som prinsessan Myrcella? En sådan syster skulle hon velat ha.

Sansa fattade aldrig hur två systrar som fötts med bara två års mellanrum kunde vara så olika. Det skulle varit lättare om Arya varit en oäkting som deras halvbror Jon. Hon såg till och med ut som Jon med ätten Starks långa ansikte och bruna hår och hade ingenting av modern i dragen eller färgerna. Och Jons mor hade varit lågättad, det viskade folk i varje fall. En gång när Sansa var mindre hade hon frågat modern om det inte blivit något misstag och trollen kanske hade stulit hennes riktiga syster. Men modern hade bara skrattat och sagt att nog var Arya hennes dotter alltid och Sansas äkta syster, blod av deras blod. Sansa kunde inte föreställa sig varför modern skulle vilja ljuga om den saken, så hon hade antagit att det måste vara sant.

Då hon närmade sig mitten av lägret glömde hon snart sina bekymmer, för det hade samlats en massa folk omkring drottningens kaross. Sansa hörde hur det surrade av upphetsade röster som i en bikupa. Dörrarna var öppna, såg hon, och drottningen stod på översta trappsteget och log ner mot någon. ”Rådet visar oss en stor ära, mina herrar”, hörde hon henne säga.

”Vad är det som står på?” frågade hon en väpnare som hon kände.

”Rådet har skickat ryttare från Kungshamn för att eskortera oss resten av vägen”, svarade han. ”En hedersvakt för kungen.”

Angelägen om att se lät Sansa Lady bana väg för dem genom trängseln, för folk flyttade sig hastigt åt sidan när de fick syn på skräckvargen. Då Sansa kom närmare upptäckte hon att två riddare knäböjde framför drottningen och deras rustningar var så fina och praktfulla att hon bara stirrade.

Den ene riddaren hade en rustning av vita emaljerade fjäll som glänste som nyfallen snö med ciseleringar och spännen som glittrade i solen. När han tog av sig hjälmen såg Sansa att det var en gammal man med hår lika vitt som rustningen, men ändå verkade han stark och elegant. Från hans axlar hängde kungsvaktens snövita mantel.

Hans följeslagare var en man i tjugoårsåldern vars rustning bestod av metallplattor i djupaste skogsgrönt. Det var den stiligaste man Sansa någonsin sett: lång och kraftfullt byggd med kolsvart hår, som nådde ner till axlarna och ramade in ett slätrakat ansikte, och skrattande gröna ögon som harmonierade med rustningen. Under ena armen hade han en hornprydd hjälm och den magnifika hjälmkammen skimrade av guld.

Först lade Sansa inte märke till den tredje främlingen, för han knäböjde inte tillsammans med de andra utan stod vid sidan av bredvid deras hästar. Det var en mager och bister man som under tystnad följde det som skedde. Hans ansikte var koppärrigt och skägglöst med djupt liggande ögon och infallna kinder. Trots att han inte var någon gammal man hade han bara kvar några få hårtestar som stack ut ovanför öronen, men dem hade han låtit växa långa som en kvinnas hår. Han bar en järngrå ringbrynja över lager av härdat läder, och den var enkel och osmyckad och skvallrade om ålder och flitig användning. Ovanför högra axeln syntes det missfärgade läderfästet på klingan som han hade hängande på ryggen: ett slagsvärd som var för långt att bäras vid sidan.

”Kungen har gett sig ut på jakt, men jag vet att han blir glad över att se er när han kommer tillbaka”, sa drottningen till de båda riddarna som knäböjde framför henne, men Sansa kunde inte slita blicken från den tredje mannen, och han tycktes känna hennes blick, för han vred långsamt på huvudet. Lady morrade. Plötsligt fylldes Sansa Stark av skräck, och hon hade aldrig i hela sitt liv varit så rädd. Hon backade ett steg och stötte till någon.

Starka händer tog henne om axlarna och för ett ögonblick trodde Sansa att det var fadern, men då hon vände sig om stirrade Sandor Cleganes brännskadade ansikte ner på henne med munnen förvriden till ett fasansfullt hånflin. ”Du skakar ju, flicka”, sa han med väsande röst. ”Skrämmer jag dig så?”

Det gjorde han och hade gjort det sedan hon första gången såg den förödelse som elden ställt till med i hans ansikte, men nu verkade han inte hälften så skrämmande som den andre, fast Sansa slet sig ändå loss från honom. Blodhunden skrattade och Lady ställde sig mellan dem och morrade varnande. Sansa sjönk ner på knä och slog armarna om vargen. Det stod fullt av folk omkring dem och stirrade och hon kände deras blickar på sig. Här och var hörde hon låga kommentarer och fniss.

”En varg”, utropade en man och någon annan sa: ”Vid alla sju helveten, det där är en skräckvarg”, och den förste mannen frågade: ”Vad gör den i lägret?”, och Blodhundens väsande röst svarade: ”Familjen Stark använder dem som ammor.” Sansa märkte att de båda främmande riddarna tittade ner på henne och Lady med dragna svärd och då blev hon rädd igen och skämdes och ögonen fylldes av tårar.

Hon hörde drottningen säga: ”Gå till henne, Joffrey.”

Så stod hennes prins där.

”Lämna henne i fred”, sa Joffrey. Han lutade sig över henne och var mycket ståtlig i blått ylle och svart läder med de gyllene lockarna skinande som en krona i solen. Han räckte henne handen och drog upp henne på fötter. ”Vad är det, min kära? Varför är du rädd? Ingen ska göra dig något ont. Stoppa ner svärden igen allihop, för vargen är bara hennes lilla husdjur.” Han tittade på Sandor Clegane. ”Och du, hund, i väg med dig, för du skrämmer min trolovade.”

Den ständigt lika trogne Blodhunden bugade och försvann tyst i mängden, och Sansa försökte återfå behärskningen. Hon kände sig som en idiot, för hon var ju trots allt en Stark av Vinterhed, en högättad dam och en dag skulle hon bli drottning. ”Det var inte han, dyre prins”, försökte hon förklara, ”utan den andre.”

De bägge främmande riddarna växlade en blick. ”Payne?” småskrattade den unge mannen i grön rustning.

Den äldre mannen i vitt talade mjukt till Sansa. ”Ofta skrämmer ser Ilyn även mig, lilla vän, för han ser skräckinjagande ut.”

”Och det ska han också göra.” Drottningen hade stigit ner från karossen och åskådarna drog sig åt sidan för att släppa fram henne. ”Om de onda inte fruktar kungens rättvisa har man valt fel man för ämbetet.”

Äntligen fick Sansa mål i mun. ”Då har ni definitivt valt rätt man, ers höghet”, förklarade hon och skrattsalvorna dånade runt omkring henne.

”Väl talat, barn”, berömde den gamle mannen i vitt, ”och som det anstår dottern till Eddard Stark. Det är en ära att få göra din bekantskap även om vi möts under lite ovanliga former. Jag är ser Barristan Selmy i kungsvakten.” Han bugade.

Sansa kände igen namnet och nu visade hon prov på den uppfostran som mamsell Mordana under årens lopp bibringat henne. ”Befälhavaren för kungsvakten”, sa hon artigt, ”och rådgivare till Robert och till Aerys Targaryen före honom. Äran är helt på min sida, ädle riddare, för även långt uppe i norr prisar trubadurerna Barristan den djärves bedrifter.”

Den gröne riddaren skrattade igen. ”Barristan den gamle, menar du. Smickra honom inte så förskräckligt, barn, för han har redan alltför höga tankar om sig själv.” Han log mot henne. ”Och nu, vargflicka, om du kan sätta ett namn även på mig måste jag medge att du inte kan vara någon annan än vår hands dotter.”

Joffrey stelnade till bredvid henne. ”Tänk på hur du tilltalar min trolovade.”

”Jag kan svara”, insköt Sansa snabbt för att släcka prinsens vrede och log mot den gröne riddaren. ”Er hjälm har gyllene horn, ers nåd, och kronhjorten är kungahusets vapen. Kung Robert har två bröder och eftersom ni är så ung måste ni vara Renly Baratheon, lord av Stormens ände och rådgivare till kungen, och så namnger jag er.”

Ser Barristan småskrattade. ”Eftersom han är så ung måste han vara en struttande sprätt, och så namnger jag honom.”

Alla skrattade, och högst av alla lord Renly själv. Spänningen i luften var försvunnen och Sansa började känna sig väl till mods…tills ser Ilyn Payne knuffade sig fram mellan två män och stod där framför henne med hårt ansikte. Han sa inte ett ord. Lady visade tänderna och började morra lågt och hotfullt, men den här gången tystade Sansa vargen med en klapp på huvudet. ”Jag ber om ursäkt ifall jag har förolämpat er, ser Ilyn”, sa hon.

Hon väntade på ett svar, men det kom inget. Då skarprättaren såg på henne tycktes hans bleka, färglösa ögon slita av henne kläderna och sedan huden så att hennes själ var alldeles naken framför honom. Fortfarande utan att säga ett ord vände han sig om och gick därifrån.

Sansa förstod inte och tittade på prinsen. ”Sa jag något fel, ers höghet? Varför ville han inte tala till mig?”

”Ser Ilyn har inte känt sig talför på de senaste fjorton åren”, kommenterade lord Renly med ett illmarigt leende.

Joffrey gav sin farbror en hatisk blick och tog sedan Sansas händer i sina. ”Aerys Targaryen lät dra ut hans tunga med heta tänger.”

”Men han är mycket vältalig med svärdet”, insköt drottningen, ”och han är obrottsligt lojal mot riket.” Så log hon vänligt och tillade: ”Sansa, rådgivarna och jag måste samtala ända tills kungen kommer tillbaka med din far, så jag är rädd för att vi får skjuta upp din dag tillsammans med Myrcella. Framför mina ursäkter till din syster, men du kan väl ta hand om vår gäst i dag, Joffrey?”

”Gärna, mor”, svarade Joffrey formellt. Han tog Sansa i armen och ledde henne bort från karossen, och hennes livsandar steg. En hel dag med prinsen! Hon betraktade Joffrey med tillbedjan i blicken. Han var så ståtlig, tänkte hon, och han hade räddat henne från ser Ilyn och Blodhunden på nästan samma sätt som i balladerna, som den gången ser Serwyn av spegelskölden räddade prinsessan Daeryssa från jättarna eller prins Aemon drakriddaren försvarade drottning Naerys heder mot den ondskefulle ser Morgils förtal.

Joffrey lade handen på hennes arm och det fick hjärtat att slå fortare. ”Vad vill du göra?”

Vara tillsammans med dig, tänkte Sansa, men högt sa hon: ”Det får du bestämma, min prins.”

Joffrey tänkte efter. ”Vi skulle kunna ta en ridtur.”

”Å, jag älskar att rida”, försäkrade Sansa.

Joffrey kastade en blick på Lady som följde dem i hälarna. ”Din varg kan skrämma hästarna och min hund skrämmer tydligen dig. Vad säger du om att lämna kvar bägge två och ge oss ut på egen hand?”

Sansa tvekade. ”Om du vill”, svarade hon tvekande, ”och jag antar att jag kan binda Lady.” Men hon förstod inte riktigt. ”Jag visste inte att du hade någon hund…”

Joffrey skrattade. ”Egentligen är han min mors hund, och hon har satt honom på att vakta mig, så det gör han.”

”Du menar Blodhunden”, sa hon och blev arg på sig själv för att hon fattade så långsamt. Hennes prins skulle aldrig kunna älska henne om hon verkade dum. ”Är det säkert att lämna honom kvar?”

Prins Joffrey såg ut att vara irriterad över att hon ens kom på tanken att fråga. ”Var inte rädd, min söta, för jag är nästan vuxen och jag slåss inte med trä som dina bröder. Allt jag behöver är det här.” Han drog sitt svärd och visade det för henne: ett tveeggat långsvärd, som var skickligt förminskat för att passa en pojke på tolv, i glänsande blått stål med läderkavel och ett lejonhuvud i guld som svärdsknapp. Sansa kom med beundrande utrop och Joffrey såg belåten ut. ”Jag kallar det Lejontand”, berättade han.

Så de lämnade kvar hennes skräckvarg och hans livvakt i lägret och gav sig i väg längs den norra stranden av Treudden med bara Lejontand i sällskap.

Det var en sagolik, magisk dag. Luften var varm och tung av blomdoft och här hade skogarna en mjuk skönhet som Sansa aldrig sett i Norden. Prins Joffreys häst var en fux, snabb som vinden, och han red den med vårdslös nonchalans och så fort att Sansa hade all möda i världen att hinna med på sitt sto. Det var en dag som gjord för äventyr. De utforskade hålorna i flodbanken och spårade en skuggkatt till dess lya, och när de blev hungriga hittade Joffrey ett fäste med hjälp av röken och sa åt folket att hämta mat och vin till sin prins och hans dam. De åt färsk forell från floden och Sansa drack mer vin än hon någonsin gjort förut. ”Far låter oss bara få en bägare och bara på fester”, erkände hon för prinsen.

”Min trolovade får dricka så mycket hon vill”, förkunnade Joffrey och fyllde på hennes bägare.

Efter maten tog de det lugnare. Joffrey sjöng för henne medan de red och hans röst var klar och melodisk. Sansa kände sig lite yr av vinet. ”Borde vi inte vända tillbaka?” frågade hon.

”Snart”, svarade Joffrey. ”Slagfältet ligger alldeles där framme vid flodkröken, och det var där min far dödade Rhaegar Targaryen. Han krossade bröstet på honom, krasch, rakt igenom rustningen.” Joffrey svingade en inbillad stridsklubba för att visa henne hur det hade gått till. ”Sedan dödade morbror Jaime gamle Aerys och min far blev kung…Men vad är det som låter?”

Sansa hörde det också, ljudet av trä mot trä som ekade i skogen. ”Jag vet inte”, sa hon, men det gjorde henne nervös. ”Kom Joffrey, så rider vi tillbaka.”

”Jag vill se vad det är.” Joffrey styrde hästen i riktning mot ljudet, och Sansa hade inget annat val än att följa efter. Ljudet blev högre och tydligare, ett klapper av trä mot trä, och när de kom närmare hörde de tunga andetag också och då och då ett stönande.

”Det är någon där”, sa Sansa ängsligt. Hon kom att tänka på Lady och önskade att skräckvargen varit med henne.

”Du är trygg med mig”, försäkrade Joffrey och drog Lejontand ur skidan, och ljudet av stål mot läder fick henne att darra. ”Den här vägen”, sa han och red igenom en träddunge.

I en glänta alldeles invid floden fick de syn på en pojke och en flicka som lekte riddare. Deras svärd var träkäppar — kvastskaft såg det ut som — och de for fram över gräset och svingade dem av alla krafter. Pojken var flera år äldre, huvudet längre och mycket starkare, och det var han som gick till anfall. Flickan, en mager stackare i smutsiga skinnkläder, hoppade åt sidan och lyckades parera de flesta av pojkens slag, men inte alla. När hon försökte göra ett utfall mot honom, tog han emot hennes slag med sin käpp, svepte hennes åt sidan och träffade henne hårt på fingrarna. Hon skrek till och släppte vapnet.

Prins Joffrey skrattade. Pojken såg sig om med uppspärrade ögon, ryckte till och tappade käppen i gräset. Flickan blängde ilsket på dem medan hon sög på knogarna där smällen träffat och Sansa blev förfärad. ”Arya!” utropade hon klentroget.

”Ge er i väg”, ropade Arya tillbaka med ilskna tårar i ögonen. ”Vad gör ni här? Lämna oss i fred!”

Joffrey tittade från Arya till Sansa och tillbaka igen. ”Din syster?” Rodnande nickade hon. Joffrey granskade pojken, som var klumpig med grovt, fräknigt ansikte och tjockt rött hår. ”Och vem är du, pojk?” frågade han i befallande ton.

”Mycah, ers höghet”, muttrade pojken som kände igen prinsen och vände bort blicken.

”Han är son till slaktaren”, berättade Sansa.

”Han är min vän”, utbrast Arya skarpt, ”och ni ska låta honom vara i fred.”

”En slaktarson som vill bli riddare, eller?” Joffrey hoppade ner från hästen med svärdet i handen. ”Ta upp svärdet, slaktarpojk”, uppmanade han med ögonen lysande av munterhet. ”Nu ska vi se hur duktig du är.”

Mycah stod där stel av rädsla.

Joffrey gick fram till honom. ”Seså, ta upp det. Eller slåss du bara med småflickor?”

”Hon bad mig göra det, ers höghet”, försvarade sig Mycah. ”Hon bad mig.”

Sansa behövde bara kasta en blick på Arya och se hennes rodnande kinder för att veta att pojken talade sanning, men Joffrey var inte på humör att lyssna, och vinet hade gjort honom vild. ”Tänker du ta upp svärdet eller inte?”

Mycah skakade på huvudet. ”Det är bara en käpp, ers höghet. Det är inget svärd utan bara en käpp.”

”Och du är bara en slaktares pojke och ingen riddare.” Joffrey höjde Lejontand och satte spetsen mot Mycahs kind under ögat medan pojken stod där och darrade. ”Det var min trolovades syster du slog, vet du det?” Blodet trängde fram där svärdet tryckte mot Mycahs hud och långsamt började det rinna nedför pojkens kind.

”Sluta!” skrek Arya och tog upp sin käpp från marken.

Sansa blev rädd. ”Håll dig utanför det här, Arya.”

”Jag ska inte göra honom…särskilt illa”, sa prins Joffrey till Arya utan att ta blicken från slaktarsonen.

Arya kastade sig över honom.

Sansa hoppade ner från stoet, men hon var för långsam. Arya svingade käppen med bägge händerna och det hördes ett högt brak då träet splittrades mot prinsens bakhuvud, och sedan hände allt på en gång inför ögonen på den förfärade Sansa. Joffrey vacklade till och svängde runt samtidigt som han svor ursinnigt. Mycah sprang mot träden så fort benen bar honom, och Arya svingade käppen mot prinsen igen, men den här gången parerade prins Joffrey hugget med Lejontand och slog den avbrutna käppen ur händerna på henne. Sansa skrek: ”Nej, nej, sluta, sluta båda två, ni förstör alltihop”, men ingen lyssnade på henne. Arya tog upp en sten och kastade den mot Joffreys huvud men träffade i stället hans häst, och fuxen stegrade sig och galopperade i väg efter Mycah. ”Sluta, låt bli, sluta!” tjöt Sansa. Joffrey högg efter Arya med svärdet medan han skrek oanständigheter, fruktansvärda ord, fula ord. Arya ryggade tillbaka, för nu var hon rädd, men Joffrey följde efter och jagade henne mot skogsdungen där han tryckte upp henne mot ett träd. Sansa visste inte vad hon skulle ta sig till utan stod bara hjälplöst och nästan blind av tårar och tittade på.

Så svepte något grått förbi henne och plötsligt var Nymeria där. Hon hoppade och käftarna slöts om Joffreys svärdsarm. Svärdet föll ur hans fingrar då vargen knuffade omkull honom, och de rullade runt i gräset medan vargen morrade och slet i honom och prinsen tjöt av smärta. ”Ta bort den!” skrek han. ”Ta bort den!”

Aryas röst var som en pisksnärt. ”Nymeria!”

Skräckvargen släppte Joffrey och ställde sig bredvid Arya. Prinsen låg i gräset och kved medan han höll om sin sargade arm, och skjortan var genomdränkt av blod. ”Hon gjorde dig inte…särskilt illa”, sa Arya, tog upp Lejontand från marken och ställde sig över honom medan hon höll svärdet med bägge händerna.

Joffrey gav ifrån sig ett ängsligt, gnällande läte då han tittade upp på henne. ”Nej, gör mig inte illa”, sa han, ”för då talar jag om det för mor.”

”Låt honom vara i fred!” skrek Sansa åt systern.

Arya svängde runt och kastade med all kraft upp svärdet i luften, och det blå stålet blixtrade i solen då svärdet for i väg ut över floden. Det träffade vattnet och försvann med ett plask. Joffrey stönade, och Arya rusade fram till sin häst med Nymeria i hälarna.

Då de försvunnit gick Sansa fram till prins Joffrey. Hans ögon var slutna av smärta och han andades stötigt. Sansa knäböjde bredvid honom. ”Joffrey”, snyftade hon, ”å, titta vad de har gjort, titta vad de har gjort, min stackars prins. Var inte rädd, jag ska rida till fästet och skaffa hjälp åt dig.” Ömt sträckte hon ut handen och strök tillbaka hans mjuka, gyllenblonda hår.

Ögonen flög upp och han såg på henne, men där syntes inget annat än avsky, inget annat än förakt. ”Gå då!” fräste han. ”Men rör mig inte.”

EDDARD

”De har hittat henne, ers nåd.”

Ned reste sig snabbt. ”Våra män eller klanen Lannisters?”

”Det var Jory”, svarade hans förvaltare Vayon Poole, ”och hon är inte skadad.”

”Gudarna vare tack”, utbrast Ned. Hans män hade sökt efter Arya i fyra dagar nu, men drottningens män hade också varit ute och letat. ”Var är hon? Säg åt Jory att genast komma hit med henne.”

”Jag är ledsen, ers nåd”, började Poole, ”men vakterna vid porten var klanen Lannisters män och de informerade drottningen när Jory kom med henne, och de har fört henne raka vägen till kungen…”

”Må djävulen ta den kvinnan!” fräste Ned och stegade mot dörren. ”Hämta Sansa och ta med henne till audienssalen, för hennes version av historien kan behövas.” Rasande störtade han nedför torntrappan. De första tre dagarna hade han själv lett spaningspatrullen och hade knappt sovit en timme sedan Arya försvann. Den här morgonen hade han varit så förtvivlad och trött att han knappt kunde stå på benen, men nu gav ursinnet honom styrka.

Flera män ropade till honom då han gick över borggården, men Ned hade för bråttom för att bry sig om att svara. Helst skulle han ha velat springa, men han var trots allt kungens hand och en hand måste uppträda med värdighet. Han var medveten om blickarna som följde honom, om de mumlande rösterna som undrade vad han skulle göra.

De befann sig i en liten borg en halv dagsritt söder om Treudden som tillhörde ser Raymun Darry, och det kungliga sällskapet hade objudet gjort sig till hans gäster medan jakten på Arya och slaktarens pojke gick av stapeln på bägge sidor om floden. De var inga välkomna besökare. Ser Raymun hade svurit trohetsed till kungen, men hans släkt hade kämpat under Rhaegars drakbaner i slaget vid Treudden, och hans tre äldre bröder hade dött där, något som varken Robert eller ser Raymun glömt. Smockan hängde i luften hela tiden eftersom både kungens, Darrys, Lannisters och Starks män var hopträngda i en borg som var alldeles för liten för alla dessa människor.

Kungen hade lagt beslag på ser Raymuns audienssal, och det var där Ned hittade dem. Det var fullt av folk i salen då han störtade in, för mycket, tänkte han, för om han och Robert i enrum fått göra upp den här saken kunde de ha kommit överens.

Robert satt hopsjunken i Darrys högsäte i bortre änden av salen och ansiktet var buttert och vresigt. Cersei Lannister och hennes son stod bredvid honom, och drottningen hade handen på Joffreys axel. Pojken hade fortfarande tjocka sidenbandage om armen.

Arya stod mitt i salen med bara Jory Cassel bredvid sig och hon hade allas ögon på sig. ”Arya”, ropade Ned högt och stövlarna ekade mot stengolvet då han stegade fram till henne. När hon fick syn på honom gav hon ifrån sig ett skrik och började gråta.

Ned föll ner på ett knä och tog henne i famnen. Hon skakade. ”Jag är ledsen”, snyftade hon. ”Jag är ledsen, jag är ledsen.”

”Jag vet”, mumlade han. Hon kändes så späd i hans famn, bara en tanig liten flicka, och det var svårt att förstå hur hon kunde ha ställt till ett sådant rabalder. ”Är du skadad?”

”Nej.” Hon var smutsig i ansiktet och tårarna gjorde rosa fåror på kinderna. ”Bara hungrig. Jag åt lite bär, men det fanns inget annat.”

”Du ska snart få mat”, lovade Ned, reste sig och gick fram till kungen. ”Vad ska det här betyda?” Blicken svepte över salen och letade efter vänligt sinnade ansikten, men bortsett från hans egna män fanns där inte många. Ser Raymun Darry visade inte med en min vad han tänkte. Lord Renly smålog och det kunde betyda vad som helst, och gamle ser Barristan var allvarlig; resten var klanen Lannisters män och fientliga. Det enda tursamma var att både Jaime Lannister och Sandor Clegane saknades eftersom de var ute och ledde spaningspatruller norr om Treudden. ”Varför fick jag inte veta att min dotter blivit hittad?” frågade Ned med skallande röst. ”Varför fördes hon inte genast till mig?”

Han talade till Robert, men det var Cersei Lannister som svarade. ”Hur vågar ni tala till kungen i den tonen!”

Då vaknade kungen till liv. ”Tyst, kvinna”, snäste han. Han rätade på sig i stolen. ”Jag är ledsen, Ned, och det var aldrig min mening att skrämma flickan. Det verkade bäst att föra henne hit och snabbt få den här saken ur världen.”

”Vilken sak?” Neds röst var iskall.

Drottningen steg fram. ”Det vet ni mycket väl, Stark. Er flicka anföll min son, hon och slaktarens pojke. Hennes best försökte slita av armen på honom.”

”Det är inte sant”, protesterade Arya med hög röst. ”Hon bet honom bara lite grann, och han gjorde Mycah illa.”

”Joff har berättat för oss vad som hände”, sa drottningen. ”Du och slaktarens pojke slog honom med käppar medan du bussade vargen på honom.”

”Så var det inte alls”, invände Arya och var nära att börja gråta igen. Ned lade handen på hennes axel.

”Det var det visst!” envisades prins Joffrey. ”De anföll mig allihop, och hon kastade Lejontand i floden!” Ned lade märke till att han inte ens bevärdigade Arya med en blick då han talade till henne.

”Lögnare!” skrek Arya.

”Håll käften!” skrek Joffrey tillbaka.

”Nu får det vara nog!” dundrade kungen med irriterad röst och reste sig från högsätet. Det blev alldeles tyst i salen, och han blängde ilsket på Arya genom det kraftiga skägget. ”Nu ska du berätta för mig vad som hände, barn. Berätta allt och precis hur det gick till, för det är ett stort brott att ljuga för en kung.” Så vände han sig till sonen. ”När hon är klar blir det din tur, men till dess ska du hålla tyst.”

Då Arya började sin historia hörde Ned dörren öppnas bakom sig. Han kastade en blick över axeln och såg Vayon Poole komma in med Sansa. De stod tysta längst bak i salen medan Arya talade. När hon kom till den delen där hon kastade Joffreys svärd mitt i Treudden började Renly Baratheon skratta. Kungen blev tvärarg. ”Ser Barristan, eskortera min bror från salen innan han kvävs.”

Lord Renly kvävde skrattet. ”Min broder är alltför vänlig, men jag hittar ut själv.” Han bugade för Joffrey. ”Senare kan du kanske tala om för mig hur en nioårig flicka stor som en vessla lyckades avväpna dig med ett kvastskaft och kasta ditt svärd i floden.” Samtidigt som dörren stängdes efter honom hörde Ned honom säga ”Lejontand” och ge upp ännu ett gapskratt.

Prins Joffrey var blek då han började sin helt annorlunda version av händelseförloppet. När sonen talat färdigt reste sig kungen tungt från högsätet och såg ut som en man som helst ville vara någon helt annanstans. ”Vad i alla sju helveten ska jag tro om det här? Han säger en sak och hon en annan.”

”De var inte de enda som var där”, påpekade Ned. ”Kom hit, Sansa.” Ned hade hört hennes version av historien samma kväll som Arya försvann och han visste sanningen. ”Berätta vad som hände.”

Hans äldsta dotter steg tveksamt fram. Hon var klädd i en blå sammetsklänning kantad med vitt och hade en silverkedja om halsen, och det tjocka kastanjeröda håret var borstat tills det glänste. Hon tittade på systern och sedan på den unge prinsen. ”Jag vet inte”, svarade hon gråtfärdig och såg ut som om hon ville ta till flykten. ”Jag minns inte, för allt hände så snabbt och jag hann inte se…”

”Lögnhals!” tjöt Arya och flög på systern som en pil. Hon knuffade omkull Sansa på golvet och gick lös på henne med knytnävarna. ”Lögnare, lögnare, lögnare.”

”Sluta, Arya!” skrek Ned. Jory slet henne sparkande ifrån systern. Sansa var blek och darrade då Ned lyfte upp henne på fötter. ”Blev du skadad?” frågade han, men hon stirrade på Arya och tycktes inte höra honom.

”Flickan är lika vild som den där besten”, sa Cersei Lannister. ”Robert, jag vill att hon straffas.”

”Vid alla sju helveten”, svor Robert. ”Titta på henne, Cersei. Det är bara ett barn. Vad vill du att jag ska göra? Låta piska henne kanske? Alla barn bråkar, och nu är det över och ingen större skada är skedd.”

Drottningen blev rasande. ”Joff får dras med ärren under resten av sitt liv.”

Robert Baratheon tittade på sin äldste son. ”Det får han, och kanske blir det en läxa för honom. Ned, se till att hålla din dotter i schack, så ska jag göra detsamma med min son.”

”Med nöje, ers höghet”, försäkrade Ned och kände sig oerhört lättad.

Robert började gå därifrån, men drottningen var inte klar än. ”Och hur blir det med den där skräckvargen?” ropade hon efter honom. ”Vad ska du göra med besten som misshandlade din son?”

Kungen stannade, vände sig om och rynkade pannan. ”Jag hade glömt den förbaskade vargen.”

Ned såg hur Arya stelnade till i Jorys grepp, och Jory insköt snabbt: ”Vi fann inte minsta spår efter skräckvargen, ers höghet.”

Robert såg inte precis ledsen ut. ”Inte? Då är det inget att göra åt saken.”

Drottningen upphävde rösten. ”Hundra gulddrakar till den man som kommer med dess päls till mig!”

”Ett dyrbart skinn”, muttrade Robert. ”Jag vill inte ha något med det här att göra, kvinna. Du kan förbaske mig betala dina pälsar med ätten Lannisters guld.”

Drottningen gav honom en kylig blick. ”Du är en riktig snåljåp. Jag trodde jag hade gift mig med en kung som skulle ha lagt ett vargskinn över min säng innan solen gick ner.”

Roberts ansikte mörknade av vrede. ”Det är lättare sagt än gjort när vi inte har någon varg.”

”Men vi har en varg”, påpekade Cersei Lannister och rösten var lågmäld och mjuk, men de gröna ögonen lyste triumferande.

Det tog en stund för alla att förstå vad hon menade, men så ryckte kungen irriterat på axlarna. ”Som du vill. Befall ser Ilyn att göra det.”

”Robert, du kan inte göra så”, protesterade Ned.

Kungen var inte på humör att diskutera mer. ”Nu räcker det, Ned, jag vägrar att höra mer. En skräckvarg är en vild best och förr eller senare skulle den ha gett sig på din flicka precis som den andra anföll min son. Skaffa henne en hund i stället, det är mycket bättre för henne.”

Det var då Sansa äntligen tycktes förstå, och blicken var skrämd då den gick till fadern. ”Han menar väl inte Lady?” Hon såg sanningen i hans ansikte. ”Nej”, utbrast hon, ”nej, inte Lady. Lady har inte bitit någon och hon är snäll…”

”Lady var inte där”, skrek Arya ilsket. ”Låt henne vara i fred!”

”Hindra dem”, bönföll Sansa, ”låt dem inte göra det, snälla, snälla. Det var inte Lady utan Nymeria. Det var Arya som gjorde det, du kan inte, det var inte Lady, låt dem inte göra Lady illa. Jag ska se till att hon är snäll, jag lovar, jag lovar…” Hon började gråta.

Det enda Ned kunde göra var att ta henne i sin famn och hålla om henne medan hon grät. Han tittade tvärs över salen på Robert, sin gamle vän, som stod honom närmare än någon bror. ”Snälla Robert, för den kärlek du hyser till mig. För den kärlek du hyste till min syster. Snälla.”

Kungen såg på dem en lång stund och vände sedan blicken mot sin hustru. ”Fan ta dig, Cersei”, väste han med avsky.

Ned reste sig och gjorde sig försiktigt fri från Sansas grepp, och nu kände han plötsligt hur trött han var efter de senaste fyra slitsamma dagarna. ”Gör det själv då, Robert”, sa han med en röst som var lika kall och skarp som stål. ”Ha åtminstone modet att göra det själv.”

Robert tittade på Ned med livlösa, döda ögon och gick utan ett ord med steg tunga som bly. Tystnaden sänkte sig över salen.

”Var är skräckvargen?” frågade Cersei Lannister då maken gått. Bredvid henne log prins Joffrey.

”Besten står bunden utanför porthuset, ers höghet”, svarade ser Barristan Selmy motvilligt.

”Skicka efter Ilyn Payne.”

”Nej”, sa Ned. ”Jory, för flickorna till deras rum och kom hit med Is åt mig.” Orden smakade galla i munnen, men han tvingade fram dem. ”Om det måste göras ska jag göra det själv.”

Cersei betraktade honom misstänksamt. ”Ni, Stark? Är det här något trick? Varför skulle ni göra en sådan sak?”

Alla stirrade på honom, men det var Sansas blick som skar honom i hjärtat. ”Lady kommer från Norden och hon förtjänar ett bättre öde än att dö för en skarprättares hand.”

Han lämnade salen med svidande ögon och dotterns rop ekande i öronen och fann skräckvargungen där de kedjat fast henne. Ned satt hos henne en stund. ”Lady”, sa han och smakade på hennes namn. Han hade aldrig tänkt särskilt mycket på de namn barnen valt, men när han nu betraktade vargen såg han att Sansa valt helt rätt. Lady var den minsta i kullen, den sötaste och snällaste och mest tillitsfulla. Hon tittade på honom med klara gyllene ögon och han rufsade om den tjocka grå pälsen.

En stund senare kom Jory med Is till honom.

När det var över sa han: ”Välj fyra män och låt dem föra kroppen norrut. Begrav henne på Vinterhed.”

”Ska de rida hela vägen dit?” utbrast Jory förvånat.

”Hela vägen dit”, bekräftade Ned, ”för den här pälsen ska den där gräsliga kvinnan aldrig få.”

Han var på väg tillbaka till tornet för att äntligen få sova då Sandor Clegane och hans ryttare dundrade in genom borgporten.

Bakom sig på stridshästen hade han något, ett tungt bylte insvept i en blodig mantel. ”Inga spår efter din dotter, hand”, väste Blodhunden, ”men dagen var inte helt bortkastad. Vi fick tag i hennes lille lekkamrat.” Han sträckte handen bakåt och knuffade till byltet och det föll ner med en duns framför fötterna på Ned.

Ned böjde sig fram och drog av manteln medan han fasade för de ord han måste säga till Arya, men när allt kom omkring var det inte Nymeria utan slaktarens pojke, Mycah, och kroppen var täckt av torkat blod. Han hade nästan kluvits i två delar från axlarna till midjan med ett fruktansvärt hugg.

”Så ni hann ifatt honom”, sa Ned.

Blodhundens ögon tycktes glittra genom stålet i den fasansfulla hjälmen. ”Pojken sprang.” Han såg på Neds ansikte och skrattade. ”Fast inte särskilt fort.”

BRAN

Det kändes som om han fallit i åratal.

Flyg, viskade en röst i mörkret, men Bran visste inte hur man flög, så han kunde bara falla.

Mäster Luwin gjorde en liten pojke av lera och brände den tills den var hård och skör, klädde den i Brans kläder och kastade sedan ner den från ett tak. Bran mindes hur den hade gått i bitar. ”Men jag faller aldrig”, försäkrade han och föll.

Marken var så långt under honom att han knappt kunde urskilja den genom de grå dimslöjorna som svävade runt omkring honom, men han kunde känna hur snabbt han föll, och han visste vad som väntade honom där nere. Inte ens i drömmar kunde man falla för evigt, och han skulle vakna upp alldeles innan han nådde marken, det visste han. Man vaknade alltid innan man slog i marken.

Och om du inte gör det? frågade rösten.

Marken var närmare nu, fortfarande långt, långt borta, hundratals mil bort, men närmare än den hade varit. Det var kallt här i mörkret, för det fanns ingen sol och inga stjärnor utan bara marken som närmade sig honom för att krossa honom, och de grå dimslöjorna och den viskande rösten. Han ville gråta.

Gråt inte utan flyg.

”Jag kan inte flyga”, sa Bran. ”Jag kan inte, jag kan inte…”

Hur vet du det? Har du någonsin försökt?

Rösten var hög och tunn, och Bran tittade sig omkring för att se varifrån den kom. En kråka flög runt, runt honom alldeles utom räckhåll och följde med honom då han föll. ”Hjälp mig”, bad han.

Jag försöker, svarade kråkan. Har du någon majs?

Bran stack handen i fickan samtidigt som mörkret virvlade omkring honom och gjorde honom yr. När han drog upp handen hade han guldkorn i den och de föll tillsammans med honom.

Kråkan landade på hans hand och började äta.

”Är du verkligen en kråka?” frågade Bran.

Faller du verkligen? genmälde kråkan.

”Det är bara en dröm”, svarade Bran.

Är det? undrade kråkan.

”Jag vaknar när jag slår i marken”, sa Bran till fågeln.

Du dör när du slår i marken, hävdade kråkan och fortsatte att äta majs.

Bran tittade ner. Han kunde se bergen nu med topparna vita av snö och floderna som rann som silvertrådar genom den mörka skogen. Han slöt ögonen och började gråta.

Det hjälper inte, sa kråkan. Jag sa ju att du skulle flyga och inte gråta. Det är inte så svårt. Jag klarar det ju. Kråkan flaxade med vingarna och började flyga runt Brans hand.

”Du har vingar”, påpekade Bran.

Det kanske du också har.

Bran kände på axlarna och famlade efter fjädrar.

Det finns olika sorters vingar, sa kråkan.

Bran stirrade på armarna och benen. Han var så mager, bara skinn och ben. Hade han alltid varit så här mager? Han försökte minnas. Ett ansikte dök upp framför honom i den grå dimman, och det var gyllene och strålade av ljus. ”Vad gör man inte för kärleken”, sa det.

Bran skrek.

Kråkan kraxade och flög upp. Inte det, skrek den åt honom. Glöm det, tänk inte på det nu, glöm det. Den landade på Brans axel och pickade på honom, och det strålande, gyllene ansiktet försvann.

Bran föll fortare än någonsin. De grå dimslöjorna virvlade omkring honom medan han störtade mot marken nedanför. ”Vad gör du med mig?” frågade han bedrövat kråkan.

Jag lär dig flyga.

”Jag kan inte flyga!”

Du flyger ju nu.

”Jag faller!”

All flygning börjar med fall, sa kråkan. Titta ner.

”Jag är rädd…”

TITTA NER!

Bran tittade ner och det vände sig i magen på honom för marken kom rusande emot honom nu. Hela världen bredde ut sig inför honom, en gobeläng i vitt och brunt och grönt. Han kunde se allt så tydligt att han för ett ögonblick glömde bort att vara rädd, för han såg hela riket och alla människor i det.

Bran såg Vinterhed som örnarna ser det, de höga tornen som verkade små och låga uppifrån, och slottsmurarna var bara tunna linjer. Han såg mäster Luwin på sin balkong där han satt och studerade himlen genom en blank bronstub och rynkade pannan medan han gjorde anteckningar i en bok. Han såg sin bror Robb, längre och starkare än han mindes honom, där han övade med svärdet på borggården med skarpt stål i handen. Han såg Hodor, den svagsinte jätten från stallarna, som hissade upp ett städ på axlarna lika lätt som en annan man skulle lyfta en höbal och bar det till Mikkens smedja. I hjärtat av gudaskogen ruvade det stora vita ödesträdet över sin spegelbild i den svarta dammen och löven prasslade i den kalla vinden. När trädet såg att Bran tittade på det höjde det blicken från det stillastående vattnet och stirrade insiktsfullt tillbaka på honom.

Bran blickade mot öster och såg en galär flyga fram över Bettets vatten. Han såg modern sitta ensam i en hytt och betrakta en blodfläckad kniv som låg på bordet framför henne medan roddarna slet i årorna och ser Rodrik lutade sig över relingen och kräktes häftigt. En storm blåste upp framför dem med mullrande åska och ljungande blixtar, men tydligen kunde de inte se den.

Bran blickade söderut och såg Treuddens blågröna vatten strömma fram. Han såg fadern bönfalla kungen med ansiktet fårat av sorg. Han såg Sansa gråta sig till sömns på kvällarna och han såg Arya se på under tystnad och behålla sina hemligheter djupt i sitt hjärta. Det fanns skuggor överallt omkring dem. En skugga var mörk som aska med en blodhunds fasansfulla ansikte. En annan hade en rustning som solen, gyllene och vacker. Över dem bägge två tornade en jätte upp sig iförd en rustning av sten, men då han fällde upp visiret fanns det inget där innanför utom mörker och tjockt svart blod.

Bran lyfte blicken och såg rakt över Smala havet till de fria städerna och det gröna dothrakihavet och där bortom till Vaes Dothrak nedanför Bergens moder, till Jadehavets sagoomspunna länder, till skuggländerna bortom Asshai där drakarna rörde sig i soluppgången.

Till slut blickade Bran norrut. Han såg muren som glänste som blå kristall och sin halvbror Jon sovande ensam i en kall säng, och hans hud blev blek och hård då minnet av all värme lämnade honom. Och Bran blickade förbi muren, förbi ändlösa skogar insvepta i snö, förbi Frusna stranden och de stora blåvita floderna av is och de döda slätterna där ingenting växte eller levde. Längre och längre norrut blickade han, till ljusridån vid världens ände och sedan bortom den. Han blickade djupt in i hjärtat av vintern och sedan skrek han ängsligt till och heta tårar brände på kinderna.

Nu vet du, viskade kråkan där den satt på hans axel. Nu vet du varför du måste leva.

”Varför?” frågade Bran utan att förstå medan han fortsatte att falla.

För att vintern närmar sig.

Bran tittade på kråkan på sin axel och kråkan tittade tillbaka. Den hade tre ögon, och i det tredje ögat fanns en fasansfull kunskap. Bran såg ner. Det fanns inget under honom nu utom snö och kyla och död, en frusen ödemark där taggiga blåvita isspetsar väntade på honom. De flög upp mot honom som spjut, och han såg benen från tusentals drömmare spetsade på dem. Han var fruktansvärt rädd.

”Kan en man vara modig även om han är rädd?” hörde han sin egen röst säga, liten och långt borta, och faderns röst som svarade honom: ”Det är bara då en man kan vara modig.”

Nu, Bran, sa kråkan uppfordrande, måste du välja. Flyg eller dö.

Döden sträckte sig skrikande efter honom.

Bran bredde ut vingarna och flög.

Osynliga vingar seglade på vinden och drog honom uppåt och de fruktansvärda isspetsarna sjönk undan nedanför honom medan himlen öppnade sig ovanför. Bran svävade, och det var bättre än att klättra, det var bättre än allt annat, för världen blev liten under honom.

”Jag flyger!” ropade han förtjust.

Jag ser det, svarade den treögda kråkan. Den lyfte och slog med vingarna i ansiktet på honom så att han inte kunde se och tappade höjd. Han blev stilla i luften då vingpennorna slog mot kinderna. Näbben högg vilt efter honom och Bran kände plötsligt en brännande smärta i pannan mitt emellan ögonen.

”Vad gör du?” skrek han.

Kråkan öppnade näbben och kraxade åt honom, ett gällt skri av rädsla, och de grå dimslöjorna löstes upp, virvlade runt omkring honom och slets sedan bort som en ridå, och han såg att kråkan i själva verket var en kvinna, en tjänstekvinna med långt svart hår. Han kände igen henne någonstans ifrån, från Vinterhed, ja, så var det, han mindes henne nu. Så insåg han att han var tillbaka på Vinterhed i en säng högt uppe i ett kyligt tornrum, och den svarthåriga kvinnan tappade ett handfat med vatten som föll i golvet och gick sönder medan hon rusade nedför trappan och skrek: ”Han har vaknat, han har vaknat, han har vaknat!”

Bran kände på pannan mellan ögonen. Stället där kråkan hade pickat på honom brände fortfarande, men det fanns ingenting där, inget blod, inget sår. Han kände sig svag och yr och han försökte stiga ur sängen, men ingenting hände.

Så märkte han en rörelse bredvid sängen och något landade lätt på hans ben. Han kände ingenting. Ett par gula ögon stirrade in i hans och sken som solen. Fönstret var öppet och det var kallt i rummet, men värmen från vargen svepte in honom som ett hett bad. Det var hans vargunge, tänkte Bran…eller var det verkligen det? Den var så stor nu. Han sträckte ut handen för att klappa den och handen darrade som ett asplöv.

När hans bror Robb störtade in i rummet och andfått försökte hämta andan efter att ha rusat uppför trappan slickade skräckvargen Bran i ansiktet. Bran tittade lugnt upp. ”Han ska heta Sommar”, sa han.

CATELYN

”Vi är framme i Kungshamn inom en timme.”

Catelyn vände sig bort från relingen och tvingade sig att le.

”Era roddare har skött sig bra, kapten, och var och en ska få en silverhjort som ett tecken på min tacksamhet.”

Kapten Moreo Tumitis bugade lätt för henne. ”Ni är alldeles för generös, lady Stark, och äran att få transportera en sådan förnäm dam som ni är all den belöning de behöver.”

”Men de ska ha silvret i alla fall.”

Moreo log. ”Som ni behagar.” Han talade det gemensamma språket flytande och det var bara en svag accent som avslöjade att han kom från Tyrosh. Han hade seglat på Smala havet i trettio år, hade han berättat för henne, som roddare, styrman och slutligen som kapten på sina egna handelsgalärer. Stormdansaren var hans fjärde skepp och hans snabbaste, en tvåmastad galär med sextio åror.

Hon hade definitivt varit det snabbaste skepp som gick att få tag på i Vita hamnen när Catelyn och ser Rodrik Cassel kom dit efter sin brådstörtade ritt längs floden. Männen från Tyrosh var ökända för sin snikenhet, och ser Rodrik hade argumenterat för att de skulle hyra en fiskeslup i stället, men Catelyn hade envisats med galären. Det var bra att hon gjorde det, för vindarna hade varit emot dem större delen av färden, och utan galärens åror skulle de fortfarande ha blåst omkring utanför Fingrarna i stället för att forsa fram mot Kungshamn och slutet på resan.

Så nära, tänkte hon. Under linnebandagen dunkade det fortfarande i fingrarna där dolken skurit in. Smärtan var hennes gissel, kände Catelyn, för att hon inte skulle glömma. Hon kunde inte böja de sista två fingrarna på vänster hand och de andra skulle aldrig mer bli lika smidiga som förut, men det var ett lågt pris att betala för Brans liv.

Ser Rodrik valde just det ögonblicket att dyka upp på däck. ”Käre vän”, sa Moreo genom sitt gröna tveskägg. Folk från Tyrosh älskade skarpa färger, även på ansiktshåret. ”Det är roligt att se att ni mår bättre.”

”Ja”, instämde ser Rodrik, ”och jag har inte velat dö på två hela dagar nu.” Han bugade för Catelyn. ”Ers nåd.”

Han såg faktiskt ut att må bättre, aningen tunnare än när de lämnade Vinterhed men nästan sig själv igen. Han hade inte tålt de hårda vindarna på Bettet och Smala havets hårda sjö, och han hade varit nära att falla över bord när det helt oväntat började storma utanför Draksten, men på något sätt hade han lyckats klänga sig fast vid ett rep tills tre av Moreos män kunde rädda honom och bära ner honom i säkerhet under däck.

”Kaptenen har just talat om för mig att vår resa nästan är slut”, berättade hon.

Ser Rodrik lyckades klämma fram ett snett leende. ”Så snart?” Han såg konstig ut utan sina stora vita polisonger: mindre på något sätt, inte lika respektingivande, och tio år äldre. Men då de var ute på Bettet hade det verkat klokt att låta en besättningsman raka bort polisongerna sedan de för tredje gången blivit hopplöst nedsmetade medan han lutade sig över relingen och kräktes i de upprörda vågorna.

”Jag lämnar er så att ni får tala i enrum”, sa kapten Moreo, bugade och försvann.

Galären flög fram över vattnet som en trollslända och årorna steg och föll i perfekt takt. Ser Rodrik höll i relingen och tittade ut över den förbiglidande stranden. ”Jag har inte varit någon särskilt tapper beskyddare.”

Catelyn rörde vid hans arm. ”Vi är framme, ser Rodrik, och välbehållna, och det är det enda som spelar någon roll.” Handen trevade under manteln med stela och fumliga fingrar. Dolken satt fortfarande vid sidan. Hon fann att hon måste röra vid den då och då för att få tillförsikt. ”Nu måste vi ha tag i kungens vapenmästare och jag hoppas vi kan lita på honom.”

”Ser Aron Santagar är fåfäng men ärlig.” Ser Rodrik höjde handen till ansiktet för att stryka polisongerna och upptäckte än en gång att de var borta. Han såg brydd ut. ”Han kan känna igen klingan, ja…men i samma stund vi stiger i land är vi i fara, ers nåd, och det finns folk vid hovet som känner igen er till utseendet.”

Catelyns mun blev till ett hårt streck. ”Lillfinger”, mumlade hon. Hon såg hans ansikte för sig, en pojkes ansikte, trots att han inte längre var någon pojke. Hans far hade dött flera år tidigare, så han var lord Baelish nu, men ändå kallade de honom fortfarande Lillfinger. Det var hennes bror Edmure som gett honom det namnet för länge sedan på Flodvattnet. Hans familjs blygsamma egendomar låg på det minsta av Fingrarna, och Petyr hade varit liten och kort för sin ålder.

Ser Rodrik klarade strupen. ”En gång i tiden var lord Baelish…ah…” Rösten tonade osäkert bort medan han letade efter ett passande ord.

Catelyn hade slängt all finkänslighet och blygsel över bord. ”Han var min fars myndling och vi växte upp tillsammans på Flodvattnet. Jag tänkte på honom som en bror, men hans känslor för mig var…mer än broderliga. När det tillkännagavs att jag skulle äkta Brandon Stark utmanade Petyr Brandon på duell om min hand. Det var rena vansinnet. Brandon var tjugo och Petyr knappt femton, och jag var tvungen att bönfalla Brandon att skona Petyrs liv. Han lät honom slippa undan med ett ärr, och efteråt skickade min far bort honom. Jag har inte sett honom sedan dess.” Hon lyfte ansiktet mot det yrande skummet som om den friska vinden kunde blåsa bort minnena. ”Han skrev till mig på Flodvattnet sedan Brandon blivit dödad, men jag brände brevet utan att läsa det, för då visste jag att Ned skulle gifta sig med mig i broderns ställe.”

Ser Rodrik fingrade än en gång efter de försvunna polisongerna. ”Lillfinger sitter i lilla rådet nu.”

”Jag visste att han skulle gå långt”, sa Catelyn, ”för redan som pojke var han klyftig, men det är en sak att vara klyftig och en annan att vara klok. Jag undrar vad åren har gjort med honom.”

Högt ovanför deras huvuden ropade utkiken från riggen. Kapten Moreo kom rusande över däck medan han gav order och runt omkring dem utbröt en febril aktivitet på Stormdansaren då Kungshamn siktades högt uppe på sina tre kullar.

Catelyn visste att de där kullarna tre hundra år tidigare hade varit skogklädda och att bara en handfull fiskare bott på norra stranden av Svartvattenforsen där den djupa snabba floden rann ut i havet. Så hade Aegon erövraren seglat från Draksten, och det var här hans armé hade landstigit och det var där på den högsta kullen som han byggt sin första enkla redutt av trä och jord.

Nu bredde staden ut sig på stranden så långt Catelyn kunde se: palats och trädgårdar och sädesmagasin, lagerbyggnader i tegel och timrade värdshus och handelsbodar, vinstugor och kyrkogårdar och skökohus i en enda salig blandning. Till och med på det här avståndet kunde hon höra larmet från fiskmarknaden. Mellan byggnaderna löpte breda vägar kantade med träd och slingrande, krokiga gator och gränder så smala att två män inte kunde gå i bredd. Visenyas kulle kröntes av Baelors katedral med sina sju kristalltorn. På Rhaenys kulle på andra sidan staden stod Drakhålans svartnade murar med sin väldiga kupol som höll på att förfalla och bronsdörrarna som varit stängda i ett århundrade. Mellan kullarna löpte Systrarnas gata spikrak, och långt borta reste sig stadsmurarna höga och starka.

De många kajerna i hamnen var fulla av skepp. Djupgående fiskebåtar och snällseglare kom och gick, färjkarlar stakade fram och tillbaka över Svartvattenforsen och handelsgalärer lossade varor från Braavos och Pentos och Lys. Catelyn fick syn på drottningens praktslup som låg förtöjd bredvid ett valfångstfartyg från Ibbens hamn med buktande, tjärsvart skrov medan en rad smäckra och gyllene krigsfartyg låg i sina dockor med beslagna segel och otäcka järnrammar som guppade i vattnet.

Och över alltihop tronade Röda slottet högt uppe på Aegons kulle: sju väldiga runda torn krönta med bröstvärn av järn, ett kolossalt skräckinjagande vakttorn, salar med välvda tak och inbyggda broar, kaserner och fängelsehålor och sädesmagasin, och tjocka murar med skottgluggar för bågskyttarna — och alltihop var byggt av ljusröd sten. Aegon erövraren hade börjat uppföra slottet och hans son Maegor den grymme hade sett det bli färdigt. Efteråt hade han halshuggit varenda murare, snickare och lärling som arbetat med bygget, för han hade svurit att bara drakens blod skulle känna till hemligheterna i det fäste som draklorderna byggt.

Men numera var baneren som vajade på bröstvärnet gyllene och inte svarta, och där den trehövdade draken en gång sprutat eld dansade nu huset Baratheons kronhjort.

Ett högmastat svanformat skepp från Sommaröarna stävade ut ur hamnen med de vita seglen svällande i vinden och mötte Stormdansaren som stadigt närmade sig stranden.

”Ers nåd”, började ser Rodrik, ”medan jag låg till sängs har jag funderat på bästa sättet att gå till väga. Ni får inte bege er till slottet, utan jag ska gå i ert ställe och föra ser Aron till er på något säkert ställe.”

Hon studerade den gamle riddaren samtidigt som galären närmade sig en kaj. Moreo skrek på de fria städernas folkliga valyriska. ”Ni skulle sväva i lika stor fara som jag”, sa hon.

Ser Rodrik log. ”Det tror jag inte, för jag såg min spegelbild i vattnet tidigare och kände knappt igen mig själv. Min mor var den som sist såg mig utan polisonger, och hon har varit död i fyrtio år. Jag är övertygad om att jag kan känna mig ganska säker, ers nåd.”

Moreo vrålade ett kommando, och som en enda lyftes sextio åror ur floden, sattes sedan i igen och bromsade vattnet. Galären saktade in. Ännu ett kommando, och årorna drogs in i skrovet, och då de stötte emot kajen hoppade sjömän från Tyrosh i land för att lägga till. Moreo kom leende framstörtande till dem. ”Kungshamn, ers nåd, precis som ni befallde, och aldrig har ett skepp gjort en snabbare och säkrare färd. Behöver ni hjälp med att bära upp bagaget till slottet?”

”Vi ska inte till slottet, men ni kan kanske föreslå något värdshus, något rent och bekvämt ställe som inte ligger alltför långt från floden?”

Kaptenen drog i det gröna tveskägget. ”Naturligtvis, och jag känner till flera ställen som skulle kunna passa. Men får jag först vara förmäten nog att be om den andra hälften av betalningen som vi kom överens om och naturligtvis det extra silvret som ni var så vänlig att lova. Sextio silverhjortar tror jag det var.”

”Till roddarna”, påminde Catelyn honom.

”Givetvis”, instämde Moreo förbindligt, ”men jag skulle kanske ta hand om dem tills vi återvänder till Tyrosh, för deras hustrurs och barns skull. Om ni ger dem silvret här, ers nåd, kommer de att spela bort det eller göra av med alltihop på en natts förlustelser.”

”Det finns sämre saker att lägga pengar på”, inföll ser Rodrik, ”och vintern närmar sig.”

”En man måste göra sina egna val”, sa Catelyn. ”De förtjänade pengarna och hur de använder dem angår inte mig.”

”Som ni behagar, ers nåd”, svarade Moreo, bugade och log.

För säkerhets skull betalade Catelyn roddarna själv, en silverhjort till varje man och en kopparhjort till de båda män som bar deras kistor halvvägs uppför Visenyas kulle till värdshuset som Moreo föreslagit och som låg i Ålgränd. Kvinnan som ägde det var en sur gammal häxa med flackande blick som misstänksamt granskade dem och bet i myntet som Catelyn räckte henne för att försäkra sig om att det var äkta. Men rummen var stora och luftiga och Moreo svor på att hennes fiskstuvning var den godaste i alla de sju konungarikena. Och det bästa av allt: hon var inte intresserad av deras namn.

”Jag tror det är bäst att ni håller er ifrån skänkrummet”, rådde ser Rodrik då de hade installerat sig, ”för inte ens på ett sådant här ställe vet man någonsin vem som lurar.” Han var iförd ringbrynja, dolk och långsvärd under en mörkbrun mantel med en huva som han kunde fälla upp över huvudet. ”Jag är tillbaka före nattens inbrott tillsammans med ser Aron”, lovade han. ”Vila nu, ers nåd.”

Catelyn var trött. Resan hade varit lång och tröttsam och hon var inte längre purung. Fönstret vette mot gränden och hade utsikt över Svartvattenforsen längre bort. Hon såg ser Rodrik ge sig i väg och raskt stega genom gränden, och hon följde honom med blicken ända tills han försvann i trängseln. Hon beslöt sig för att lyda hans råd. Sängen var stoppad med halm i stället för fjäder, men hon hade inga svårigheter att somna.

Hon vaknade av att det bankade på dörren.

Catelyn satte sig häftigt upp. Utanför fönstret var taken i Kungshamn röda i skenet från den nedgående solen, och hon hade sovit längre än hon tänkt. En knytnäve bankade återigen på hennes dörr och en röst dundrade: ”Öppna, i kungens namn.”

”Ett ögonblick”, ropade hon och svepte om sig en mantel. Dolken låg på natttygsbordet och hon ryckte till sig den innan hon öppnade den tunga trädörren.

Männen som trängde in i rummet bar stadsvaktens svarta ringbrynjor och gyllene mantlar. Kaptenen log åt dolken i hennes hand och sa: ”Den där behövs inte, ers nåd, för vi ska bara eskortera er till slottet.”

”På uppdrag av vem då?” frågade hon.

Han visade henne ett band, och Catelyn flämtade till. Sigillet var en härmfågel i grått vax. ”Petyr”, utbrast hon. Så snart. Något måste ha hänt ser Rodrik. Hon tittade på vaktkaptenen. ”Vet ni vem jag är?”

”Nej, ers nåd”, svarade han. ”Lord Lillfinger sa bara att jag skulle föra er till honom och behandla er väl.”

Catelyn nickade. ”Ni kan vänta utanför medan jag klär mig.”

Hon tvättade händerna i handfatet och lade om rena bandage. Fingrarna var tjocka och fumliga, och det var besvärligt att snöra klänningslivet och knyta den gråbruna manteln i halsen. Hur kunde Lillfinger veta att hon var här? Ser Rodrik skulle aldrig ha talat om det. Visserligen var han gammal, men envis och obrottsligt lojal. Var de för sent ute? Hade klanen Lannister nått Kungshamn före henne? Nej, för om det var sant skulle Ned också vara här, och han skulle med all säkerhet ha kommit till henne. Hur…?

Så slog det henne. Moreo. Kaptenen från Tyrosh visste vilka de var och var de fanns. Måtte djävulen ta honom. Hon hoppades att han fått ett bra pris för upplysningen.

De hade med sig en häst åt henne. Lyktorna tändes på gatorna då de gav sig i väg och Catelyn kände stadens ögon på sig där hon red omgiven av vaktstyrkan i sina gyllene mantlar. När de nådde Röda slottet var fällgallret nere och de väldiga portarna tillbommade för natten, men i slottsfönstren syntes fladdrande ljus. Vakterna lämnade sina hästar utanför muren och eskorterade henne genom en smal sidodörr och sedan uppför en ändlös spiraltrappa i ett torn.

Han var ensam i rummet och satt vid ett tungt träbord med en oljelampa bredvid sig medan han skrev. När de visade in henne lade han ifrån sig pennan och såg på henne. ”Cat”, sa han lågt.

”Varför har jag förts hit på det här sättet?”

Han reste sig och skickade bryskt i väg vakterna. ”Lämna oss.” Männen drog sig tillbaka. ”Du blev väl behandlad, hoppas jag”, sa han då de försvunnit, ”för jag gav noggranna instruktioner.” Så lade han märke till bandagen. ”Dina händer…”

Catelyn låtsades inte om den underförstådda frågan. ”Jag är inte van vid att bli hunsad som en tjänsteflicka”, sa hon iskallt. ”När du var pojke visste du åtminstone vad hövlighet var.”

”Jag har förargat dig. Det var aldrig min mening.” Han såg ångerköpt ut, och hans min väckte starka minnen hos Catelyn. Han hade varit ett knipslugt barn, men efter sina ofog hade han alltid sett ångerköpt ut; det var en förmåga han hade. Åren hade inte förändrat honom särskilt mycket. Petyr hade varit en liten pojke, och han hade vuxit upp till en liten man, några centimeter kortare än Catelyn, kvick och smärt med de skarpa drag hon mindes och samma skrattande grågröna ögon. Nu hade han ett litet pipskägg och strimmor av silver i det mörka håret trots att han ännu inte fyllt trettio. De stod bra mot härmfågeln i silver som höll ihop manteln, för redan som barn hade han älskat silver.

”Hur visste du att jag fanns i staden?” undrade hon.

”Lord Varys vet allt”, svarade Petyr med ett slugt leende, ”och han kommer snart, men jag ville träffa dig ensam först. Det är så länge sedan, Cat. Hur många år?”

Catelyn låtsades inte om hans familjära ton och det fanns viktigare frågor hon ville ha svar på. ”Så det var kungens spindel som hittade mig.”

Lillfinger ryckte till. ”Kalla honom inte det, för han är ytterst känslig, och det beror väl på att han är eunuck, antar jag. Ingenting händer här i staden som inte Varys känner till. Ofta vet han om det innan det inträffar, för han har informatörer överallt. Sina små fåglar, kallar han dem. En av hans små fåglar hörde talas om ditt besök, och som tur var kom Varys först till mig.”

”Varför till dig?”

Han ryckte på axlarna. ”Varför inte till mig? Jag är skattmästare och kungens egen rådgivare. Selmy och lord Renly red norrut för att möta Robert och lord Stannis har begett sig till Draksten och kvar är bara stormäster Pycelle och jag. Det var ett solklart val. Jag har alltid varit god vän med din syster Lysa, och det vet Varys.”

”Känner Varys till…”

”Lord Varys känner till allt…utom varför du är här.” Han höjde ett ögonbryn. ”Varför är du här?”

”En hustru har rätt att längta efter sin make och om en mor vill träffa sina döttrar finns det väl ingen som kan klandra henne?”

Lillfinger skrattade. ”Å, mycket bra, men förvänta dig inte att jag ska tro på det där, för jag känner dig alldeles för väl. Hur löd ätten Tullys ord nu igen?”

Hon blev torr i halsen. ”Familjen, plikten, äran”, rabblade hon stelt. Han kände henne alldeles för väl.

”Familjen, plikten, äran”, upprepade han, ”ord som krävde att du stannade kvar på Vinterhed där vår hand lämnade dig. Nej, något har hänt, och den här plötsliga färden skvallrar om brådska. Jag ber dig, låt mig hjälpa dig, för gamla goda vänner bör aldrig tveka att ta stöd av varandra.” Det hördes en svag knackning på dörren. ”Stig in”, ropade Lillfinger.

Mannen som steg in genom dörren var fet, parfymerad och pudrad och hårlös som ett ägg. Han bar en väst av guldtyg över en löst sittande tunika i purpurfärgat siden och på fötterna hade han spetsiga tofflor av mjuk sammet. ”Lady Stark”, utbrast han och tog hennes hand i sina båda, ”vilken glädje att få se er efter alla dessa år.” Hans hud var mjuk och fuktig, och andedräkten doftade syren. ”Å, era stackars händer. Har ni bränt dem, ers nåd? Fingrarna är så spröda…Vår gode mäster Pycelle gör en underbar salva. Ska jag skicka efter en burk?”

Catelyn drog handen ur hans grepp. ”Tack, ers nåd, men min egen mäster Luwin har redan skött om mina sår.”

Varys böjde på huvudet. ”Det var mycket ledsamt att höra om er son, och så ung också. Gudarna är grymma.”

”Om det är vi överens, lord Varys”, sa hon. Titeln var bara en artighetsbetygelse som han fick som rådsmedlem, och Varys var inte lord av någonting utom spindelnätet och bara mästare över sina spioner.

Eunucken slog ut med sina mjuka händer. ”Om mer än så, hoppas jag, sköna dam. Jag hyser den allra största aktning för er make, vår nya hand, och jag vet att vi båda älskar kung Robert.”

”Ja”, var hon tvungen att instämma. ”Givetvis.”

”Aldrig har en kung varit så älskad som vår Robert”, insköt Lillfinger spydigt och log slugt. ”Åtminstone har lord Varys inte hört något annat.”

”Ädla dam”, sa lord Varys förekommande, ”det finns män i de fria städerna med förunderliga helande krafter. Säg bara till, så ska jag skicka efter någon av dem för att hjälpa er käre Bran.”

”Mäster Luwin gör allt som kan göras för Bran”, fastslog hon, för hon ville inte tala om Bran, inte här, inte med dessa män. Hon litade bara lite på Lillfinger och inte alls på Varys, och hon ville inte låta dem se hennes sorg. ”Lord Baelish har berättat att jag har er att tacka för att jag är här.”

Varys fnittrade som en liten flicka. ”O ja, jag antar att jag är den skyldige. Jag hoppas ni förlåter mig, ers nåd.” Han sjönk ner på en stol och satte händerna mot varandra. ”Jag undrar om jag får besvära er med att visa dolken?”

Catelyn Stark stirrade som bedövad på eunucken. Han var en spindel, tänkte hon vilt, en trollkarl eller värre. Han visste saker som ingen rimligtvis kunde veta, såvida inte…”Vad har ni gjort med ser Rodrik?” frågade hon.

Lillfinger förstod ingenting. ”Jag känner mig precis som riddaren som kommer till slagfältet utan lans. Vad är det för dolk ni talar om? Vem är ser Rodrik?”

”Ser Rodrik är vapenmästare på Vinterhed”, upplyste Varys, ”och jag kan försäkra er, lady Stark, att inget alls har gjorts med den ädle riddaren. Han var här tidigt i eftermiddags och besökte ser Aron Santagar i rustkammaren och de pratade om en viss dolk. Vid solnedgången lämnade de slottet tillsammans och gick till det där gräsliga kyffet där ni bor. De är fortfarande där och sitter och dricker i skänkrummet medan de väntar på att ni ska komma tillbaka. Ser Rodrik blev djupt orolig då han upptäckte att ni var försvunnen.”

”Hur kan ni veta allt det där?”

”Små fåglar som viskar”, svarade Varys leende. ”Jag vet saker, ädla dam, för det är mitt jobb.” Han ryckte på axlarna. ”Har ni dolken med er?”

Catelyn tog fram den och kastade den på bordet framför honom. ”Här. Kanske kan era små fåglar viska namnet på vem den tillhör.”

Varys lyfte kniven med överdriven försiktighet och drog med tummen längs eggen. Blodet vällde fram och han gav ifrån sig ett skrik och släppte dolken.

”Var försiktig”, manade Catelyn, ”för den är vass.”

”Ingenting har en sådan egg som valyriskt stål”, kommenterade Lillfinger samtidigt som Varys sög på sin blödande tumme och såg förebrående på Catelyn. Lillfinger vägde kniven i handen och kände på fästet. Så kastade han upp den i luften och fångade den igen med andra handen. ”Vilken fantastisk balans. Vill du hitta ägaren, är det därför du är här? Du behöver inte ser Aron för det. Du borde ha kommit till mig.”

”Och om jag hade gjort det”, svarade hon, ”vad skulle du då ha talat om för mig?”

”Jag skulle ha talat om för dig att det bara fanns en sådan kniv i Kungshamn.” Han tog dolken mellan tummen och pekfingret, drog den bakåt över axeln och kastade den tvärs över rummet med en van snärt med handleden. Den slog i dörren och trängde vajande djupt in i träet. ”Den är min.”

”Din?” Det kunde inte stämma, för Petyr hade inte varit på Vinterhed.

”Eller rättare sagt var min fram till torneringen på prins Joffreys namndag”, förklarade han och gick tvärs över rummet för att dra ut dolken ur träet. ”Jag höll på ser Jaime i dusten tillsammans med halva hovet.” Petyrs förlägna leende fick honom nästan att se ut som en pojke igen. ”Då Loras Tyrell kastade honom ur sadeln blev många av oss lite fattigare. Ser Jaime förlorade hundra gulddrakar, drottningen förlorade ett smaragdsmycke och jag förlorade min kniv. Hennes höghet fick tillbaka smaragden, men vinnaren behöll resten.”

”Vem? ” frågade Catelyn med munnen torr av rädsla, och fingrarna värkte av ihågkommen smärta.

”Dvärgen”, svarade Lillfinger medan lord Varys iakttog hennes ansikte. ”Tyrion Lannister.”

JON

Borggården genljöd av svärdssång.

Svetten droppade iskall nedför bröstet på Jon under svart ylle, härdat läder och ringbrynja medan han gick till anfall. Grenn försvarade sig klumpigt och snubblade baklänges. Då den andre pojken höjde svärdet gjorde Jon en framstöt mot hans ben som fick honom att vackla. Jon parerade Grenns hugg och gjorde en buckla i hans hjälm. När Grenn försökte sig på en sidosving svepte Jon hans klinga åt sidan och körde sin pansarklädda underarm i bröstet på honom. Grenn tappade fotfästet och satte sig med en hård duns i snön. Jon slog svärdet ur handen på honom med ett slag mot handleden som fick honom att skrika till av smärta.

”Det räcker!” Ser Alliser Törne hade en röst med en egg som valyriskt stål.

Grenn höll om sin hand. ”Oäktingen krossade handen på mig.”

”Oäktingen skar av knäsenan på dig, klöv din tomma skalle och högg av dig handen, eller skulle ha gjort det om de här klingorna vore skarpa vapen. Som tur är för er behöver nattens väktare både stalldrängar och gränsjägare.” Ser Alliser gjorde en gest mot Jeren och Paddan. ”Se till att få Uroxen på fötter, för han har en begravning att ordna.”

Jon tog av sig hjälmen samtidigt som de andra pojkarna drog upp Grenn på benen. Den kyliga morgonluften kändes skön mot ansiktet, och han lutade sig mot svärdet, drog ett djupt andetag och tillät sig att för ett kort ögonblick njuta av segerns sötma.

”Det där är ett långsvärd och inte en gammal mans käpp”, påpekade ser Alliser skarpt. ”Har ni ont i benen, lord Snö?”

Jon avskydde det namnet, den hånfulla titeln som ser Alliser hängt på honom första dagen han kom till vapenövningen. Pojkarna hade snabbt snappat upp det och nu hörde han det överallt. Han stack långsvärdet i skidan. ”Nej”, svarade han.

Törne kom stegande emot honom och det frasade svagt om det hårda, svarta lädret då han rörde sig. Det var en mager och hård man på femtio år med grått i det svarta håret och ögon som skärvor av onyx. ”Fram med sanningen”, befallde han.

”Jag är trött”, medgav Jon. Det tunga långsvärdet fick det att värka i armen och nu när striden var över började han känna av sina blessyrer.

”Du är helt enkelt svag.”

”Jag vann.”

”Nej, Uroxen förlorade.”

En av de andra pojkarna flinade, men Jon visste bättre än att ge svar på tal. Han hade slagit alla som ser Alliser skickat mot honom, men det hade han inte vunnit något på, för vapenmästaren hade bara hånfulla ord att komma med. Törne hatade honom, det hade Jon förstått, fast han hatade de andra pojkarna ännu mer.

”Det var allt för i dag”, talade Törne om för dem, ”för jag klarar inte av hur mycket inkompetens som helst på en och samma dag. Om vålnaderna någonsin går till anfall mot oss hoppas jag de har bågskyttar, för ni duger inte till något annat är pilmat.”

Jon följde efter de andra tillbaka till rustkammaren, och han gick för sig själv. Det gjorde han ofta här. Det var nästan tjugo pojkar i gruppen han övade med, men det fanns ingen han kunde kalla sin vän. De flesta var två eller tre år äldre än han, och ändå var ingen av dem ens hälften så duktig som Robb. Dareon var snabb men rädd för att bli träffad, Pyp använde svärdet som en dolk, Jeren var svag som en flicka och Grenn långsam och klumpig. Halders hugg var brutalt hårda, men han lämnade garden helt öppen. Ju mer Jon umgicks med dem, desto mer föraktade han dem.

Inne i rustkammaren hängde Jon upp svärdet och skidan på en krok i stenväggen utan att bry sig om de andra runt omkring honom. Metodiskt började han skala av sig ringbrynjan, byxorna och jackan i läder och de svettdrypande ylleplaggen. Stora kolstycken brann i fyrfat av järn i bägge ändarna av det långa rummet, men ändå huttrade Jon. Han frös alltid här, och om några år skulle han ha glömt hur det kändes att vara varm.

Tröttheten övermannade honom plötsligt då han drog på sig de grova svarta kläderna som var deras vardagsdräkt här. Han sjönk ner på bänken och fingrarna fumlade med spännet i manteln. Så kallt, tänkte han och mindes de varma salarna på Vinterhed där hett vatten rann genom murarna som blod genom en mans kropp. Det fanns inte mycket värme i Svarta slottet, för murarna var kalla här och människorna ännu kallare.

Ingen hade talat om för honom att nattens väktare skulle vara så här, ingen utom Tyrion Lannister. Dvärgen hade berättat sanningen för honom på vägen norrut, men då hade det varit för sent. Jon undrade om fadern vetat hur det var på muren. Det måste han ha gjort, tänkte han, och den tanken gjorde det ännu värre.

Till och med farbrodern hade övergett honom på det här kalla stället vid världens ände, för här uppe hade den hjärtlige Benjen Stark blivit en helt annan människa. Han var kapten och tillbringade sina dagar och kvällar tillsammans med lord Mormont, slottets kommendant, och mäster Aemon och de andra höga officerarna medan Jon var hänvisad till ser Alliser Törnes allt annat än vänliga nypor.

Tre dagar efter deras ankomst hade Jon fått höra att Benjen Stark skulle anföra ett halvdussin män på ett spaningsuppdrag i spökskogen. Den kvällen sökte han upp farbrodern i den väldiga timrade kantinen och bönföll honom att få följa med. Benjen vägrade blankt. ”Det här är inte Vinterhed”, förklarade han medan han skar köttet med gaffel och dolk, ”och på muren får en man bara vad han förtjänar. Du är ingen gränsjägare, Jon, utan en grön pojke som fortfarande doftar sommar.”

Jon var dum nog att säga emot. ”Jag blir femton på min namndag”, protesterade han, ”och då är jag nästan vuxen.”

Benjen Stark betraktade honom bistert. ”Du är bara en pojke och det kommer du att förbli ända tills ser Alliser säger att du är mogen att bli en i nattens väktare. Om du trodde att ditt Starkblod skulle ge dig några favörer hade du fel, för vi glömmer våra gamla familjer när vi svär eden. Din far kommer alltid att ha en plats i mitt hjärta, men dessa är mina bröder nu.” Han gjorde en gest med dolken mot de hårda, kalla männen i svart runt omkring dem.

Jon steg upp i gryningen påföljande dag för att se farbrodern ge sig av. En av gränsjägarna, en stor ful man, sjöng en oanständig sång medan han sadlade sin ponny och det ångade om andedräkten i den kalla morgonluften. Ben Stark log då han hörde honom, men han hade inget leende för sin brorson. ”Hur många gånger måste jag säga nej, Jon? Vi får prata mer när jag kommer tillbaka.”

Då Jon såg farbrodern leda in hästen i tunneln mindes han vad Tyrion Lannister sagt på kungsvägen, och han föreställde sig Ben Stark ligga död medan hans blod färgade snön röd. Tanken fick honom att må illa. Vad tog det åt honom? Efteråt sökte han upp Gast i sin ensamma cell och begravde ansiktet i vargens tjocka, vita päls.

Om han måste vara ensam skulle han göra ensamheten till sin rustning. Svarta slottet hade ingen gudaskog, bara ett litet kapell och en alkoholiserad kaplan, men Jon förmådde inte be till några gudar, vare sig gamla eller nya. Om de fanns, tänkte han, var de lika grymma och oförsonliga som vintern.

Han saknade sina riktiga bröder: lille Rickon som med strålande ögon bad om sötsaker; Robb, hans rival och bäste vän och ständige följeslagare; Bran, envis och nyfiken, som alltid ville vara med på allt Jon och Robb gjorde. Han saknade flickorna också, till och med Sansa, som aldrig kallade honom något annat än ”min halvbror” sedan hon blev gammal nog att förstå vad oäkting var för något. Och Arya…han saknade henne ännu mer än Robb, den magra flickungen med skrapade knän, rufsigt hår och sönderrivna kläder, så vild och egensinnig. Arya tycktes aldrig passa in, lika lite som han hade gjort…och ändå kunde hon alltid få Jon att le. Han kunde ge vad som helst för att få vara tillsammans med henne nu, rufsa om henne i håret igen och se henne göra en grimas, och höra henne avsluta en mening tillsammans med honom.

”Du krossade handleden på mig, oäkting.”

Jon höjde blicken då han hörde den surmulna rösten. Grenn stod framför honom med sin tjocka nacke och sitt röda ansikte och bakom sig hade han tre av sina vänner. Han kände Todder, en kort ful pojke med otrevlig röst, som alla rekryterna kallade Paddan. De andra två var de som Yoren haft med sig norrut, mindes Jon, våldtäktsmännen som blivit tillfångatagna nere på Fingrarna. Han hade glömt vad de hette, och han pratade nästan aldrig med dem om han kunde undvika det. De var brutala översittare utan ett uns hederskänsla.

Jon reste sig. ”Jag kan krossa den andra också om du ber snällt.” Grenn var sexton och huvudet längre än Jon. Alla fyra var större än han, men det skrämde honom inte, för han hade besegrat varenda en av dem på borggården.

”Nu ska vi krossa dig”, morrade en av våldtäktsmännen.

”Försök bara.” Jon sträckte sig efter svärdet, men en av dem fick tag i hans arm och vred om den bakom ryggen på honom.

”Du får oss att verka värdelösa”, klagade Paddan.

”Det var du redan innan jag träffade dig”, fnös Jon. Pojken som höll i hans arm ryckte till hårt uppåt och ett hugg av smärta sköt genom kroppen, men Jon visade inte med en min hur ont det gjorde.

Paddan tog ett steg närmare. ”Den unge lorden har tydligen en mun att prata med”, sa han. Han hade grisögon, små och glittrande. ”Är det din mors mun, oäkting? Vem var hon, någon sköka? Tala om vad hon hette, för jag har kanske haft henne några gånger.” Han skrattade.

Jon vred sig som en ål och körde av alla krafter hälen i skenbenet på pojken som höll i honom. Det hördes ett plötsligt skrik av smärta och han var fri. Han flög på Paddan, knuffade honom bakåt över bänken och landade på hans bröst med båda händerna om strupen medan han dunkade hans huvud mot den hårt packade jorden.

De två från Fingrarna drog bort honom och kastade omkull honom på marken. Grenn började sparka honom, och Jon försökte rulla bort från sparkarna då en dundrande röst skar genom halvdunklet i rustkammaren. ”SLUTA! GENAST!”

Jon kravlade sig upp på benen. Donal Noye blängde ilsket på dem. ”Det är på borggården ni ska slåss”, röt rustmästaren. ”Håll era gräl utanför min rustkammare, annars ska jag göra dem till mina gräl, och det skulle ni inte gilla.”

Paddan satt på golvet och kände försiktigt på bakhuvudet, och när han tog bort fingrarna var de blodiga. ”Han försökte döda mig.”

”Det är sant. Jag såg det”, insköt den ene av våldtäktsmännen.

”Han krossade min handled”, klagade Grenn och höll fram den för att Noye skulle titta på den.

Rustmästaren gav den skadade handleden en flyktig blick. ”En skråma. Kanske en stukning. Mäster Aemon ger dig en salva. Följ med honom, Todder, för ditt huvud behöver ses om. Resten av er går tillbaka till cellerna. Nej, inte du Snö, du stannar.”

Jon sjönk tungt ner på den långa träbänken medan de andra gick därifrån och han var helt omedveten om deras blickar, de tysta löftena om framtida vedergällning. Det dunkade i armen.

”Nattens väktare behöver varenda man som går att få tag i”, började Donal Noye då de blev ensamma, ”även män som Paddan, och du vinner ingen ära genom att döda honom.”

Jons ilska flammade upp. ”Han sa att min mor var…”

”…en sköka. Jag hörde honom. Än sen?”

”Lord Eddard Stark var inte en man som låg med skökor”, sa Jon iskallt. ”Hans heder…”

”…hindrade honom inte från att bli far till en oäkting.”

Jon var ursinnig. ”Får jag gå nu?”

”Du får gå när jag säger till.”

Jon stirrade trumpet på röken som steg upp från fyrfatet tills Noye tog honom under hakan och med tjocka fingrar vred runt hans huvud. ”Titta på mig när jag talar till dig, pojk.”

Jon tittade. Rustmästaren hade en bröstkorg som en ölkagge och stor mage. Näsan var platt och bred och han tycktes alltid behöva raka sig. Vänsterarmen på den svarta ylletunikan var fastsatt vid axeln med en silverbrosch i form av ett långsvärd. ”Ord gör inte din mor till en sköka. Hon var vad hon var, och inget Paddan säger kan förändra den saken. Vet du, vi har män på muren vars mödrar var skökor.”

Inte min mor, tänkte Jon envist. Han kände inte till någonting om sin mor, för Eddard Stark vägrade att tala om henne. Ändå drömde han om henne ibland, så ofta att han nästan kunde se hennes ansikte. I hans drömmar var hon vacker och högättad och hennes ögon var snälla.

”Du tror att du har haft en hård uppväxt som varit en hög lords oäkting”, återtog rustmästaren. ”Den där pojken Jeren är en kaplans horunge och Cotter Pyke är den utomäktenskaplige sonen till en värdshusflicka. Nu är han befälhavare på Östvakten vid havet.”

”Det struntar jag i”, muttrade Jon. ”Jag struntar i dem och jag struntar i er och Törne och Benjen Stark och alltihop. Jag avskyr det här stället, för det är så…det är kallt.”

”Ja, kallt och hårt och fult, det är vad både muren och männen som bevakar den är. Inte alls som i historierna som din amma berättade för dig. Skit i historierna och skit i din amma. Det är så här det är, och du ska vara här resten av livet, precis som alla vi andra.”

”Livet”, upprepade Jon bittert. Rustmästaren kunde tala om livet, för han hade haft sitt och inte tagit den svarta dräkten förrän han förlorade ena armen under belägringen av Stormens ände. Innan dess var han smed åt Stannis Baratheon, kungens bror. Han hade sett de sju konungarikena från den ena änden till den andra, han hade festat och horat och kämpat i hundratalet strider. Det påstods att det var Donal Noye som smitt kung Roberts stridsklubba, den som slog ihjäl Rhaegar Targaryen i slaget vid Treudden. Han hade gjort allt som Jon aldrig skulle få göra, och när han var gammal, en bra bit över trettio, hade han fått ett våldsamt hugg av en yxa. Såret hade blivit infekterat och han hade fått kallbrand, och till slut blev man tvungen att amputera armen. Först då, när Donal Noye var krympling, hade han kommit till muren, när hans liv nästan var över.

”Ja, livet”, instämde Noye. ”Långt eller kort, och det beror helt på dig själv, Snö, för om du fortsätter på den här vägen kommer någon av dina bröder att skära halsen av dig en natt.”

”De är inte mina bröder”, fräste Jon, ”och de hatar mig för att jag är bättre än de.”

”Nej, de hatar dig för att du uppträder som om du vore bättre än de. De tittar på dig och ser en oäkting som är uppfostrad på ett slott och som tror att han är en ung lord.” Rustmästaren lutade sig närmare. ”Du är ingen lord, kom ihåg det. Du är en Snö, inte en Stark, och du är oäkting och översittare.”

”Översittare?” Jon satte nästan ordet i halsen. Anklagelsen var så orättvis att den fick honom att tappa andan. ”Det var de som gav sig på mig. Fyra stycken.”

”Fyra stycken som du har förödmjukat på borggården. Fyra stycken som förmodligen är rädda för dig. Jag har sett dig slåss, och det är inte övning för dig. Om man gav dig ett svärd med vass egg skulle de vara dött kött vid det här laget. Du vet det, jag vet det och de vet det. Du lämnar ingenting kvar åt dem och du skämmer ut dem. Är du stolt över det?”

Jon tvekade. Han kände sig stolt när han vann, och varför skulle han inte göra det? Men rustmästaren tog även det ifrån honom och fick det att låta som om han gjorde något fel. ”De är äldre än jag allihop”, försökte han försvara sig.

”Äldre och större och starkare, det är sant, men jag kan slå vad om att vapenmästaren på Vinterhed lärde dig att slåss mot ännu större män. Vem var han? Någon gammal riddare?”

”Ser Rodrik Cassel”, svarade Jon och var på sin vakt, för det fanns en fälla här och han kände hur den slöt sig om honom.

Donal Noye lutade sig framåt, tätt intill Jons ansikte. ”Tänk på detta, pojk. Ingen av de andra har någonsin haft en vapenmästare före ser Alliser, för deras fäder var bönder och kuskar och tjuvjägare, smeder och gruvarbetare och roddare på handelsgalärer. Det lilla de vet om hur man slåss har de lärt sig på däcken, i gränderna i Gammelstad och Lannishamn, på skökohus vid vägarna och värdshus vid kungsvägen. De hade kanske slagits med käppar innan de kom hit, men jag kan lova dig att ingen av de tjugo någonsin varit rik nog att äga ett riktigt svärd.” Han såg bister ut. ”Så vad tycker du nu om dina segrar, lord Snö?”

”Kalla mig inte det!” utbrast Jon skarpt, men udden hade gått ur hans ilska. Med ens kände han sig skamsen och skuldmedveten. ”Jag har aldrig…Jag tänkte aldrig på…”

”Det är hög tid att du börjar tänka”, varnade Noye, ”om du inte vill sova med en dolk under huvudkudden. Nu kan du gå.”

När Jon lämnade rustkammaren var det nästan mitt på dagen och solen hade brutit igenom molnen. Han vände ryggen mot den och höjde blicken mot muren, som lyste flammande blå och kristallskimrande i solskenet. Även efter alla dessa veckor fick åsynen av den honom fortfarande att rysa. Århundradenas kringvirvlande grus och smuts hade lagt sig som en hinna på muren och den verkade ofta blekgrå, som färgen på en mulen himmel, men då solen sken på den en klar och vacker dag glänste den och strålade av liv, en kolossal blåvit klippa som fyllde upp halva himlen.

Det var det största byggnadsverk som någonsin uppförts av människohand, hade Benjen Stark berättat för Jon på kungsvägen då de för första gången fick syn på muren på långt håll. ”Och utan tvekan det värdelösaste”, hade Tyrion Lannister flinande tillagt, men till och med dvärgen blev tyst då de red närmare. Man kunde se muren på miltals avstånd, en blekblå linje tvärs över den norra horisonten som enorm och obruten sträckte sig mot öster och väster och försvann i fjärran. Det här är världens ände, tycktes den säga.

När de slutligen fick syn på Svarta slottet såg dess träbyggnader och stentorn bara ut som en handfull byggklossar som låg utspridda på snön nedanför den vidsträckta ismuren. De svarta brödernas gamla fästning var inget Vinterhed, inget riktigt slott alls. Det saknade murar och kunde inte försvaras, varken från söder, öster eller väster, men nattens väktare bekymrade sig bara om försvaret mot norr och där tornade muren upp sig. Den reste sig över två hundra meter och var tre gånger så hög som det högsta tornet i den fästning den skyddade, och farbrodern hade sagt att krönet var brett nog för tolv riddare i rustning att rida i bredd. De spöklika konturerna av väldiga katapulter och monstruösa träkranar stod på vakt där uppe, likt skelett av stora fåglar, och bland dem gick männen i svart på vakt som små myror.

Medan Jon stod utanför rustkammaren och tittade upp kände han sig nästan lika överväldigad som han gjort den där dagen på kungsvägen då han såg muren för första gången. Det var så den var, och ibland kunde han nästan glömma att den fanns där, på samma sätt som man glömde bort himlen och marken, men vid andra tillfällen kändes det som om det inte fanns något annat i hela världen. Muren var äldre än de sju konungarikena, och då Jon stod nedanför den och tittade upp blev han yr. Han kunde känna hur all den där isen tyngde ner honom, som om den vore på väg att falla över honom, och på något sätt visste Jon att om den rasade skulle hela världen rasa tillsammans med den.

”Den får en att undra vad som finns bortom”, hördes en välbekant röst.

Jon såg sig omkring. ”Lannister. Jag såg inte…jag menar jag trodde att jag var ensam.”

Tyrion var så inbyltad i pälsverk att han såg ut som en mycket liten björn. ”Det finns många fördelar med att överrumpla folk, för man vet aldrig vad man kan få reda på.”

”Du får inte reda på någonting av mig”, hävdade Jon. Han hade inte sett mycket av dvärgen sedan de anlände till muren. Som drottningens egen bror hade Tyrion Lannister blivit mottagen som en högt ärad gäst av nattens väktare. Kommendanten hade gett honom rum i kungstornet — som kallades så trots att ingen kung besökt det på hundra år — och Lannister åt vid Mormonts eget bord och ägnade dagarna åt att rida längs muren och kvällarna åt att spela tärning och dricka med ser Alliser och Bowen Marsh och de andra höga officerarna.

”Å, jag får veta saker och ting vart jag än kommer.” Den lille mannen pekade på muren med en krokig, svart käpp. ”Men som jag sa…vad beror det på att så snart en man bygger en mur så vill nästa genast veta vad som finns bortom?” Han lade huvudet på sned och tittade på Jon med sina underliga, olikfärgade ögon. ”Nog vill väl du veta vad som finns på andra sidan?”

”Där finns inget särskilt”, svarade Jon. Han ville rida ut med Benjen Stark på hans spaningsuppdrag djupt in i den mystiska spökskogen, ville hitta Mance Rayders rövare och skydda riket mot vålnaderna, men det var bäst att inte tala högt om det man ville. ”Gränsjägarna säger att det bara är skog och berg och frusna sjöar med massor av snö och is.”

”Och trollen och varulvarna”, fyllde Tyrion i. ”Låt oss inte glömma dem, lord Snö, för vad ska vi annars med det där stora åbäket till?”

”Kalla mig inte lord Snö.”

Dvärgen höjde ett ögonbryn. ”Vill du hellre bli kallad dvärg? Om du låter dem se att deras ord sårar dig blir du aldrig fri från hånet. Om de vill ge dig ett namn ska du ta det och göra det till ditt eget och då kan de inte längre göra dig illa med det.” Han pekade med käppen. ”Slå följe med mig. Vid det här laget serveras det säkert någon eländig stuvning i kantinen och jag kan behöva något varmt i mig.”

Jon var också hungrig, så han började gå bredvid Lannister och saktade in på stegen för att anpassa dem till dvärgens klumpiga och vaggande gång. Vinden tilltog och de kunde höra de gamla träbyggnaderna knaka runt omkring sig, och långt borta stod en tung och bortglömd fönsterlucka och slog. En gång hördes en dämpad duns då ett snösjok gled ner från ett tak och landade alldeles intill dem.

”Var har du vargen?” frågade Lannister medan de promenerade.

”Jag binder honom i det gamla stallet medan vi övar. De har alla hästarna i de östra stallarna nu, så ingen stör honom, och resten av tiden är han med mig. Min sovcell ligger i Hardins torn.”

”Det är väl det där med det trasiga bröstvärnet? Med nedfallna stenar på borggården och en lutning som vår vördade kung Robert efter en lång natts supande? Jag trodde att alla de där byggnaderna var övergivna.”

Jon ryckte på axlarna. ”Det är ingen som bryr sig om var man sover, och de flesta av de gamla tornen är tomma, så man kan välja vilken cell man vill.” En gång i tiden hade Svarta slottet fem tusen soldater med hästar och tjänare och vapen. Nu hyste det en tiondel av det antalet och delar av det höll på att förfalla.

Tyrion Lannisters skratt ångade i den kalla luften. ”Jag ska komma ihåg att säga åt din far att arrestera fler murare innan ditt torn rasar samman.”

Jon anade hånet, men det gick inte att förneka sanningen. Nattens väktare hade byggt nitton väldiga fästningar längs muren, men bara tre användes fortfarande: Östvakten på den grå vindpinade stranden, Skuggtornet alldeles vid bergen där muren slutade och Svarta slottet mitt emellan, vid slutet av kungsvägen. De andra fästningarna hade övergetts för länge sedan och var nu ödsliga och hemsökta platser där kalla vindar ven genom svarta fönster och de dödas andar bemannade bröstvärnen.

”Det är bättre att jag är för mig själv”, sa Jon envist, ”för de andra är rädda för Gast.”

”Kloka pojkar”, höll Lannister med. Så bytte han samtalsämne. ”Det pratas om att din farbror har varit borta lite väl länge.”

Jon mindes vad han önskat i sin ilska, mindes hur han föreställt sig Benjen Stark ligga död i snön, och tittade snabbt bort. Dvärgen hade en kuslig förmåga att ana sig till saker och ting, och Jon ville inte att han skulle se skuldmedvetenheten i hans blick. ”Han sa att han skulle vara tillbaka till min namndag”, medgav han. Hans namndag hade obemärkt både kommit och gått för fjorton dagar sedan. ”De letade efter ser Waymar Royce, vars far är vasall till lord Arryn. Farbror Benjen sa att de skulle söka så långt bort som till Skuggtornet, och det är långt uppe i bergen.”

”Jag har hört att det har försvunnit många gränsjägare på senare tid”, anmärkte Lannister då de gick uppför trappan till kantinen. Han flinade och öppnade dörren. ”Trollen är kanske hungriga i år.”

Salen var stor och dragig trots att en eld sprakade på den väldiga härden. Kråkorna hade byggt bo på bjälkarna i det höga taket, och Jon hörde deras kraxanden ovanför huvudet då han fick en skål stuvning och en bit svart bröd av dagens kockar. Grenn och Paddan och några av de andra satt på bänken närmast elden och skrattade och förbannade varandra med grova röster. Jon betraktade dem tankfullt och valde sedan en plats i andra änden av salen, långt ifrån de andra.

Tyrion Lannister slog sig ner mitt emot honom och luktade misstänksamt på stuvningen. ”Korn, lök och morötter”, muttrade han, ”och någon borde tala om för kockarna att rovor inte är något kött.”

”Det är fårstuvning.” Jon drog av sig handskarna och värmde händerna i ångan som steg upp från skålen. Doften fick det att vattnas i munnen på honom.

”Snö.”

Jon kände igen Alliser Törnes röst, men det fanns en underton av nyfikenhet i den som han inte hört tidigare. Han vände sig om.

”Kommendanten vill träffa dig. Genast!”

För ett ögonblick blev Jon så rädd att han inte förmådde röra sig ur fläcken. Varför ville kommendanten träffa honom? De hade nyheter om Benjen, tänkte han vilt, han var död, hans önskan hade slagit in. ”Är det min farbror?” fick han ur sig. ”Har han kommit tillbaka välbehållen?”

”Kommendanten är inte van vid att behöva vänta”, blev ser Allisers svar, ”och jag är inte van vid att få mina order ifrågasatta av oäktingar.”

Tyrion Lannister svängde benen över bänken och reste sig. ”Sluta, Törne, ni skrämmer pojken.”

”Lägg er inte i sådant som inte angår er, Lannister, och ni har inget att säga till om här.”

”Men det har jag vid hovet”, påpekade dvärgen leende, ”och det behövs bara ett ord i rätt öra för att ni ska sluta era dagar i förtid och innan ni får ännu en pojke att träna. Tala nu om för Snö varför gamle björnen vill träffa honom. Har det kommit några nyheter om hans farbror?”

”Nej”, svarade ser Alliser, ”och det här gäller något helt annat. Det kom en fågel från Vinterhed i morse med ett budskap som rör hans bror.” Han rättade sig. ”Hans halvbror.”

”Bran”, andades Jon och kom på fötter. ”Något har hänt med Bran.”

Tyrion Lannister lade handen på hans arm. ”Jon”, sa han, ”jag är uppriktigt ledsen.”

Jon hörde honom knappt. Han viftade bort Tyrions hand och stegade genom salen och då han kom till dörrarna började han springa. Genom drivor av gammal snö rusade han till kommendantens torn, flög förbi vakterna och tog torntrappan två steg i taget. När Jon störtade in till kommendanten var blicken vild och stövlarna genomvåta. ”Bran”, flämtade han. ”Vad står det om Bran?”

Jeor Mormont var befälhavare för nattens väktare, en barsk gammal man med ett kolossalt skalligt huvud och ett lurvigt grått skägg. Han hade en korp på armen som han matade med majskorn. ”Jag har hört att du kan läsa.” Han skakade av sig korpen och den slog med vingarna och flög till fönstret där den satte sig och såg på medan Mormont drog fram ett hoprullat papper ur bältet och räckte det till Jon. ”Majs”, muttrade korpen med skrovlig röst. ”Majs, majs.”

Med fingret följde Jon konturen av skräckvargen i vitt vax på det brutna sigillet. Han kände igen Robbs handstil, men bokstäverna tycktes flyta ihop när han försökte läsa dem, och han upptäckte att han grät. Men så fick orden mening genom tårarna och han höjde huvudet. ”Han har vaknat”, utbrast han. ”Gudarna har lämnat tillbaka honom.”

”Men han är krympling”, påpekade Mormont. ”Ursäkta, pojk, läs resten av brevet.”

Jon tittade på orden, men de spelade ingen roll, ingenting spelade någon roll utom att Bran skulle få leva. ”Min bror får leva”, sa han till Mormont. Kommendanten skakade på huvudet, tog en näve majs och visslade. Korpen flög och satte sig på hans axel medan den skrek: ”Leva! Leva!”

Jon sprang nedför trappan med ett leende i ansiktet och Robbs brev i handen. ”Min bror får leva”, talade han om för vakterna, och de växlade en blick. Han rusade tillbaka till kantinen där han hittade Tyrion Lannister som nästan hade ätit färdigt. Han tog den lille mannen under armarna, hissade upp honom i luften och snurrade runt med honom. ”Bran får leva!” tjöt han. Lannister såg förbluffad ut, och Jon satte ner honom och stack papperet i händerna på honom. ”Här, läs!” uppmanade han.

Andra samlades runt omkring och stirrade nyfiket på honom. Jon lade märke till att Grenn stod en liten bit ifrån honom med ett tjockt yllebandage om ena handen. Han verkade ängslig och illa till mods och såg inte alls hotfull ut. Jon gick fram till honom, men Grenn backade och satte upp händerna. ”Håll dig undan från mig, oäkting.”

Jon log mot honom. ”Jag är ledsen för din handled. Robb gjorde samma stöt mot mig en gång, fast med en träklinga. Det gjorde fruktansvärt ont, men det måste kännas värre för dig. Om du vill kan jag visa hur man försvarar sig mot den där stöten.”

Alliser Törne hörde honom. ”Så lord Snö vill ta min plats nu”, fnös han hånfullt. ”Det skulle vara lättare för mig att lära en varg jonglera än det blir för dig att träna den här Uroxen.”

”Ska vi slå vad, ser Alliser?” frågade Jon. ”Det ska bli ett nöje att se Gast jonglera.”

Jon hörde Grenn chockat dra efter andan, och det blev alldeles tyst.

Så började Tyrion Lannister gapskratta. Tre av de svarta bröderna vid ett bord bredvid stämde in, och skrattet spreds från bänk till bänk tills även kockarna flinade. Fåglarna flyttade oroligt på sig uppe i taket och till slut började till och med Grenn småskratta.

Ser Alliser tog aldrig blicken från Jon, och medan skrattsalvorna ekade runt omkring honom mörknade hans ansikte och svärdshanden knöts. ”Det där var ett allvarligt misstag, lord Snö”, sa han till slut med en fiendes giftiga tonfall.

EDDARD

Eddard Stark red in genom de höga bronsportarna till Röda slottet, mörbultad, trött, hungrig och irriterad. Han satt fortfarande till häst och drömde om ett långt, varmt bad, stekt fågel och ett fjäderbolster när kungens förvaltare talade om för honom att stormäster Pycelle hade sammankallat lilla rådet till ett brådskande möte. Handens ärade närvaro vore önskvärd så snart det passade. ”Det passar i morgon”, fräste Ned samtidigt som han satt av.

Förvaltaren bugade djupt. ”Det ska jag framföra till de andra rådsherrarna, ers nåd.”

”Nej, för bövelen”, sa Ned. Det dög inte att förolämpa rådet innan han ens börjat sin tjänst som kungens hand. ”Jag ska träffa dem. Ge mig bara några minuter att byta om till något mer presentabelt.”

”Ja, ers nåd”, sa förvaltaren. ”Vi har gett er lord Arryns gemak i handens torn, och jag hoppas att de ska vara till er belåtenhet. Jag ska låta bära dit ert bagage.”

”Tack”, sa Ned medan han drog av sig ridhandskarna och stoppade dem i bältet. Resten av hans hushåll kom just in genom portarna bakom honom, och Ned såg Vayon Poole, sin egen förvaltare, och ropade på honom. ”Det verkar som om rådet behöver mig med detsamma. Se till att mina döttrar hittar sina sovgemak och säg åt Jory att hålla kvar dem där. Arya får inte ge sig ut på upptäcktsfärd.” Poole bugade, och Ned vände sig åter till den kunglige förvaltaren. ”Mina vagnar är fortfarande på väg genom staden, och jag behöver lämpliga kläder.”

”Det ska bli mig ett nöje att ordna”, svarade förvaltaren.

Så kom det sig att Ned stegade in i rådssalen, dödstrött och iförd lånade kläder, där han fann fyra medlemmar av det lilla rådet väntande på sig.

Salen var rikt utsmyckad. Mattor från Myr täckte golvet i stället för säv och i ett hörn stod en snidad skärm från Sommaröarna på vilken ett hundratal sagodjur i starka färger gjorde krumsprång. På väggarna hängde gobelänger från Norvos, Qohor och Lys, och ett par valyriska sfinxer flankerade dörren med ögon av glänsande granater som glödde i svarta marmoransikten.

Den rådsherre Ned tyckte minst om, eunucken Varys, kom fram till honom i samma stund som han steg in. ”Det var mycket tråkigt att höra om era bekymmer på kungsvägen, lord Stark. Vi har alla besökt kapellet för att tända ljus för prins Joffrey, och jag ber för hans tillfrisknande.” Hans hand lämnade puderstänk på Neds ärm och han luktade lika motbjudande och sött som blommor på en grav.

”Era gudar har hört er”, svarade Ned kyligt men artigt, ”och prinsen blir starkare för var dag.” Han gjorde sig loss från eunucken och gick fram till lord Renly som stod vid skärmen i andra änden av rummet och talade lågmält med en kort man som inte kunde vara någon annan än Lillfinger. Renly hade varit en pojke på åtta då Robert vann tronen, men han hade vuxit upp till en man som var så lik brodern att Ned nästan tyckte det var obehagligt. Så snart han såg honom var det som om tiden hade vridits tillbaka och Robert stod där framför honom precis som han sett ut efter segern vid Treudden.

”Jag ser att ni har kommit fram välbehållen, lord Stark”, sa Renly.

”Ni med”, svarade Ned. ”Ni får förlåta mig, men ibland är ni som en avbild av er bror Robert som ung.”

”En dålig kopia”, sa Renly med en axelryckning.

”Fast mer välklädd”, skämtade Lillfinger, ”och lord Renly lägger ner mer pengar på kläder än hälften av hovets damer tillsammans.”

Det var sant. Lord Renly var klädd i mörkgrön sammet med ett dussin guldhjortar broderade på den midjekorta jackan. En kort cape i guldtyg var vårdslöst draperad över ena axeln och hölls ihop med en smaragdbrosch. ”Det finns värre brott”, påpekade Renly med ett skratt. ”Ditt sätt att klä dig till exempel.”

Lillfinger låtsades inte om piken utan betraktade Ned med ett leende på läpparna som gränsade till oförskämdhet. ”Jag har hoppats att få träffa er sedan några år tillbaka, lord Stark, och utan tvekan har lady Catelyn nämnt mitt namn för er.”

”Det har hon”, medgav Ned med iskyla i rösten. Den försåtliga arrogansen i kommentaren gjorde honom ursinnig. ”Jag har förstått att ni även kände min bror Brandon.”

Renly Baratheon skrattade och Varys hasade sig dit för att lyssna.

”Lite för väl kanske”, svarade Lillfinger, ”och jag har fortfarande kvar ett bevis på hans uppskattning. Pratade Brandon om mig också?”

”Ofta, och med viss hetta”, upplyste Ned och hoppades att det skulle göra slut på samtalet. Han hade inget tålamod med den här sortens lekar och gillade inte att duellera med ord.

”Jag skulle ha trott att hetta inte passade er i ätten Stark”, sa Lillfinger. ”Här i Södern sägs det att ni är gjorda av is allihop och smälter när ni rider söder om Näset.”

”Jag har inga planer på att smälta i första taget, lord Baelish, det kan jag försäkra er.” Ned gick fram till rådsbordet och sa: ”Jag hoppas ni mår bra, mäster Pycelle.”

Stormästaren log milt från sin höga stol vid nedre änden av bordet. ”Så bra man kan vid mina år, ers nåd”, svarade han, ”men jag är rädd för att jag lätt blir trött.” Stripiga vita hårtestar ramade in den kala hjässan ovanför ett vänligt ansikte. Hans ämbetskedja var inte en enkel halsring som den mäster Luwin bar utan två dussin tunga kedjor som var hopflätade till ett otympligt metallhalsband som täckte halva bröstet. Länkarna var smidda av varenda metall som människan kände till: svart järn och rött guld, glänsande koppar och matt bly, stål och tenn och blekt silver, mässing och brons och platina. Granater och ametister och svarta pärlor prydde metallarbetet och här och var syntes en smaragd eller rubin. ”Vi kanske skulle börja snart”, föreslog stormästaren och knöt händerna på den stora magen, ”för jag är rädd att jag somnar om vi väntar mycket länge till.”

”Som ni behagar.” Kungens stol stod tom vid övre änden av bordet och på dess kuddar var huset Baratheons kronhjort broderad i guldtråd. Som kungens högra hand tog Ned stolen bredvid den. ”Jag ber om ursäkt för att jag har låtit er vänta, mina herrar”, började han formellt.

”Ni är kungens hand”, sa Varys, ”och vi står alltid till er tjänst, lord Stark.”

Medan de andra intog sina platser slog det Eddard Stark att han inte hörde hemma i det här rummet med de här männen. Han mindes vad Robert berättat nere i kryptan under Vinterhed. Jag är omgiven av smickrare och dumbommar, hade kungen sagt. Ned såg sig omkring vid rådsbordet och undrade vilka som var smickrarna och vilka som var dumbommarna, men han trodde redan att han visste det. ”Vi är bara fem”, påpekade han.

”Lord Stannis återvände till Draksten kort efter det att kungen hade begett sig norrut”, upplyste Varys, ”och vår tappre ser Barristan rider utan tvivel bredvid kungen då han gör sitt intåg i staden, som det anstår befälhavaren för kungsvakten.”

”Vi borde kanske vänta på ser Barristan och kungen”, föreslog Ned.

Renly Baratheon skrattade högt. ”Om vi ska vänta på att min bror hedrar oss med sin kungliga närvaro kan vi få sitta här länge.”

”Vår gode kung Robert har många bekymmer”, insköt Varys, ”och han anförtror oss en del mindre viktiga angelägenheter för att lätta på sin börda.”

”Det lord Varys menar är att allt det här med skatter och skördar och rättvisa tråkar ut min kunglige bror”, förklarade lord Renly, ”och därför faller det på vår lott att styra riket. Men då och då skickar han oss en befallning.” Han drog fram ett hoprullat papper ur ärmen och lade det på bordet. ”I morse befallde han mig att i all hast rida i förväg och be stormäster Pycelle att genast sammankalla det här rådet. Han har en brådskande uppgift åt oss.”

Lillfinger log och räckte papperet, som bar det kungliga sigillet, till Ned. Han bröt vaxet med tummen och slätade ut brevet för att begrunda kungens brådskande befallning och läste orden med stigande klentro. Fanns det ingen ände på Roberts dårskap? Och att göra detta i hans namn, det var salt i såret. ”Vid alla gudar!” svor han.

”Vad lord Eddard försöker säga”, tillkännagav lord Renly, ”är att hans höghet befaller oss att ordna en tornering med anledning av lord Eddards utnämning till kungens hand.”

”Hur mycket?” frågade Lillfinger milt.

Ned läste svaret högt ur brevet. ”Fyrtio tusen gulddrakar till segraren. Tjugo tusen till den man som kommer tvåa och ytterligare tjugo till segraren i mêléen och tio tusen till segraren i bågskyttetävlingen.”

”Nittio tusen gulddrakar”, suckade Lillfinger, ”och vi får inte glömma alla andra kostnader. Robert kommer att vilja ha en storslagen fest, vilket betyder kockar, snickare, serveringsflickor, trubadurer, jonglörer, narrar…”

”Narrar har vi gott om”, avbröt lord Renly.

Stormäster Pycelle såg på Lillfinger och frågade: ”Klarar statskassan av utgiften?”

”Vilken statskassa?” undrade Lillfinger med en hånfull krökning på munnen. ”Bespara mig sådana dumheter, mäster, för ni vet lika väl som jag att statskassan har varit tom i åratal. Jag blir tvungen att låna pengarna, och ätten Lannister kommer utan tvekan att vara tillmötesgående. Vi är redan skyldiga lord Tywin omkring tre miljoner gulddrakar, vad spelar då ytterligare hundra tusen för roll?”

Ned trodde inte sina öron. ”Menar ni att kronan har en skuld på tre miljoner gulddrakar?”

”Kronan har en skuld på mer än sex miljoner gulddrakar, lord Stark. Vi har lånat mest av ätten Lannister men också av lord Tyrell, av järnbanken i Braavos och av flera handelskarteller i Tyrosh. På senare tid har jag varit tvungen att vända mig till kyrkan, och överstekaplanen köpslår värre än en fiskhandlare i Dornien.”

Ned var bestört. ”Men Aerys Targaryen lämnade en statskassa som flödade av guld. Hur kunde ni låta det bli så här?”

Lillfinger ryckte på axlarna. ”Skattmästaren skaffar pengarna och kungen och handen gör av med dem.”

”Jag vägrar tro att Jon Arryn lät Robert göra riket utfattigt”, utbrast Ned upprört.

Stormäster Pycelle skakade på sitt stora skalliga huvud så att kedjorna klirrade svagt. ”Lord Arryn var en klok man, men jag är rädd för att hans höghet inte alltid lyssnar på kloka råd.”

”Min kunglige broder älskar torneringar och fester”, insköt Renly Baratheon, ”och han avskyr att ’räkna kopparmynt’.”

”Jag ska tala med hans höghet”, förklarade Ned, ”för den här torneringen är en extravagans som riket inte har råd med.”

”Tala gärna med honom”, sa lord Renly, ”men det är ändå lika bra att börja med förberedelserna.”

”Inte i dag i varje fall”, bet Ned av, kanske lite för skarpt att döma av blickarna de gav honom. Han måste komma ihåg att han inte längre befann sig på Vinterhed där bara kungen stod över honom, för här var han bara den främste bland jämlikar. ”Ursäkta, mina herrar”, fortsatte han i mjukare ton, ”men jag är trött. Låt oss sluta här i dag och återuppta diskussionen senare.” Han bad inte om deras samtycke utan reste sig bara tvärt, nickade åt dem och gick mot dörren.

När Ned kom ut såg han att vagnar och ryttare fortfarande strömmade in genom slottsportarna och borggården var ett enda kaos av lera och hästar och skrikande män. Kungen hade inte kommit än, fick han veta. Sedan den otrevliga händelsen vid Treudden hade familjen Stark och deras hushåll ridit en bra bit före huvudkolonnen för att hålla sig undan klanen Lannister och den ökande spänningen mellan de båda husen. Robert hade knappt synts till alls, och det sades att han färdades i den stora karossen och för det mesta var berusad. Om det var så kunde det dröja många timmar innan han kom, men det skulle ändå vara för tidigt i Neds tycke. Han behövde bara titta på Sansas ansikte för att känna raseriet välla upp igen, och de sista två veckorna av färden hade varit rena pinan. Sansa lade skulden på Arya och sa åt henne att det var Nymeria som borde ha dött, och Arya sjönk ner i djupaste förtvivlan när hon fick höra vad som hänt med slaktarens pojke. Sansa grät sig till sömns, Arya satt tyst och grubblade hela dagarna och på nätterna drömde Eddard Stark om ett fruset helvete reserverat för ätten Stark på Vinterhed.

Ned gick tvärs över den yttre borggården, passerade under ett fällgaller och kom in på den inre borggården. Han styrde stegen mot det torn han trodde var handens då Lillfinger dök upp framför honom. ”Ni går fel väg, Stark. Kom med mig.”

Tveksamt följde Ned efter. Lillfinger förde honom in i ett torn, nedför en trappa, tvärs över en liten nersänkt borggård och genom en övergiven korridor där tomma rustningar stod på vakt längs väggarna. De var lämningar efter ätten Targaryen i svart stål med drakfjäll på hjälmarna, och nu var de dammiga och bortglömda. ”Det här är inte vägen till mina gemak”, protesterade Ned.

”Det har jag inte sagt heller. Jag ska föra er till fängelsehålorna för att skära halsen av er och mura in er kropp i en vägg”, svarade Lillfinger med rösten drypande av sarkasm. ”Vi har inte tid med sådant här, Stark, för er hustru väntar.”

”Ska det här föreställa ett skämt, Lillfinger? Catelyn är på Vinterhed, hundratals fjärdingsväg härifrån.”

”Å?” Lillfingers grågröna ögon glittrade roat. ”I så fall har någon lyckats med en fantastisk imitation. För sista gången, kom. Eller så behåller jag henne för mig själv.” Han skyndade nedför en trappa.

Ned följde vaksamt efter honom samtidigt som han undrade om den här dagen aldrig skulle ta slut. Själv avskydde han hemlighetsmakerier och intriger, men han började inse att de var som livsluft för en man som Lillfinger.

Vid foten av trappan fanns en tung järnbeslagen ekdörr. Petyr Baelish lyfte av bommen och tecknade åt Ned att gå igenom. De steg ut i flammande rött skymningsljus på en klippig platå högt ovanför floden. ”Vi är utanför slottet”, konstaterade Ned.

”Det är inte lätt att lura er, Stark”, anmärkte Lillfinger med ett hånflin. ”Var det solen eller himlen som fick er att förstå det? Följ mig. Det finns trappsteg inhuggna i klippan, och försök att inte ramla ner och dö, för Catelyn skulle aldrig tro mig.” Med de orden började han vig som en apa klättra nedför klippbranten.

Ned studerade den ett ögonblick och följde sedan långsamt efter. Stegen fanns där, precis som Lillfinger lovat, men de var inte breda och om man inte visste att de fanns där skulle man aldrig ha sett dem. Floden låg långt där nere i avgrunden och Ned blev yr i huvudet då han såg på den, så han tryckte ansiktet mot klippan och försökte låta bli att titta ner mer än vad som var absolut nödvändigt.

När han äntligen hade tagit sig ner och kom till en smal, lerig stig längs vattenbrynet stod Lillfinger bekvämt lutad mot en sten och åt ett äpple. Han hade nästan hunnit till kärnhuset. ”Ni börjar bli gammal och långsam, Stark”, påpekade han och kastade nonchalant äppelskruttet i det strömmande vattnet. ”Men det spelar ingen roll för vi ska rida resten av vägen.” Han hade två hästar väntande. Ned satt upp och travade efter honom längs stigen och in i staden.

Till slut höll Baelish in hästen utanför en förfallen timrad trevåningsbyggnad vars fönster var upplysta av lampsken i den tätnande skymningen. Ljudet av musik och hesa skratt vällde ut och svävade över floden. Bredvid dörren vajade en utsirad oljelampa i en tung kedja med en kupa av blyinfattat rött glas.

Rasande av ilska satt Ned av hästen. ”Ett skökohus!” morrade han, grep Lillfinger om axlarna och svängde honom runt. ”Har ni lurat mig hela den här vägen för att föra mig till ett skökohus?”

”Er hustru är där inne”, förklarade Lillfinger.

Den förolämpningen var droppen som fick bägaren att rinna över. ”Brandon var för snäll mot er”, väste Ned och tryckte upp den lille mannen mot en vägg och satte dolken under pipskägget.

”Ers nåd, nej”, ropade någon enträget. ”Han talar sanning.” Det hördes steg bakom honom.

Ned snurrade runt med kniven i handen och såg en gammal, vithårig man skynda fram mot dem. Han var klädd i brunt grovt kläde och den mjuka huden under hakan hoppade då han sprang. ”Det här är inget som angår er”, började Ned, men så kände han plötsligt igen mannen. ”Ser Rodrik?” utbrast han förvånat och sänkte dolken.

Rodrik Cassel nickade. ”Er hustru väntar på er där uppe.”

Ned begrep ingenting. ”Är Catelyn verkligen här? Då är det inte något av Lillfingers dumma skämt?” Han stack dolken i slidan.

”Det vore kanske bättre om det var det, Stark”, insköt Lillfinger. ”Följ efter mig och försök se lite mer liderlig ut och lite mindre som kungens hand. Det skulle inte vara bra om ni blev igenkänd. Kanske kan ni smeka ett bröst eller två i förbifarten.”

De steg in och gick igenom ett skänkrum som var fullt av folk där en fet kvinna sjöng oanständiga visor medan unga, söta flickor i särkar och korta färggranna sidenkjolar satt i knäet på männen och tryckte sig mot dem. Ingen brydde sig det minsta om Ned. Ser Rodrik väntade där nere medan Lillfinger förde honom upp till tredje våningen, genom en korridor och fram till en dörr.

Där inne väntade Catelyn. Hon skrek till när hon fick syn på honom, rusade fram och kramade om honom hårt.

”Käraste”, viskade Ned förundrat.

”Så bra att ni kände igen henne”, sa Lillfinger och stängde dörren.

”Jag trodde att du aldrig skulle komma”, viskade hon mot hans bröst. ”Petyr har berättat lite för mig om dina bekymmer med Arya och den unge prinsen. Hur mår mina flickor?”

”Båda sörjer och är fulla av ilska”, svarade Ned. ”Jag förstår inte, Cat. Vad gör du i Kungshamn? Vad har hänt? Är det Bran? Är han…” Död var ordet han hade på tungan, men han kunde inte få fram det.

”Det är Bran, men inte som du tror”, sa Catelyn.

Ned fattade ingenting. ”Men hur? Och varför är du här, min kära? Vad är det här för ställe?”

”Inget annat än vad det ser ut att vara”, upplyste Lillfinger och sjönk ner på fönsterbänken. ”Ett skökohus. Kan ni föreställa er ett mindre troligt ställe att hitta Catelyn Tully på?” Han log. ”Det råkar faktiskt vara så att jag äger det här etablissemanget, så det var lätt att ordna det hela. Jag är mycket angelägen om att klanen Lannister inte ska få veta att Cat är här i Kungshamn.”

”Varför?” undrade Ned. Det var då han fick syn på hennes händer, hur valhänt hon höll dem, de ilsket röda ärren och de båda stela sista fingrarna på vänsterhanden. ”Du är skadad.” Han tog hennes händer i sina och vände upp dem. ”Vid alla gudar, de där såren måste ha varit djupa…ett hugg från ett svärd eller…Hur gick det till?”

Catelyn tog fram dolken som hon hade gömd under manteln och lade den i hans hand. ”Det här bladet skickades för att skära halsen av Bran och utsläcka hans liv.”

Neds huvud flög upp. ”Men…vem…varför skulle…”

Hon satte fingret mot hans mun. ”Låt mig berätta alltihop, så går det fortare. Hör på.”

Så han lyssnade och hon berättade alltihop, från branden i bibliotekstornet till stadsvakten, Lillfinger och Varys. När hon var klar satt Eddard Stark omtumlad bredvid bordet med dolken i handen. Brans varg hade räddat pojkens liv, tänkte han dystert. Vad var det Jon sagt då de hittade vargungarna i snön? Det var meningen att era barn skulle ha de här vargarna, ers nåd. Och han hade dödat Sansas, och till vad nytta? Var det skuld han kände? Eller rädsla? Om gudarna skickat dem vargarna, hade han begått en fruktansvärd dårskap.

Med stor möda tvingade Ned tankarna tillbaka till dolken och vad den betydde. ”Dvärgens dolk”, upprepade han. Det verkade obegripligt. Handen slöts om det släta drakbensfästet och han körde bladet i bordet, kände det tränga in i träet. Det stod där och hånade honom. ”Varför skulle Tyrion Lannister vilja se Bran död? Pojken har aldrig gjort honom något.”

”Har ni i familjen Stark inget annat än snö mellan öronen?” frågade Lillfinger. ”Dvärgen skulle aldrig agera på egen hand.”

Ned reste sig och började gå fram och tillbaka i rummet. ”Om drottningen hade något med det här att göra eller, gud förbjude, kungen själv…nej, det vägrar jag att tro.” Men samtidigt som han sa orden mindes han den kyliga morgonen bland gravkumlen och Roberts prat om att skicka lejda mördare efter prinsessan Targaryen. Han mindes Rhaegars lille son, den blodiga krossade skallen, och hur kungen vänt sig bort, precis som han vänt sig bort i ser Darrys audienssal för inte så länge sedan. Han kunde fortfarande höra Sansa bönfalla på samma sätt som Lyanna en gång bönfallit.

”Med största sannolikhet kände kungen inte till någonting”, sa Lillfinger, ”och det skulle inte vara första gången. Vår gode Robert är duktig på att blunda för sådant han helst inte vill se.”

Ned hade inget svar på det. Han såg slaktarsonens ansikte för sig med kroppen nästan kluven i två delar, och efteråt hade kungen inte sagt ett ord. Det dunkade i huvudet på honom.

Lillfinger släntrade fram till bordet och ryckte upp kniven ur träet. ”Hur ni än gör så är anklagelsen detsamma som högförräderi. Om ni anklagar kungen kommer ni att vara i händerna på Ilyn Payne innan ni hunnit prata färdigt, och om ni anklagar drottningen…om ni kan hitta bevis och om ni kan få Robert att lyssna, så kanske…”

”Vi har bevis”, påminde Ned. ”Vi har ju dolken.”

”Den här?” Lillfinger snurrade nonchalant på den. ”En fin bit stål, men den är som ett tveeggat svärd, ers nåd. Dvärgen kommer utan tvekan att svära på att kniven förkom eller blev stulen medan han var på Vinterhed, och eftersom hans hejduk är död finns det ingen som kan motsäga honom.” Han slängde kniven till Ned. ”Mitt råd är att ni kastar den i floden och glömmer att den någonsin har smitts.”

Ned gav honom en kall blick. ”Lord Baelish, jag är en Stark av Vinterhed, och min son ligger lemlästad och kanske döende. Om det inte varit för en vargunge som vi hittade i snön skulle både han och Catelyn vara döda nu. Om ni tror att jag kan glömma det är ni en lika stor dåre som när ni höjde svärdet mot min bror.”

”Jag är kanske en dåre, Stark…man jag lever fortfarande medan er bror har legat och förmultnat i sin frusna grav i minst fjorton år vid det här laget. Om ni är så angelägen om att förmultna vid hans sida vill jag på intet sätt avråda er, men jag vill definitivt inte ha något med saken att göra.”

”Ni är den siste jag frivilligt skulle blanda in i någon sak, lord Baelish.”

”Ni sårar mig djupt.” Lillfinger satte handen mot hjärtat. ”För min del har jag alltid tyckt att ni i ätten Stark är tröttsamma, men av för mig helt obegripliga skäl tycks Cat ha blivit fäst vid er. Jag ska försöka hålla er vid liv för hennes skull, ett dåraktigt företag visserligen, men jag har aldrig kunnat neka er hustru någonting.”

”Jag berättade för Petyr om våra misstankar om Jon Arryns död”, inföll Catelyn, ”och han har lovat att hjälpa dig att finna sanningen.”

Catelyns ord gjorde inte Eddard Stark gladare, men det var sant att de behövde hjälp, och Lillfinger hade en gång i tiden nästan varit som en bror för Cat. Det vore inte heller första gången som Ned blev tvungen att göra gemensam sak med en man som han föraktade. ”Då säger vi det”, sa han och stack dolken i bältet. ”Du talade om Varys. Vet eunucken alltihop?”

”Inte genom mig”, svarade Catelyn, ”för du gifte dig inte med en dumbom, Eddard Stark, men Varys har metoder att få reda på saker och ting som ingen rimligen kan känna till. Han använder sig av någon svartkonst, Ned, det svär jag på.”

”Det är välkänt att han har spioner”, sa Ned avfärdande.

”Det är mer än så”, envisades Catelyn. ”Ser Rodrik talade i hemlighet med ser Aron Santagar, men ändå kände spindeln på något sätt till deras samtal. Jag är rädd för den mannen.”

Lillfinger log. ”Överlåt lord Varys åt mig, ädla dam, och om ni tillåter mig en liten oanständighet — och var kan det passa bättre än i det här huset — så håller jag mannens ballar i min hand.” Han kupade fingrarna och log. ”Eller skulle göra det om han vore man och hade några ballar. Ni förstår, om någon lyfter på locket börjar fåglarna sjunga och det skulle Varys inte gilla. Om jag var ni skulle jag bekymra mig mer för klanen Lannister och mindre för eunucken.”

Det behövde inte Lillfinger tala om för Ned. Han tänkte tillbaka på den dagen Arya hittades och på uttrycket i drottningens ansikte då hon lågmält och mjukt sa Men vi har en varg. Han tänkte på pojken Mycah, på Jon Arryns plötsliga död, på Brans fall, på gamle galne Aerys Targaryen som dog på golvet i sin tronsal medan hans livsblod torkade på en förgylld klinga. Ned vände sig till Catelyn. ”Det finns inget mer du kan göra här, käraste, och jag vill att du genast återvänder till Vinterhed. Om det kom en mördare kan det komma fler, och den som beordrade Brans död får snart veta att pojken fortfarande lever.”

”Jag hade hoppats få träffa flickorna”, invände Catelyn.

”Det skulle vara synnerligen oklokt”, inföll Lillfinger. ”Röda slottet är fullt av nyfikna blickar och barn kan inte hålla tyst.”

”Han har rätt, min kära”, sa Ned. Han omfamnade henne. ”Ta med dig ser Rodrik och rid tillbaka till Vinterhed, så ska jag vaka över flickorna medan du ser till att våra söner är trygga.”

”Som du vill.” Catelyn höjde ansiktet och Ned kysste henne. Hennes skadade fingrar höll hårt om hans rygg som om hon för evigt ville hålla honom i sin skyddande famn.

”Vill lord och lady Stark kanske använda ett sovrum?” undrade Lillfinger. ”Men jag måste varna er, Stark, för att vi i vanliga fall tar betalt för sådant här.”

”En stund i ensamhet är allt jag begär”, sa Catelyn.

”Gott.” Lillfinger strosade fram till dörren. ”Låt det bara inte bli för länge, för handen och jag måste återvända till slottet innan någon märker att vi är borta.”

Catelyn gick fram till honom och tog hans händer i sina. ”Jag ska inte glömma din hjälp, Petyr. När dina män kom och hämtade mig visste jag inte om de skulle föra mig till en vän eller fiende, men jag har funnit att du är mer än en vän, för jag har hittat den bror jag trodde var förlorad.”

Petyr Baelish log. ”Jag är fruktansvärt sentimental, ädla dam. Fast tala inte om det för någon, för jag har ägnat åratal åt att övertyga hovet om att jag är ond och grym, och det skulle vara hemskt att se allt det arbetet gå till spillo.”

Ned trodde inte ett ord av vad han sa, men han höll rösten artig då han sa: ”Ni har mitt stora tack också, lord Baelish.”

”Å, det var inga småsmulor”, anmärkte Lillfinger och lämnade rummet.

När dörren hade stängts efter honom vände sig Ned till sin hustru igen. ”Så snart du kommit hem ska du skicka brev med mitt sigill till Helman Tallhart och Galbart Glover. De ska samla ihop hundra bågskyttar var och förstärka Cailins vallgrav, för två hundra duktiga bågskyttar kan hålla Näset mot en hel armé. Meddela lord Manderly att han måste förstärka och reparera försvarsverken vid Vita hamnen och se till att de är väl bemannade. Och från och med denna dag vill jag att Theon Greyjoy hålls under sträng bevakning, för om det blir krig kommer vi att behöva hans fars flotta.”

”Krig?” Rädslan syntes tydligt i Catelyns ansikte.

”Så långt kommer det inte att gå”, försäkrade Ned och hoppades att det var sant. Han tog henne i sina armar igen. ”Klanen Lannister är obarmhärtiga om man visar sig svag, vilket Aerys Targaryen bittert fick erfara, men de skulle aldrig våga anfalla Norden utan hela rikets arméer bakom sig, och det ska de inte få. Jag måste fortsätta spela med i den här farsen och låtsas som om allt är precis som det ska vara. Kom ihåg varför jag kom hit, käraste, och om jag hittar bevis för att klanen Lannister mördade Jon Arryn…”

Han kände Catelyn darra i famnen och med sina skadade händer klängde hon sig fast vid honom. ”Om”, sa hon, ”och vad händer då, käraste?”

Det var den farligaste delen av hela operationen, det visste Ned. ”All rättvisa utgår från kungen”, svarade han, ”och när jag får reda på sanningen måste jag gå till Robert.” Låt oss hoppas att han är den man jag tror han är, avslutade han i tankarna, och inte den man jag fruktar att han blivit.

TYRION

”Är du säker på att du måste lämna oss så snart?” frågade kommendanten.

”Mer än säker, lord Mormont”, svarade Tyrion. ”Min bror Jaime undrar nog vad det har blivit av mig, och han kanske tror att ni har övertalat mig att ta den svarta dräkten.”

”Jag önskar att jag kunde.” Mormont tog upp en kräftklo och knäckte den i näven. Kommendanten var fortfarande stark som en björn trots att han var gammal. ”Du är klarsynt, Tyrion, och vi behöver män som du på muren.”

Tyrion flinade. ”I så fall ska jag leta igenom alla de sju konungarikena efter dvärgar och skicka dem till er, lord Mormont.” De andra skrattade medan han sög köttet ur en kräftklo och sträckte sig efter ännu en. Kräftorna hade samma morgon kommit från Östvakten vid havet packade i en tunna fylld med snö och de smakade utsökt.

Ser Alliser Törne var den ende vid bordet som inte drog på munnen. ”Lannister driver med oss.”

”Bara er, ser Alliser”, svarade Tyrion, och den här gången lät skrattet vid bordet lite nervöst och osäkert.

Törne såg på Tyrion med avsky i de svarta ögonen. ”Ni har en djärv tunga för att vara så liten till växten. Ni och jag skulle kanske besöka borggården tillsammans.”

”Varför?” undrade Tyrion. ”Kräftorna finns ju här.”

Anmärkningen lockade fram ytterligare skratt från de andra, och ser Alliser reste sig med munnen som ett hårt streck. ”Kom med och framför era lustigheter med stål i handen.”

Tyrion tittade demonstrativt på sin högra hand. ”Jag har redan stål i handen, ser Alliser, även om det råkar vara en kräftkniv. Ska vi duellera?” Han hoppade upp på stolen och började sticka Törne i bröstet med den lilla kniven. Rungande skrattsalvor fyllde tornrummet och det flög kräftbitar ur munnen på kommendanten då han flämtade och satte i halsen. Till och med korpen stämde in och kraxade ljudligt från fönstret. ”Duellera! Duellera! Duellera! ”

Ser Alliser Törne lämnade stelt rummet. Det såg ut som om han hade en eldgaffel i ryggen.

Mormont kippade fortfarande efter andan och Tyrion dunkade honom i ryggen. ”Krigsbytet går till segraren”, utropade han, ”och jag kräver Törnes andel av kräftorna.”

Slutligen hämtade kommendanten sig. ”Det är fult av dig att provocera ser Alliser på det där viset”, grälade han.

Tyrion satte sig och tog en klunk vin. ”Om en man målar en måltavla på bröstet måste han räkna med att någon förr eller senare skjuter en pil mot honom. Jag har sett döda med mer humor är ser Alliser.”

”Det kan inte vara helt sant”, invände slottsförvaltaren Bowen Marsh, en man som var lika rödblommig och rund som ett granatäpple. ”I så fall kan du inte ha hört de lustiga namn han ger pojkarna han tränar.”

Tyrion hade hört en del av dessa lustiga namn. ”Jag kan slå vad om att pojkarna har en del namn på honom också”, sa han. ”Låt fjällen falla från era ögon, mina herrar. Ser Alliser Törne borde mocka i stallarna och inte träna era unga rekryter.”

”Nattens väktare har ingen brist på stalldrängar”, muttrade lord Mormont, ”och det verkar vara det enda de skickar oss numera. Stalldrängar och småtjuvar och våldtäktsmän. Ser Alliser är en smord riddare, en av de få som tagit den svarta dräkten sedan jag blev kommendant, och han kämpade tappert vid Kungshamn.”

”På fel sida”, påpekade ser Jaremy Rykker torrt. ”Det borde jag veta, för jag var där på muren tillsammans med honom. Tywin Lannister lät oss välja mellan pest och kolera: Ta den svarta dräkten om ni inte vill se era huvuden spetsade på pålar före kvällningen. Jag hoppas du inte tar illa upp, Tyrion.”

”Absolut inte, ser Jaremy. Min far är mycket förtjust i spetsade huvuden, särskilt sådana som tillhör människor som på något sätt har irriterat honom. Och ett sådant nobelt ansikte som ditt…Utan tvekan tyckte han att du skulle vara dekorativ på stadsmuren ovanför Kungsporten. Jag tror att du skulle ha gjort dig bra där uppe.”

”Tack ska du ha”, svarade ser Jaremy med ett sardoniskt leende.

Lord Mormont klarade strupen. ”Ibland är jag rädd för att ser Alliser har sett ditt rätta jag, Tyrion, för du driver faktiskt med oss och vårt ädla värv här.”

Tyrion ryckte på axlarna. ”Vi mår alla bra av att någon då och då gör narr av oss, lord Mormont, så att vi inte börjar ta oss själva på för stort allvar. Kan jag få mer vin.” Han höll fram bägaren.

Medan Rykker fyllde på den anmärkte Bowen Marsh: ”Du har stor törst för att vara så liten.”

”Å, jag tycker lord Tyrion är en stor man”, mumlade mäster Aemon från bortre änden av bordet. Han talade lågmält, men ändå tystnade alla de höga officerarna i nattens väktare för att kunna höra vad den gamle hade att säga. ”Jag tycker att han är en jätte som har kommit hit till oss vid världens ände.”

”Jag har blivit kallad många saker, ers nåd, men jätte är definitivt inte en av dem”, svarade Tyrion mjukt.

”Inte desto mindre tror jag att det är sant”, förklarade mäster Aemon samtidigt som hans grumliga mjölkvita ögon vändes mot Tyrions ansikte.

För en gångs skull fann Tyrion att han var mållös och han kunde bara artigt böja på huvudet och säga: ”Ni är alltför vänlig, mäster Aemon.”

Den blinde log. Han var hundra år gammal, liten, rynkig och hårlös, och så förkrympt att hans ämbetes halsring med dess länkar av många metaller hängde lös runt halsen. ”Jag har blivit kallad många saker”, sa han, ”men vänlig är inte en av dem.” Den här gången var det Tyrion som skrattade mest.

Mycket senare, då kvällsvarden för länge sedan var överstökad och de andra hade gått, erbjöd Mormont Tyrion en stol framför brasan och en bägare kryddat vin som var så starkt att han fick tårar i ögonen. ”Kungsvägen kan vara farlig så här långt norrut”, sa kommendanten.

”Jag har Jyck och Morrec”, svarade Tyrion, ”och Yoren ska rida söderut igen.”

”Yoren är bara en man, och nattens väktare ska eskortera dig till Vinterhed”, tillkännagav Mormont i en ton som inte tålde några motsägelser. ”Tre man borde räcka.”

”Om ni insisterar, ers nåd”, sa Tyrion, ”och ni kunde skicka unge Snö, för han blir säkert glad över en chans att få träffa sina bröder.”

Mormont såg bister ut bakom det tjocka grå skägget. ”Snö? Å, Starks oäkting. Nej, det tycker jag inte, för de unga behöver glömma de liv de har lämnat bakom sig, bröder och mödrar och allt det där. Ett besök hemma skulle bara väcka känslor som mår bäst av att falla i glömska. Jag har själv erfarenhet av det här. Min egen syster Maege härskar på Björnön nu sedan min son vanärat vårt hus, och jag har systerdöttrar som jag aldrig har sett.” Han tog en klunk ur bägaren. ”Dessutom är Jon Snö bara en pojke. Du ska få tre beväpnade män som beskydd.”

”Jag är djupt rörd av er omtanke, lord Mormont.” Det starka vinet gjorde Tyrion yr i huvudet men inte så berusad att han inte förstod att den gamle björnen ville ha något av honom. ”Jag hoppas jag kan återgälda er vänlighet.”

”Det kan du”, svarade Mormont rättframt. ”Din syster sitter bredvid kungen, din bror är en framstående riddare och din far är den mäktigaste lorden i de sju konungarikena. Tala med dem för vår räkning, och berätta om vår nöd här, för du har ju själv sett hur det är. Nattens väktare håller på att dö ut, och vi har mindre än tusen man nu. Sex hundra här, två hundra i Skuggtornet och ännu färre på Östvakten vid havet, och en knapp tredjedel av dem är vapenföra män. Muren är fem hundra kilometer lång. Tänk dig det. Om det skulle komma ett anfall har jag bara två män för att försvara varje kilometer mur.”

”Knappt två”, påpekade Tyrion med en gäspning.

Mormont tycktes knappt höra honom. Den gamle mannen värmde händerna vid elden. ”Jag skickade ut Benjen Stark för att leta efter Yohn Royces son som försvann på sitt första spaningsuppdrag. Pojken Royce var grön som sommargräs, men ändå insisterade han på att få föra befälet och sa att det var hans rätt som riddare. Jag ville inte stöta mig med hans höge far utan var dum nog att ge efter och skickade ut honom med två män som jag bedömde som lika goda som några andra i nattens väktare.”

”Dum”, instämde korpen. Tyrion tittade upp. Fågeln kikade ner på honom med sina lysande svarta ögon och burrade upp fjädrarna. ”Dum”, ropade den igen. Tyvärr skulle gamle Mormont utan tvekan ta illa upp om han ströp eländet.

Kommendanten tog ingen notis om den irriterande fågeln. ”Gared var nästan lika gammal som jag och hade varit länge på muren”, återtog han, ”och ändå verkar det som om han bröt sin ed och flydde. Jag skulle aldrig ha trott det, inte om honom, men lord Eddard skickade mig hans huvud från Vinterhed. Om Royce har vi inte hört någonting. En desertör och två förlorade män, och nu saknas även Benjen Stark.” Han suckade djupt. ”Vem ska jag skicka ut för att leta efter honom? Om två år fyller jag sjuttio, för gammal och trött för den börda jag bär, men om jag lägger ner den, vem ska då ta upp den? Alliser Törne? Bowen Marsh? Jag skulle behöva vara lika blind som mäster Aemon för att inte se vad de går för. Nattens väktare har blivit en armé av surmulna pojkar och trötta gamla män. Bortsett från dem som satt vid mitt bord i kväll har jag kanske tjugo som kan läsa och ännu färre som kan tänka eller planera eller leda. En gång i tiden ägnade nattens väktare somrarna åt att förstärka muren, och varje kommendant lämnade den högre efter sig, men nu förmår vi på sin höjd hålla oss vid liv.”

Han menade fullt allvar, insåg Tyrion och kände sig lite generad för den gamle mannens skull. Lord Mormont hade tillbringat större delen av sitt liv på muren och om det skulle ha varit någon mening med de åren behövde han tro på framtiden. ”Jag lovar att kungen ska få veta er nöd”, försäkrade Tyrion allvarligt, ”och jag ska även tala med min far och min bror Jaime.” Och det skulle han också göra, för Tyrion var en man som stod vid sitt ord, men han lämnade resten osagt: att kung Robert skulle strunta i honom, att lord Tywin skulle fråga om han mist förståndet och att Jaime bara skulle skratta.

”Du är en ung man, Tyrion”, sa Mormont. ”Hur många vintrar har du sett?”

Han ryckte på axlarna. ”Åtta, nio, jag minns inte.”

”Och alla var korta.”

”Det stämmer, ers nåd.” Han var född mitt i kallaste vintern, en fruktansvärt hård vinter som mästarna sa hade varat i nästan tre år, men i Tyrions tidigaste minnen var det vår.

”När jag var pojke sades det att en lång sommar alltid betydde att det skulle komma en lång vinter, och den här sommaren har varat i nio år, Tyrion, och snart är vi inne på det tionde. Tänk på det.”

”När jag var pojke”, svarade Tyrion, ”berättade min amma att om människorna var goda skulle gudarna en dag ge världen en sommar utan slut. Kanske har vi varit bättre än vi trodde och den långa sommaren är äntligen här.” Han flinade.

Kommendanten verkade inte road. ”Du är inte så dum att du tror på det där, och dagarna börjar redan bli kortare, så det är ingen tvekan om saken. Aemon har fått brev från Citadellet som bekräftar de slutsatser han själv dragit. Slutet på sommaren är här.” Mormont fattade Tyrions hand och kramade den hårt. ”Du måste få dem att förstå, för jag vet att mörkret närmar sig. Det finns farliga saker i skogarna — skräckvargar och mammutar och snöbjörnar lika stora som uroxar — och jag har sett mörkare skepnader i mina drömmar.”

”I era drömmar”, ekade Tyrion och tänkte på hur väl han behövde ännu en bägare vin.

Mormont var döv för udden i hans röst. ”Fiskarbefolkningen nära Östvakten har sett vita vålnader på stranden.”

Den här gången kunde Tyrion inte hålla tyst. ”Fiskarbefolkningen i Kungshamn ser ofta sjöjungfrur.”

”Denys Mallister skriver att bergsfolket flyttar söderut och drar förbi Skuggtornet i allt större antal. De är på flykt…men från vad?” Lord Mormont gick fram till fönstret och stirrade ut i mörkret. ”Jag är gammal, Lannister, men jag har aldrig känt en liknande kyla. Berätta för kungen vad jag har sagt. Jag bönfaller dig. Vintern närmar sig och när Den långa natten faller står bara nattens väktare mellan riket och mörkret som kommer svepande från norr. Då må gudarna hjälpa oss om vi inte är redo.”

”Gudarna hjälpe mig om jag inte får lite sömn i natt, och Yoren är fast besluten att rida i dagbräckningen.” Tyrion kom på fötter, sömnig av vinet och trött på domedagsprofetiorna. ”Jag tackar er för den vänlighet ni har visat mig, lord Mormont.”

”Berätta för dem, Tyrion, och få dem att förstå att det är allvar, det är det enda tack jag begär.” Han visslade och korpen flög till honom och satte sig på hans axel. Mormont log och gav fågeln lite majs, och det var så Tyrion lämnade honom.

Det var iskallt utomhus. Tyrion var insvept i tjocka pälsverk och han drog på sig handskarna och nickade till de frusna stackarna som stod på vakt utanför kommendantens torn. Han började gå tvärs över borggården mot sina egna rum i kungstornet och skyndade sig så mycket de korta benen tillät. Snön knarrade under stövelsulorna och andedräkten ångade framför honom som ett baner. Han stack händerna i armhålorna och gick fortare samtidigt som han hoppades att Morrec kommit ihåg att värma upp hans säng med heta tegelstenar från brasan.

Bakom kungstornet glimmade muren i månskenet, väldig och mystisk. Tyrion stannade och tittade upp mot den. Kölden och den snabba takten fick det att värka i benen.

Plötsligt greps han av en underlig galenskap, en längtan efter att än en gång få blicka ut från världens ände. Det skulle bli sista chansen, tänkte han, för påföljande dag skulle han rida söderut och han kunde inte föreställa sig att han någonsin skulle vilja återvända till den här frusna ödsligheten. Kungstornet låg framför honom med sitt löfte om värme och en mjuk säng, men ändå fann Tyrion att han gick förbi det mot muren.

En trätrappa ledde uppåt på södra sidan. Den var förankrad vid stora grovhuggna bjälkar som var inkörda djupt i isen där de frusit fast. Fram och tillbaka löpte trappan och fortsatte uppåt i sicksack som en blixt. De svarta bröderna hade försäkrat honom att den var mycket starkare än den verkade, men den fruktansvärda krampen i benen gjorde att det inte var att tänka på för Tyrion att ta den vägen. I stället gick han fram till hisskorgen i järn bredvid brunnen, klev in och drog hårt i repet tre gånger.

Tyrion fick vänta en hel evighet, tyckte han, där han stod innanför järnstängerna med ryggen mot muren, tillräckligt länge för att börja undra varför han gjorde detta. Han hade just bestämt sig för att glömma sitt infall och gå och lägga sig i stället när hisskorgen ryckte till och började röra på sig.

Han steg långsamt uppåt, till en början knyckigt och stötigt men sedan gick det mjukare. Marken försvann under honom, hisskorgen svajade och Tyrion tog tag om järnstängerna. Trots de tjocka handskarna kunde han känna kylan från metallen. Morrec hade tänt brasan i hans rum, noterade han belåtet, men i kommendantens torn var det mörkt. Den gamle björnen hade tydligen bättre förstånd än han.

Så befann han sig ovanför tornen och rörde sig fortfarande uppåt. Svarta slottet låg nedanför honom badande i månsken, och här uppifrån såg han hur naket och tomt det var: fönsterlösa torn, vittrande murar, borggårdar fulla av nedfallna stenar. Längre bort kunde han se ljusen från Mullvadsstaden en halv fjärdingsväg söderut längs kungsvägen, och här och var glittrade månskenet på vattnet i iskalla floder som kom från bergen och rann över slätterna. Resten av världen bestod av vindpinade kullar och steniga fält med snöfläckar.

Till slut utbrast en grov röst bakom honom: ”Vid alla sju helveten, det är dvärgen”, och hisskorgen ryckte till och stannade och hängde där medan den långsamt och med knarrande rep vajade fram och tillbaka.

”Ta in honom, för helvete.” Det hördes ett muttrande och det knakade ljudligt i träkranen då korgen gled inåt och stannade över muren. Tyrion väntade tills det hade slutat gunga innan han sköt upp dörren och hoppade ner på isen. En stor figur i svart lutade sig mot vinschen medan en annan höll i hisskorgen med behandskad hand. Deras ansikten var så inlindade i yllehalsdukar att det bara var ögonen som syntes, och alla lagren med ylle- och skinnkläder fick dem att se klotrunda ut. ”Och vad vill ni här så här dags på dygnet?” frågade mannen som stod vid vinschen.

”En sista titt.”

Männen utbytte blickar. ”Titta så mycket ni vill”, sa den andre, ”men se till att inte trilla ner, lille man, för då skulle gamle björnen flå oss levande.” Ett litet träskjul stod under den stora kranen och Tyrion såg en skymt av ett fyrfat och kände en hastig fläkt av värme då den ene mannen öppnade dörren och de gick in i skjulet igen. Så var han ensam.

Det var bitande kallt här uppe och vinden slet i kläderna som en eldig älskare. Murens krön var bredare än kungsvägen på sina ställen, så Tyrion var inte rädd för att ramla ner även om det var i halaste laget. De svarta bröderna spred ut krossad sten på gångvägarna, men tyngden av oräkneliga steg fick muren att smälta, så att isen tycktes växa runt gruset och svälja det tills gångvägarna var bara igen och det var dags att krossa mer sten.

Men det var ingenting som Tyrion inte klarade. Han tittade på muren som sträckte ut sig framför honom mot öster och väster, en oändlig vit väg utan början eller slut med en mörk avgrund på vardera sidan. Mot väster, avgjorde han utan någon särskild anledning, och började gå åt det hållet och följde gångvägen närmast den norra kanten där gruset såg nyast ut.

Tyrions bara kinder var rödblommiga av köld och benen protesterade allt högljuddare för varje steg, men han struntade i dem. Vinden ven omkring honom och gruset knarrade under stövlarna medan det vita bandet framför honom följde kullarnas stigning högre och högre tills det försvann vid den västra horisonten. Han passerade en väldig katapult, hög som en stadsmur, vars sockel var djupt nersjunken i muren. Hävstångsarmen hade monterats ner för reparation och sedan blivit bortglömd, och den låg där som en trasig leksak, till hälften inbäddad i isen.

På andra sidan av katapulten ropade en dämpad röst: ”Halt! Vem där?”

Tyrion stannade. ”Om jag står stilla för länge fryser jag fast, Jon”, sa han då en lurvig och blek skepnad tyst gled fram mot honom och nosade på hans pälsverk. ”Hej, Gast.”

Jon Snö kom närmare. Han såg större och bastantare ut i sina tjocka lager av päls och läder och huvan på manteln var nerdragen för ansiktet. ”Lannister”, utbrast han och drog ner halsduken som han hade för munnen. ”Det här är det sista ställe där jag skulle förvänta mig att få se dig.” Han bar på ett tungt spjut med järnspets som var högre än han själv och ett svärd hängde vid sidan i en läderskida. Tvärs över bröstet hade han ett glänsande svart stridshorn prytt med silverband.

”Jag begriper inte själv vad jag har här att göra”, medgav Tyrion. ”Det var ett infall. Om jag klappar Gast, biter han av mig handen i så fall?”

”Inte när jag är här”, försäkrade Jon.

Tyrion kliade den vita vargen mellan öronen och de röda ögonen betraktade honom uttryckslöst. Besten gick honom ända upp till bröstet nu, och Tyrion tänkte dystert att om ännu ett år skulle han få titta upp på vargen. ”Vad gör du själv här uppe i kväll?” frågade han. ”Bortsett från att du fryser av dig mandomen…”

”Jag har åkt på nattvakt”, svarade Jon, ”igen. Ser Alliser har varit vänlig nog att ordna så att vaktchefen intresserar sig särskilt för mig, och han tror att om han håller mig vaken halva natten ska jag somna under förmiddagsdrillen. Hittills har jag gjort honom besviken.”

Tyrion flinade. ”Och har Gast lärt sig att jonglera än?”

”Nej”, svarade Jon leende, ”men Grenn höll stånd mot Halder i morse och Pyp tappar inte svärdet lika ofta som han gjorde förut.”

”Pyp?”

”Pypar är hans riktiga namn, den lille pojken med de stora öronen. Han såg mig arbeta med Grenn och bad om hjälp. Törne hade aldrig ens visat honom hur man håller i ett svärd.” Jon vände sig om och blickade norrut. ”Jag har en fjärdingsväg mur att bevaka. Har du lust att promenera med mig?”

”Om du går långsamt”, sa Tyrion.

”Vaktchefen säger att jag måste hålla mig i rörelse för att blodet inte ska frysa, men han sa aldrig hur fort jag måste gå.”

De började promenera och Gast tassade bredvid Jon som en vit skugga. ”Jag ger mig av i morgon”, upplyste Tyrion.

”Jag vet”, sa Jon och lät egendomligt sorgsen.

”Jag planerar att stanna på Vinterhed på vägen söderut. Om det är något budskap du vill att jag ska framföra…”

”Säg åt Robb att jag tänker bli befälhavare för nattens väktare och se till att han är trygg, så han kan lika gärna börja brodera tillsammans med flickorna och låta Mikken smälta ner hans svärd till hästskor.”

”Din bror är större än jag”, påpekade Tyrion med ett skratt, ”och jag vägrar att framföra ett budskap som kan bli min död.”

”Rickon frågar säkert när jag kommer hem. Försök förklara vad jag håller på med, om du kan, och säg åt honom att han kan få ha alla mina saker medan jag är borta. Det kommer han att gilla.”

Folk tycktes be honom om en massa saker den här dagen, tänkte Tyrion Lannister. ”Allt det där skulle du kunna skriva i ett brev.”

”Rickon kan inte läsa än. Bran…” Han avbröt sig plötsligt. ”Jag vet inte vad för budskap jag ska skicka till Bran. Hjälp honom, Tyrion.”

”Vad ska jag kunna ge honom för hjälp? Jag är ingen livmedikus som kan lindra hans smärtor, och jag har inga trollformler som kan återge honom rörelseförmågan i benen.”

”Du gav mig hjälp när jag behövde det”, påminde Jon Snö.

”Jag gav dig ingenting utom ord”, invände Tyrion.

”Ge dina ord till Bran också i så fall.”

”Du ber en lam lära en krympling dansa”, anmärkte Tyrion, ”och även om uppsåtet är allvarligt menat blir resultatet säkert groteskt. Men jag vet hur det känns att älska en bror, lord Snö, och jag ska ge Bran den lilla hjälp som står i min makt.”

”Tack, ärade lord av huset Lannister.” Jon drog av sig handsken och räckte fram sin bara hand. ”Vänner.”

Tyrion kände sig förunderligt rörd. ”Jag har inte många vänner här i världen”, sa han med ett snett leende. Han drog av sig ena handsken med tänderna och tog Snö i handen, hud mot hud, och pojkens handslag var fast och starkt.

När Jon Snö hade satt på sig handsken igen vände han sig tvärt bort och gick fram till det låga och isiga norra bröstvärnet. Nedanför honom stupade muren brant och där bortom fanns bara mörker och vildmark. Tyrion följde efter honom och sida vid sida stod de vid världens ände.

Nattens väktare tillät inte skogen att komma närmare än en halv fjärdingsväg på norra sidan av muren. Dungarna med bok och gran och ek som en gång vuxit här hade fällts flera hundra år tidigare för att skapa en bred gata öppen mark som ingen fiende osedd kunde ta sig över. Tyrion hade hört att på andra ställen längs muren, mellan de tre fästningarna, hade urskogen under decenniernas lopp börjat krypa närmare igen, att det fanns platser där grågröna granar och bleka, vita ödesträd hade slagit rot i skuggan av själva muren, men Svarta slottet hade en omätlig aptit på ved och här höll de svarta brödernas yxor fortfarande skogen stången.

Men den var aldrig långt borta. Här uppifrån kunde Tyrion se den och de mörka träden tornade upp sig bortom gatan av öppen mark som en andra mur byggd parallellt med den första, en mörkrets mur. Få yxor hade svingats i den svarta skogen där inte ens månskenet kunde tränga ner genom virrvarret av grenar och slingrande rötter. Där ute blev träden enorma och gränsjägarna sa att de inte verkade älska människorna. Det var inte att undra på att nattens väktare kallade den spökskogen.

Då Tyrion Lannister stod och betraktade mörkret där inga eldar brann någonstans, medan vinden ven och kylan trängde in i märgen på honom, kunde han nästan tro på pratet om vålnaderna, fienden i natten. Hans skämt om troll och varulvar verkade inte längre riktigt lika lustiga.

”Min farbror är där ute”, sa Jon Snö lågt och lutade sig mot spjutet medan han stirrade ut i mörkret. ”Första kvällen de skickade upp mig hit tänkte jag att farbror Benjen kommer säkert ridande tillbaka i kväll och jag får se honom först och får blåsa i hornet. Men han kom aldrig, inte den kvällen och ingen annan kväll heller.”

”Ge honom tid”, sa Tyrion.

Långt borta i norr ylade en varg, så en till och ytterligare en. Gast lade huvudet på sned och lyssnade. ”Om han inte kommer tillbaka ska Gast och jag ge oss ut och leta reda på honom”, lovade Jon Snö och lade handen på skräckvargens huvud.

”Jag tror dig”, sa Tyrion, men det han tänkte var: Och vem ska sedan leta reda på dig? Han rös.

ARYA

Fadern hade bråkat med rådet igen, det såg Arya på hans ansikte då han än en gång kom för sent till kvällsvarden. Den första rätten, en tjock söt soppa gjord på pumpa, hade redan tagits bort när Ned stegade in i lilla salen. De kallade den så för att skilja den från stora salen, där kungen kunde traktera tusen gäster, men det var ändå ett långt rum med välvt tak, och där fanns plats för två hundra personer på bänkarna runt bockborden.

”Ers nåd”, sa Jory och reste sig då fadern steg in. Även resten av vakterna for upp. Alla bar ny mantel i tungt grått ylle med vit sidenbård och den hölls ihop med en hand i hamrat silver som angav att dessa män tillhörde handens livvakt. De var bara femtio, så de flesta av bänkarna var tomma.

”Varsågoda och sitt”, sa Eddard Stark. ”Jag ser att ni har börjat utan mig, och det gläder mig att se att det fortfarande finns förnuftiga män här i staden.” Han gjorde tecken till att måltiden kunde fortsätta, och tjänarna började bära omkring stora fat med revbensspjäll stekta i vitlök och kryddörter.

”På borggården pratas det om att det ska bli en tornering”, sa Jory då han satt sig igen. ”Det sägs att riddare ska komma från hela riket för att tornera och festa för att fira er utnämning till kungens hand.”

Arya såg att fadern inte var särskilt glad åt det. ”Sägs det också att det är det sista jag skulle ha önskat?”

Sansas ögon hade blivit stora som tefat. ”En tornering”, andades hon. Hon satt mellan mamsell Mordana och Jeyne Poole, så långt ifrån Arya hon kunde komma utan att dra på sig förebråelser från fadern. ”Får vi gå dit, far?”

”Du vet vad jag tycker om det här, Sansa. Det verkar som om jag måste arrangera Roberts lekar och låtsas känna mig hedrad för hans skull, men det betyder inte att jag måste utsätta mina döttrar för den här dårskapen.”

”Å, snälla far”, bad Sansa. ”Jag vill se torneringen.”

Mamsell Mordana upphävde rösten. ”Prinsessan Myrcella kommer att vara där, ers nåd, och hon är yngre än lady Sansa. Alla hovets damer förväntas närvara vid ett sådant här storslaget evenemang, och eftersom torneringen går av stapeln för att hedra er skulle det se konstigt ut om er egen familj inte var med.”

Fadern såg plågad ut. ”Det skulle väl det, så jag får väl ordna en plats åt dig, Sansa.” Han såg på Arya. ”För er bägge två.”

”Jag struntar i deras dumma tornering”, utbrast Arya. Hon visste att prins Joffrey skulle vara där, och hon hatade prins Joffrey.

Sansa höjde huvudet. ”Det kommer att bli ett lysande skådespel, och det är ändå ingen som vill ha dig där.”

Det blixtrade till av ilska i faderns ansikte. ”Nu räcker det, Sansa, och om jag hör något mer i den stilen ändrar jag mig. Jag är dödstrött på detta ständiga bråk mellan er. Ni är systrar, och jag förväntar mig att ni uppför er som systrar också, förstått?”

Sansa bet sig i läppen och nickade, och Arya böjde på huvudet och stirrade buttert ner i tallriken. Tårarna brände i ögonen och hon torkade ilsket bort dem, fast besluten att inte börja gråta.

Det enda ljud som hördes var klirret av knivar och gafflar. ”Ursäkta mig”, sa fadern och reste sig från bordet, ”men jag har visst ingen aptit i kväll.” Han lämnade salen.

När han försvunnit började Sansa viska upphetsat med Jeyne Poole. Längre ner vid bordet skrattade Jory åt ett skämt och Hullen pratade hästar. ”Din stridshäst är nog inte särskilt lämplig för dusten.” Männen hade hört det förut, och Desmond, Jacks och Hullens son Harwin buade åt honom och Porther ropade på mer vin.

Ingen pratade med Arya, men det brydde hon sig inte om, för det var så hon ville ha det. Hon skulle ha ätit sina måltider ensam på sitt rum om mamsell Mordana gått med på det. Ibland gjorde hon det när fadern var tvungen att äta middag med kungen eller något främmande sändebud. Resten av tiden åt hon och han och Sansa i hans salong, och det var då Arya mest saknade bröderna. Hon ville retas med Bran och leka med lille Rickon och se Robb le mot sig. Hon ville att Jon skulle rufsa henne i håret och kalla henne ”lillasyster” och avsluta meningarna tillsammans med henne. Men alla var borta, hon hade ingen kvar utom Sansa, och Sansa ville inte ens prata med henne om inte fadern tvingade henne.

Hemma på Vinterhed hade de intagit hälften av måltiderna i stora salen, och fadern brukade säga att en lord måste äta tillsammans med sina män om han ville behålla dem. ”Lär känna de män som tjänar dig”, hade hon en gång hört honom säga till Robb, ”och låt dem lära känna dig. Be inte dina män dö för en främling.” På Vinterhed lät han alltid duka fram ett extra kuvert vid sitt eget bord, och varje dag ombads olika män sitta där. En kväll kunde det vara Vayon Poole, och då diskuterade de räkenskaper och brödförråd och tjänstefolk. Nästa gång var det Mikken, och då lyssnade fadern medan han pratade om rustningar och svärd och hur het en ässja borde vara och om bästa sättet att härda stål. En annan kväll var det kanske Hullen med sitt ständiga prat om hästar eller Chayle, kaplanen, från biblioteket, eller Jory, eller ser Rodrik och till och med gamla Nan med sina historier.

Arya hade älskat att sitta vid faderns bord och höra dem prata, och hon hade tyckt om att lyssna till männen på bänkarna också, till friryttare hårda som läder, höviska riddare och djärva unga väpnare och grånande gamla soldater. Hon brukade kasta snöboll på dem och hjälpa dem snatta pajer i köket. Deras hustrur gav henne scones och hon hittade på namn åt deras spädbarn och lekte ”monster och jungfrur”, ”gömma skatten” och ”kom in i mitt slott” tillsammans med deras barn. Tjocke Tom brukade kalla henne ”Arya framför fötterna”, för han sa att hon alltid var i vägen. Det gillade hon mycket bättre än ”Arya hästansikte”.

Men det var på Vinterhed, i en annan värld, och nu var allt förändrat. Det här var första gången de åt kvällsvard tillsammans med vakterna sedan de kom till Kungshamn, och Arya avskydde det. Nu avskydde hon ljudet av deras röster, deras sätt att skratta och deras historier. De hade varit hennes vänner och hon hade känt sig trygg när de fanns i närheten, men nu visste hon att den tryggheten var falsk. De hade låtit drottningen döda Lady, och det var illa nog, men sedan hade Blodhunden hittat Mycah. Jeyne Poole hade berättat för Arya att han hade hackat honom i så många småbitar att de lämnat tillbaka honom till slaktaren i en säck, och först hade den stackars mannen trott att det var en gris de slaktat. Och ingen hade upplåtit rösten eller dragit svärdet eller någonting, inte Harwin som alltid pratade om hur modig han var eller Alyn som skulle bli riddare eller Jory som var vaktkapten. Inte ens fadern.

”Han var min vän”, viskade Arya i tallriken så lågt att ingen kunde höra det. Revbensspjällen låg orörda på tallriken, och vid det här laget var de kalla och vilade i ett tjockt lager stelnat fett. Arya tittade på dem och mådde illa. Hon reste sig från bordet.

”Och vart ska du ta vägen, unga dam?” frågade mamsell Mordana.

”Jag är inte hungrig”, svarade Arya och lyckades med stor svårighet komma ihåg att vara artig. ”Kan jag få gå från bordet”, rabblade hon stelt.

”Det får du inte”, förkunnade guvernanten. ”Du har knappt rört maten, och nu sätter du dig ner och äter upp den.”

”Gör det själv!” Innan någon hann hindra henne störtade Arya mot dörren medan vakterna skrattade och mamsell Mordana ropade efter henne med allt gällare röst.

Tjocke Tom stod på sin post utanför dörren till lilla salen. Han blinkade när han såg Arya komma rusande emot sig och hörde guvernantens rop. ”Hallå där, lilla vän, sakta i backarna”, började han säga och sträckte sig efter henne, men Arya slank mellan benen på honom och rusade sedan uppför spiraltrappan i tornet medan tjocke Tom stånkande och stönande följde efter.

Sovrummet var det enda ställe i Kungshamn som Arya tyckte om, och det hon tyckte bäst om var dörren som var av massiv mörk ek med svarta järnband. När hon smällde igen den dörren och fällde ner den tunga bommen kunde ingen komma in i hennes rum, varken mamsell Mordana eller tjocke Tom eller Sansa eller Jory eller Blodhunden. Ingen! Hon smällde igen dörren nu.

När bommen låg på plats kände sig Arya äntligen tillräckligt säker för att gråta.

Hon gick fram till fönsterbänken och satte sig där och snörvlade medan hon hatade dem allihop och sig själv mest av alla. Allt förskräckligt som hänt var hennes fel, det sa Sansa och Jeyne också.

Tjocke Tom knackade på dörren. ”Vad är det för fel, Arya lilla?” ropade han. ”Är du där?”

”Nej!” skrek hon. Knackningarna upphörde och sedan hörde hon honom gå sin väg. Det var alltid lätt att lura tjocke Tom.

Arya gick fram till kistan vid fotändan av sängen. Hon ställde sig på knä och öppnade locket, började slita fram kläderna med båda händerna — siden och sammet och ylle — och kastade dem på golvet. Det låg där på botten av kistan där hon gömt det, och Arya lyfte nästan ömt upp det och drog den smäckra klingan ur skidan.

Nål.

Hon tänkte på Mycah igen och ögonen fylldes av tårar. Hennes fel, hennes fel, hennes fel. Om hon aldrig hade bett honom leka riddare med henne…

Det knackade på dörren, högre än tidigare. ”Öppna genast dörren, Arya Stark!”

Arya svängde runt med Nål i handen. ”Kom inte in hit!” varnade hon och högg vilt i luften.

”Det här ska handen få veta!” rasade mamsell Mordana.

”Det bryr jag mig inte om”, skrek Arya. ”Gå din väg.”

”Du kommer att få ångra ditt oförskämda uppträdande, unga dam, det kan jag försäkra.” Arya lyssnade vid dörren tills hon hörde guvernantens steg försvinna. Hon gick tillbaka till fönstret med Nål i handen och tittade ner på borggården. Om hon ändå kunde klättra som Bran, tänkte hon, för då skulle hon klättra ut genom fönstret och nedför tornet och rymma från det här förskräckliga stället, bort från Sansa och mamsell Mordana och prins Joffrey, bort från allihop. Hon skulle stjäla lite mat i köket, ta Nål och sina bästa stövlar och en varm mantel. Hon skulle leta reda på Nymeria i de vilda skogarna vid Treudden och tillsammans skulle de återvända till Vinterhed eller bege sig till Jon på muren. Hon kom på sig med att önska att Jon vore där nu, för då skulle hon kanske inte känna sig så ensam.

En mjuk knackning på dörren fick Arya att vända sig bort från fönstret och sina flyktdrömmar. ”Arya”, ropade faderns röst, ”öppna dörren, för vi behöver prata.”

Arya gick tvärs över rummet och lyfte undan bommen. Fadern var ensam och han verkade mer sorgsen än arg, vilket fick Arya att känna sig ännu sämre till mods. ”Får jag komma in?” Arya nickade och sänkte sedan skamset blicken. Fadern stängde dörren. ”Vems svärd är det där?”

”Mitt.” Arya hade nästan glömt bort svärdet hon hade i handen.

”Ge mig det.”

Motvilligt överlämnade Arya svärdet och undrade om hon någonsin skulle få hålla det igen. Fadern vred på det i ljuset och undersökte klingans båda sidor. Han kände på spetsen med tummen. ”Ett banditsvärd”, konstaterade han, ”och ändå tycker jag mig känna igen den här smedens märke. Det här är Mikkens verk.”

Arya kunde inte ljuga för honom, så hon slog ner blicken.

Lord Eddard Stark suckade. ”Min nioåriga dotter är beväpnad från min egen smedja och jag har ingen aning om det. Kungens hand förväntas styra de sju konungarikena, och ändå verkar det som om jag inte kan styra mitt eget hushåll. Hur kommer det sig att du äger ett svärd, Arya? Var har du fått det här ifrån?”

Arya tuggade på läppen och sa ingenting, för hon ville inte förråda Jon, inte ens för fadern.

”Jag antar att det egentligen inte spelar någon roll”, återtog fadern efter en stund och såg allvarligt på svärdet som han hade i handen. ”Det här är ingen leksak, allra minst för en flicka. Vad skulle mamsell Mordana säga om hon visste att du lekte med svärd?”

”Jag lekte inte”, protesterade Arya, ”och jag avskyr mamsell Mordana.”

”Nu räcker det.” Faderns röst var brysk och hård. ”Guvernanten gör bara sitt jobb, fast gudarna ska veta att du inte gör det lätt för den stackars kvinnan. Din mor och jag har anförtrott henne den omöjliga uppgiften att göra en dam av dig.”

”Jag vill inte bli någon dam!” fräste Arya.

”Jag borde bryta itu den här leksaken här och nu och sätta stopp för de här dumheterna.”

”Nål går inte sönder”, sa Arya trotsigt, men rösten darrade.

”Så svärdet har ett namn också.” Fadern suckade. ”Å Arya, du är så vild av dig, mitt barn. ’Vargblodet’, brukade min far kalla det. Lyanna hade ett stänk av det och Brandon mer än ett stänk, och det lade dem bägge två i en förtidig grav.” Arya hörde sorgen i hans röst; det var inte ofta han talade om sin far eller sin bror och syster som dött innan hon föddes. ”Lyanna kunde ha burit svärd om min höge far hade tillåtit det. Du påminner mig om henne ibland, och du ser till och med ut som hon.”

”Lyanna var vacker”, påpekade Arya häpet. Det sa alla, och det var inget som någonsin sades om Arya.

”Det var hon”, instämde Eddard Stark, ”vacker och egensinnig och död i förtid.” Han lyfte svärdet och höll upp det mellan dem. ”Arya, vad tänkte du göra med…Nål? Vem hade du tänkt sticka det i? Din syster? Mamsell Mordana? Vet du över huvud taget något om hur man slåss med svärd?”

Det enda hon kunde komma på var lektionen Jon gett henne. ”Stick dem med den spetsiga änden”, fick hon ur sig.

Fadern skrattade till. ”Det är ju riktigt förstås.”

Arya ville förklara och få honom att förstå. ”Jag försökte lära mig, men…” Ögonen fylldes av tårar. ”Jag bad Mycah öva med mig.” Sorgen vällde över henne och hon vände sig skakande bort. ”Jag bad honom”, snyftade hon, ”och det är mitt fel, det var jag…”

Plötsligt låg faderns armar omkring henne och han höll ömt om henne medan hon grät mot hans bröst. ”Nej, kära barn”, mumlade han, ”sörj din vän, men klandra inte dig själv, för du mördade inte slaktarens pojke, utan det gjorde Blodhunden och den grymma kvinnan han tjänar.”

”Jag hatar dem”, erkände Arya, röd i ansiktet och snörvlande. ”Blodhunden och drottningen och kungen och prins Joffrey. Jag hatar dem allihop. Joffrey ljög, och det var inte som han sa. Jag hatar Sansa också, för hon kom minsann ihåg, och hon ljög bara för att Joffrey skulle tycka om henne.”

”Vi ljuger alla”, påpekade fadern, ”eller inbillade du dig verkligen att jag skulle tro på att Nymeria hade försvunnit.”

Arya rodnade skyldigt. ”Jory lovade att inte tala om det.”

”Jory höll sitt ord”, sa fadern leende, ”men det finns saker som jag kan räkna ut själv. Även en blind kunde se att den vargen aldrig frivilligt skulle lämna dig.”

”Vi var tvungna att kasta sten på henne”, sa Arya ömkligt. ”Jag sa åt henne att springa sin väg och att jag inte ville ha henne längre. Det fanns andra vargar som hon kunde leka med. Vi hörde dem yla och Jory sa att skogarna var fulla av vilt, så hon skulle ha hjortar att jaga. Men hon följde efter ändå, och till slut blev vi tvungna att kasta sten. Jag träffade henne två gånger, och hon gnällde och såg på mig och jag kände mig så skamsen, men det var väl rätt? Drottningen skulle ha låtit döda henne.”

”Det var rätt”, försäkrade fadern, ”och även lögnen var…inte utan ära.” Han hade lagt ifrån sig Nål då han gick fram till Arya för att trösta henne. Nu tog han upp svärdet igen och gick fram till fönstret där han stod en stund och tittade ut över borggården. När han vände sig om var blicken tankfull, och han satte sig på fönsterbänken med Nål i knäet. ”Sätt dig ner, Arya, för jag måste försöka förklara en del saker för dig.”

Hon satte sig ängsligt på yttersta kanten av sängen. ”Du är för ung för att tyngas av mina bekymmer”, började han, ”men du är också en Stark av Vinterhed och du kan våra ord.”

”Vintern närmar sig”, viskade Arya.

”De hårda, grymma tiderna”, sa fadern. ”Vi fick en försmak av dem vid Treudden, mitt barn, och då Bran föll. Du föddes under den långa sommaren, hjärtat mitt, och du har aldrig upplevt något annat, men nu närmar sig vintern verkligen. Minns vårt hus vapen, Arya.”

”Skräckvargen”, sa hon och tänkte på Nymeria, och hon drog upp knäna mot bröstet och kände sig med ens rädd.

”Jag ska berätta lite om vargar, barn. Då snön faller och de vita vindarna blåser dör ensamvargen, men flocken överlever. Sommaren är en tid för käbbel, men på vintern måste vi skydda varandra, hålla varandra varma och hjälpas åt. Så om du måste hata, Arya, ska du hata dem som verkligen vill oss ont. Mamsell Mordana är en god kvinna och Sansa…Sansa är din syster. Ni är kanske lika olika som solen och månen, men samma blod flyter genom era hjärtan. Du behöver henne och hon dig…och jag behöver er båda två, gudarna hjälpe mig.”

Han lät så trött att Arya blev sorgsen. ”Jag hatar inte Sansa”, försäkrade hon. ”Inte egentligen.” Det var bara till hälften lögn.

”Det är inte min mening att skrämma dig, men jag vill inte heller ljuga för dig. Vi har kommit till en mörk och farlig plats, barn, för det här är inte Vinterhed. Vi har fiender som vill skada oss och därför får vi inte strida sinsemellan. Din egensinnighet, ditt sätt att rusa i väg, de ilskna orden och olydnaden…hemma var det bara som ett barns sommarlekar, men här och nu när vintern snart är över oss är det en helt annan sak och det är dags att växa upp.”

”Det ska jag göra”, lovade Arya. Hon hade aldrig älskat honom så högt som i den stunden. ”Jag kan vara stark också, lika stark som Robb, för jag är också en Stark.”

Han räckte henne Nål med fästet först. ”Varsågod.”

Hon såg på svärdet med förundran i blicken, och för ett ögonblick var hon rädd för att röra vid det, rädd för att det skulle ryckas undan igen om hon sträckte sig efter det. Men så sa fadern: ”Ta det, för det är ditt”, och hon tog det.

”Får jag behålla det på riktigt?” frågade hon.

”På riktigt.” Han log. ”Om jag tog det ifrån dig skulle jag förmodligen hitta en morgonstjärna under din huvudkudde inom två veckor, men försök att inte sticka ner din syster hur retad du än blir.”

”Det ska jag inte göra, jag lovar.” Arya tryckte Nål tätt mot bröstet och fadern gick.

Nästa morgon då de bröt fastan bad hon mamsell Mordana om ursäkt. Guvernanten kikade misstänksamt på henne, men fadern nickade.

Strax efter middagstid tre dagar senare skickade faderns förvaltare, Vayon Poole, Arya till lilla salen. Bockborden hade plockats ner och bänkarna hade skjutits mot väggarna. Salen verkade tom tills en obekant röst sa: ”Du är sen, pojk.” En liten man med skalligt huvud och stor örnnäsa steg fram ur skuggorna med två smäckra träsvärd i händerna. ”I morgon ska du vara här exakt mitt på dagen.” Han talade med accent, de fria städernas sjungande tonfall: Braavos kanske, eller Myr.

”Vem är du?” frågade Arya.

”Jag är din dansmästare.” Han kastade till henne det ena träsvärdet. Hon sträckte sig efter det, missade och hörde det falla i golvet med en skräll. ”I morgon ska du fånga det. Ta upp det nu.”

Det var inte bara en pinne utan ett riktigt träsvärd med fäste och parerstång och knapp. Arya tog upp det, grep det nervöst med bägge händerna och höll det framför sig. Det var tyngre än det såg ut, mycket tyngre än Nål.

Den skallige mannen smackade med tungan. ”Så ska man inte hålla det, pojk, för det är inget långsvärd som kräver två händer för att svingas. Ta klingan i ena handen.”

”Den är för tung”, invände Arya.

”Den är så tung som den behöver vara för att göra dig stark och för balansen. En hålighet inuti är fylld med bly. En hand är allt som behövs.”

Arya tog högerhanden från fästet och torkade sin svettiga handflata på byxorna. Hon höll svärdet i vänsterhanden och det tycktes han gilla. ”Vänster hand är bra, för det är tvärtom och gör det besvärligare för dina fiender. Men du står fel. Vänd kroppen i sidled, så ja. Du är lika mager som ett spjutskaft, och det är också bra, för måltavlan blir mindre. Nu till greppet. Låt mig se.” Han kom närmare och kikade på hennes hand, särade på fingrarna och ändrade på fattningen. ”Exakt så, ja. Håll inte så hårt, för greppet måste vara smidigt.”

”Tänk om jag tappar det?”

”Stålet måste vara en del av din arm”, talade den skallige mannen om för henne. ”Kan du tappa en del av armen? Nej. I nio år var Syrio Forel förste svärdskämpe åt havslorden i Braavos, och han kan de här sakerna, så lyssna på honom, pojk.”

Det var tredje gången han kallade henne pojke. ”Jag är flicka”, protesterade Arya.

”Pojke, flicka, vad spelar det för roll”, svarade Syrio Forel. ”Du är ett svärd, det är allt.” Han smackade med tungan. ”Exakt så, det är rätta greppet. Du håller inte i en stridsyxa utan i en…”

”…nål”, avslutade Arya bistert åt honom.

”Exakt. Nu ska vi börja dansen. Kom ihåg, barn, att det inte är Västeros järndans vi ska lära oss, riddarens dans, hackandet och huggandet, nej, för det här är banditernas dans, vattendansen, snabb och överraskande. Alla människor är gjorda av vatten, visste du det? När du sticker hål i dem rinner vattnet ut och de dör.” Han tog ett steg bakåt och höjde sitt eget träsvärd. ”Nu ska du försöka träffa mig.”

Arya försökte träffa honom. I fyra timmar försökte hon tills varenda muskel i kroppen var öm och värkte medan Syrio Forel smackade med tungan och sa åt henne vad hon skulle göra.

Nästa dag började de träna på allvar.

DAENERYS

”Dothrakihavet”, sa ser Jorah Mormont då han höll in hästen bredvid henne på krönet av bergskammen.

Nedanför dem sträckte den väldiga, öde slätten ut sig ända till den fjärran horisonten och bortom den. Det var verkligen ett hav, tänkte Dany, och där fanns inga kullar, inga berg, inga träd eller städer eller vägar utan bara det ändlösa höga gräset som böljade som vågor när vinden blåste. ”Det är så grönt”, anmärkte hon.

”Här och nu”, instämde ser Jorah, ”men ni skulle se det då det blommar och man bara ser röda blommor från horisont till horisont, som ett hav av blod. När torrtiden kommer förvandlas hela den här världen till samma färg som gammal brons, och det här är bara hranna, mitt barn. Det finns hundratals olika sorters gräs där ute, gräs gult som citron och mörkt som indigo, ljusblått gräs och orange gräs och gräs som regnbågen. Nere i skuggländerna bortom Asshai sägs det att det finns hav av spökgräs som växer högre än en man till häst med stänglar bleka som mjölkvitt glas. Det mördar allt annat gräs och glöder i mörkret med de fördömdas själar. Dothrakierna hävdar att en dag kommer spökgräset att breda ut sig över hela världen, och då kommer allt liv att dö.”

Tanken fick Dany att rysa. ”Jag vill inte tala om det nu”, sa hon, ”för det är så vackert här och jag vill inte tänka på att allt ska dö.”

”Som ni vill, khaleesi”, svarade ser Jorah respektfullt.

Hon hörde ljudet av röster och kastade en blick över axeln. Hon och Mormont hade lämnat resten av sällskapet långt bakom sig, och nu höll de andra på att klättra uppför bergskammen nedanför dem. Hennes tjänarinna Irri och de unga bågskyttarna i hennes khas var viga som kentaurer, men Viserys fick fortfarande kämpa med de korta stigbyglarna och den smala sadeln. Hennes bror trivdes inte här ute och han borde aldrig ha följt med. Master Illyrio hade enträget bett honom vänta i Pentos och erbjudit honom att bo i sitt palats, men Viserys hade inte velat höra på det örat. Han skulle stanna hos Drogo tills skulden var betald, tills han fått den krona han blivit lovad. ”Och om han försöker lura mig ska han bittert få erfara vad det innebär att väcka draken”, hade Viserys sagt och lagt handen på sitt lånade svärd. Illyrio hade smålett och önskat honom lycka till.

Dany upptäckte att hon inte hade någon lust att lyssna på broderns klagolåt just nu, för dagen var alldeles för perfekt för det. Himlen var djupblå och högt ovanför dem kretsade en jaktfalk. Gräshavet vajade och suckade för varje vindpust och luften var varm mot ansiktet. Dany kände sig rofylld, och hon tänkte inte låta Viserys förstöra friden.

”Vänta här”, sa Dany till ser Jorah, ”och säg åt de andra att stanna här också. Säg att jag befaller det.”

Riddaren log. Ser Jorah var ingen vacker man. Han hade hals och axlar som en tjur och armar och bröst var täckta av grovt svart hår som växte så tätt att det inte blivit något kvar till huvudet. Men hans leende fick Dany att känna sig trygg. ”Ni lär er att tala som en drottning, Daenerys.”

”Inte som en drottning”, invände Dany, ”utan som en khaleesi.” Hon vände hästen och galopperade ensam nedför bergskammen.

Sluttningen var brant och stenig, men Dany red oförskräckt och glädjen och faran var som en sång i hjärtat. I hela hennes liv hade Viserys sagt att hon var prinsessa, men inte förrän Daenerys Targaryen red sin silverhäst hade hon känt sig som en.

I början hade det inte varit lätt. Khalasaren hade brutit lägret morgonen efter hennes bröllop och ridit österut mot Vaes Dothrak, och på tredje dagen trodde Dany att hon skulle dö. Hon hade stora, blodiga ridsår i stjärten, låren var fulla av skavsår, hon hade blåsor på händerna efter tyglarna och det värkte i musklerna i ben och rygg så att hon knappt kunde sitta. När skymningen föll var tjänarinnorna tvungna att hjälpa henne av hästen.

Inte ens nätterna gav någon lindring. Khal Drogo struntade blankt i henne medan de red, precis som han gjort under bröllopet. Han fördrev kvällarna med att dricka tillsammans med sina krigare och blodsryttare, med att rida i kapp på sina snabba hästar och se kvinnor dansa och män dö. Dany hade ingen plats i den delen av hans liv utan fick äta ensam eller tillsammans med ser Jorah och brodern och efteråt gråta sig till sömns. Men varenda natt strax före gryningen kom Drogo till hennes tält och väckte henne i mörkret för att sedan rida henne lika obarmhärtigt som han red sin hingst. Han tog henne alltid bakifrån på dothrakiskt vis, och det var Dany tacksam för, för på det sättet kunde hennes herre och härskare inte se tårarna i hennes ansikte och hon kunde använda kudden för att kväva skriken av smärta. När Drogo var klar brukade han sluta ögonen och börja snarka lätt och Dany låg bredvid honom med kroppen mörbultad och öm och hade alldeles för ont för att kunna sova.

Dag följde på dag och natt på natt tills Dany visste att hon inte stod ut ett enda ögonblick till. Hon skulle ta livet av sig hellre än att fortsätta, beslöt hon en kväll.

Men när hon sov den natten drömde hon drakdrömmen igen, och den här gången var Viserys inte med i den utan det var bara hon och draken. Dess fjäll var svarta som natten, våta och hala av blod, hennes blod, anade Dany. Ögonen var som dammar av smält magma och då draken öppnade munnen sprutade elden ut i en het stråle. Hon kunde höra den sjunga för henne. Hon öppnade famnen för elden, omfamnade den och lät den sluka henne hel, lät den rena henne och härda henne och skrubba henne ren. Hon kunde känna huden brännas och svartna och falla av, kunde känna blodet koka och förvandlas till ånga, och ändå upplevde hon ingen smärta. Hon kände sig stark och som ny.

Och nästa dag gjorde det konstigt nog inte lika ont längre. Det var som om gudarna hört henne och förbarmat sig över henne. Till och med tjänarinnorna lade märke till förändringen. ”Vad är det för fel, khaleesi?” frågade Jhiqui. ”Är ni sjuk?”

”Jag var sjuk”, svarade hon där hon stod lutad över drakäggen som Illyrio hade skänkt henne då hon gifte sig. Hon rörde vid det största av de tre och lät handen mjukt glida över skalet. Svart och scharlakansrött, tänkte hon, som draken i min dröm. Stenen kändes förunderligt varm under fingrarna…eller drömde hon fortfarande? Hon drog nervöst till sig handen.

Från den stunden blev var dag lättare än den föregående. Benen blev starkare, blåsorna brast och händerna blev valkiga och hennes mjuka lår blev härdade och smidiga som skinn.

Khalen hade befallt tjänarinnan Irri att lära Dany rida på dothrakiskt vis, men det var stoet som var hennes verkliga lärare. Hästen verkade känna hennes sinnesstämningar som om deras tankar var gemensamma, och för var dag som gick blev Dany säkrare i sadeln. Dothrakierna var ett hårt och osentimentalt folk och de hade inte för vana att ge namn till sina djur, så Dany tänkte bara på henne som silver. Hon hade aldrig älskat något så högt.

Allt eftersom ridningen blev mindre plågsam började Dany lägga märke till skönheten i landskapet runt omkring sig. Hon red i spetsen för khalasaren tillsammans med Drogo och hans blodsryttare, och därför såg hon allt fräscht och ofördärvat. Bakom dem slet den stora horden sönder jorden, grumlade floderna och rev upp moln av kvävande damm, men framför dem var slätten alltid grön och orörd.

De red över de böljande kullarna utanför Norvos, förbi terrasserade bondgårdar och små byar där ortsbefolkningen ängsligt kikade ut från vita murar. De korsade tre breda lugna floder och en fjärde som var snabb och smal och förrädisk, slog läger bredvid ett högt blått vattenfall, red runt ruinerna av en stor utdöd stad där det sades att spöken stönade bland de svartnade marmorkolonnerna. De galopperade längs valyriska vägar som var tusen år gamla och lika raka som en dothrakisk pil. I en halv månad red de genom Qohorskogen där löven bildade ett gyllene valv högt ovanför dem och trädstammarna var lika breda som stadsportar. Det fanns älgar i den skogen och fläckiga tigrar och lemurer med silverpäls och stora purpurfärgade ögon, men allt flydde inför khalasaren, och Dany såg aldrig en skymt av dem.

Vid det laget var hennes plågor ett minne blott. Hon hade fortfarande ont efter en lång dagsritt, men på något sätt kändes smärtan ljuv nu, och varje morgon satte hon sig villigt i sadeln, ivrig att se de underverk som väntade på henne. Hon började även njuta av nätterna, och om hon fortfarande skrek till när Drogo tog henne var det inte alltid av smärta.

Vid foten av bergskammen reste sig gräset högt och smidigt omkring henne. Dany saktade ner till trav, red ut på slätten och njöt av att vara helt ensam i allt det gröna. I khalasaren var hon aldrig ensam. Khal Drogo kom inte till henne förrän solen snart skulle gå upp, men tjänarinnorna gav henne mat och badade henne och sov vid ingången till tältet, Drogos blodsryttare och männen i hennes khas var aldrig långt borta, och brodern var en ovälkommen skugga både natt och dag. Dany kunde höra honom från krönet av bergskammen, och hans röst var gäll av ilska då han skrek åt ser Jorah. Hon red vidare ut i dothrakihavet.

Grönskan uppslukade henne. Luften doftade jord och gräs blandat med lukten av häst och Danys svett och oljan i håret: dothrakiska lukter. De verkade höra hemma här, och Dany andades in dem och skrattade. Med ens fick hon lust att känna marken under sig, att gräva ner tårna i den feta svarta jorden. Hon hoppade ur sadeln och lät silver beta medan hon drog av sig de höga stövlarna.

Viserys var över henne lika plötsligt som en sommarstorm och hästen stegrade sig under honom då han höll in den för hårt. ”Hur vågar du!” skrek han åt henne. ”Du ger order till mig? Till mig?” Han hoppade av hästen men snubblade och föll omkull. När han tog sig upp på fötter igen var han röd i ansiktet av ilska, och han grep tag i henne och skakade henne. ”Har du glömt vem du är? Titta bara på dig. Som du ser ut!”

Dany behövde inte titta. Hon var barfota med oljat hår och klädd i dothrakiska ridbyxor och en målad väst som hon fått i brudgåva. Hon såg ut som om hon hörde hemma här. Viserys var smutsig och fläckig i siden och ringbrynja.

Han fortsatte att skrika. ”Du befaller inte över draken, har du förstått? Jag är härskare över de sju konungarikena, och jag tar inte order av en ryttarhövdings slinka. Hör du vad jag säger?” Han stack in handen under västen och körde omilt in fingrarna i bröstet på henne. ”Hör du vad jag säger?”

Dany knuffade undan honom, hårt.

Viserys stirrade på henne och de syrenfärgade ögonen var klentrogna. Hon hade aldrig förut trotsat honom, aldrig gett igen. Hans anletsdrag förvreds av raseri, och nu skulle han göra henne ordentligt illa, det visste hon.

Klatsch.

Piskan lät som åskan och den rullade sig runt halsen på Viserys och ryckte honom bakåt. Han flög handlöst omkull i gräset, chockad och halvkvävd. Dothrakiryttarna buade åt honom då han försökte göra sig fri. Den med piskan, unge Jhogo, frågade något med sträv röst. Dany förstod inte vad han sa, men vid det laget var Irri där och ser Jorah liksom resten av hennes khas. ”Jhogo undrar om ni vill ha honom dödad, khaleesi”, förklarade Irri.

”Nej”, svarade Dany. ”Nej.”

Jhogo förstod. En av de andra skrek något och dothrakierna skrattade. Irri översatte åt henne: ”Quaro tycker att ni borde hugga av honom ena örat för att lära honom respekt.”

Brodern stod snyftande på knä och kippade efter andan samtidigt som han slet i läderpiskan, men den satt tätt om luftstrupen.

”Säg åt dem att jag inte vill att han skadas”, sa Dany.

Irri upprepade hennes ord på dothrakiska. Jhogo gjorde en knyck med piskan och Viserys for runt som en marionett. Han föll omkull igen och det syntes en tunn blodstrimma under hakan där piskan skurit in djupt.

”Jag varnade honom för vad som skulle hända, ers nåd”, förklarade ser Jorah Mormont, ”och jag sa åt honom att stanna på bergskammen som ni befallde.”

”Det vet jag att ni gjorde”, svarade Dany och betraktade Viserys. Röd i ansiktet och snyftande låg han på marken och drog ljudligt in luft. Han var ömklig och det hade han alltid varit. Varför hade hon aldrig sett det förut? Nu fanns det en tom plats inuti henne där rädslan hade funnits.

”Ta hans häst”, befallde Dany ser Jorah. Viserys bara gapade, för han kunde inte tro att han hörde rätt och Dany kunde själv knappt tro på vad hon sa, men ändå kom orden. ”Låt min bror gå efter oss tillbaka till khalasaren.” Bland dothrakierna var den man som inte red ingen man alls, den lägste av de låga, utan både heder och stolthet. ”Låt alla se honom som han är.”

”Nej!” skrek Viserys. Han vände sig till ser Jorah och bönföll på det gemensamma språket med ord som dothrakiryttarna inte förstod. ”Slå henne, Mormont. Straffa henne. Din konung befaller det. Döda de där dothrakiska hundarna och lär henne en läxa.”

Den landsflyktige riddaren tittade från Dany till brodern; hon barfota med smuts mellan tårna och olja i håret, han i siden och stål. Dany kunde se beslutet i hans ansikte. ”Han ska gå, khaleesi”, förkunnade han och tog broderns häst i tygeln medan Dany återigen satt upp på sin silver.

Viserys stirrade på honom och satte sig ner i smutsen utan att säga ett ord, men han vägrade röra sig ur fläcken och kastade giftiga blickar efter dem då de red sin väg. Snart syntes han inte i det höga gräset, och när de inte kunde se honom längre blev Dany rädd. ”Hittar han tillbaka?” frågade hon ser Jorah.

”Till och med en man som är så blind som er bror borde kunna följa vårt spår”, svarade han.

”Han är stolt, och kanske är han för skamsen för att komma tillbaka.”

Jorah skrattade. ”Vart skulle han annars ta vägen? Om inte han kan hitta khalasaren kommer khalasaren med all säkerhet att hitta honom, för det är inte lätt att drunkna i dothrakihavet, mitt barn.”

Dany insåg att det var sant, för khalasaren var som en stad på marsch, men den marscherade inte blint. Det fanns alltid spejare ute långt före huvudkolonnen som spanade efter villebråd och fiender medan andra ryttare vaktade flankerna, och de missade ingenting, inte här i det land som var deras, för dessa slätter var som en del av dem…och även av henne nu.

”Jag knuffade honom”, sa hon med förundran i rösten. Nu när det var över verkade det som en konstig dröm. ”Ser Jorah, tror ni…Han kommer att vara så arg när han dyker upp…” Hon rös till. ”Jag väckte ju draken.”

Ser Jorah fnös. ”Kan ni väcka de döda, flicka? Er bror Rhaegar var den siste draken och han dog i slaget vid Treudden. Viserys är mindre än skuggan av en orm.”

Hans uppriktiga ord fick henne att rycka till, och det verkade som om allt hon någonsin trott på med ens ifrågasattes. ”Ni…ni svor honom trohetsed.”

”Det gjorde jag, flicka”, medgav ser Jorah, ”men om er bror är skuggan av en orm, vad blir då hans tjänare?” Rösten lät bitter.

”Han är fortfarande den rättmätige konungen. Han är…”

Jorah höll in hästen och såg på henne. ”Sanningen nu. Skulle ni vilja se Viserys på en tron?”

Dany funderade. ”Han skulle väl inte bli någon särskilt bra kung?”

”Det har funnits sämre…men inte många.” Riddaren tryckte skänklarna mot sidorna på hästen och satte av igen.

Dany red upp bredvid honom. ”Men folket väntar på honom”, sa hon. ”Master Illyrio säger att de syr drakbaner och ber för att Viserys ska komma tillbaka över Smala havet och befria dem.”

”Folket ber för regn, friska barn och en sommar som aldrig tar slut”, berättade ser Jorah för henne, ”och för dem spelar det ingen roll om de höga lorderna slåss om tronen så länge de får vara i fred.” Han ryckte på axlarna. ”Men det får de aldrig.”

Dany red tyst en stund och funderade på hans ord som om de vore en gåta. Att tänka sig att folket skulle bry sig så lite om huruvida en rättmätig kung eller en troninkräktare regerade över dem stred mot allt Viserys någonsin lärt henne, men ju mer hon tänkte på ser Jorahs ord, desto sannare verkade de.

”Vad ber ni för, ser Jorah?” undrade hon.

”Att få komma hem”, svarade han med rösten tjock av längtan.

”Det gör jag med”, sa hon och trodde det själv.

Ser Jorah skrattade. ”Se er omkring i så fall, khaleesi.”

Men det var inte slätterna Dany såg då utan Kungshamn och Röda slottet som Aegon erövraren hade byggt. Det var Draksten där hon var född. I fantasin brann de med tusen ljus och i varje fönster sprakade en eld. I fantasin var alla dörrarna röda.

”Min bror kommer aldrig att ta tillbaka de sju konungarikena”, sa Dany. Det hade hon vetat länge, insåg hon. Hon hade vetat det hela sitt liv. Det var bara det att hon aldrig hade tillåtit sig att säga orden ens i en viskning, men nu sa hon dem så att Jorah Mormont och hela världen kunde höra henne.

Ser Jorah gav henne en värderande blick. ”Tror ni inte?”

”Han skulle inte kunna leda en armé även om min herre och härskare gav honom en”, svarade Dany. ”Han har inga pengar och den ende riddaren som tjänar honom anser att han är mindre värd än en orm, och dothrakierna hånar hans svaghet. Han kommer aldrig att föra oss hem.”

”Ni är ett klokt barn.” Riddaren log.

”Jag är inget barn”, utbrast hon häftigt. Hon tryckte hälarna i sidorna på silver och satte av i galopp. Fortare och fortare red hon och lämnade Jorah och Irri och de andra långt efter sig medan hon kände den varma vinden i håret och den nedgående solen lyste röd på ansiktet. Då hon nådde fram till khalasaren var det skymning.

Slavarna hade rest hennes tält på stranden av en källsjö, och hon kunde höra grova röster från palatset av flätat gräs på kullen en bit därifrån. Snart skulle det höras skratt då männen i hennes khas berättade historien om vad som hänt på grässlätten tidigare på dagen. När Viserys äntligen kom haltande tillbaka till dem skulle varenda man, kvinna och barnunge i lägret veta att han var en fotvandrare, för det fanns inga hemligheter i khalasaren.

Dany lämnade över silver till slavarna för att de skulle sköta henne och steg in i sitt tält. Det var svalt och dunkelt under sidenet. Då Dany stängde tältfliken efter sig såg hon ett finger av dammbemängt rött ljus röra vid drakäggen i andra änden av tältet. Ett kort ögonblick fladdrade tusentals små droppar av scharlakansröd eld framför ögonen på henne. Hon blinkade och så var de borta.

De är bara av sten, påminde hon sig, det sa till och med Illyrio och alla drakar är döda. Hon lade handflatan mot det svarta ägget och spred ut fingrarna över det runda skalet. Stenen var varm, nästan het. ”Det måste vara solen som har värmt dem medan vi red”, viskade Dany.

Hon befallde tjänarinnorna att göra i ordning ett bad. Doreah gjorde upp eld utanför tältet medan Irri och Jhiqui hämtade den stora kopparbaljan — ännu en brudgåva — som fraktats på en av packhästarna och bar vatten från den lilla sjön. När badet var ångande hett hjälpte Irri henne ner i det och klev sedan själv i.

”Har ni någonsin sett en drake?” frågade hon medan Irri skrubbade henne på ryggen och Jhiqui sköljde sanden ur håret. Hon hade hört att den första draken kom från öster, från skuggländerna bortom Asshai och öarna i Jadehavet. Kanske fanns det fortfarande några som levde där i främmande och vilda trakter.

”Det finns inga drakar, khaleesi”, svarade Irri.

”De dog för länge, länge sedan”, instämde Jhiqui.

Viserys hade berättat för henne att de sista av ätten Targaryens drakar hade dött för bara ett och ett halvt sekel sedan under Aegon III:s regering, han som kallades drakbanen. Det tyckte inte Dany var särskilt länge sedan. ”Överallt?” undrade hon besviket. ”Även i Östern?” Magin hade dött i Västern när undergången drabbade Valyrien och den långa sommarens länder, och varken stål smitt med trolldom eller stormsångare eller drakar kunde hejda den, men Dany hade alltid hört att det var annorlunda i Östern. Det sades att kimairor strök omkring på öarna i Jadehavet, att basilisker härjade i djunglerna i Yi Ti, att trollkarlar, häxmästare och spågummor öppet utövade sina konster i Asshai medan svartkonstnärer och blodmagiker ägnade sig åt fasansfull svart magi i nattens mörker. Varför kunde det då inte finnas drakar också?

”Det finns inga drakar”, fastslog Irri, ”för modiga män dödade dem eftersom drakar är elaka bestar. Det är känt.”

”Det är känt”, ekade Jhiqui.

”En köpman från Qarth berättade en gång för mig att drakarna kom från månen”, inföll den blonda Doreah samtidigt som hon värmde en handduk över elden. Jhiqui och Irri var lika gamla som Dany, dothrakiflickor som tagits som slavar då Drogo besegrade deras fars khalasar. Doreah var äldre, nästan tjugo, och master Illyrio hade hittat henne i ett skökohus i Lys.

Dany fick det våta, silverfärgade håret i ögonen då hon nyfiket vred på huvudet. ”Månen?”

”Han berättade för mig att månen var ett ägg, khaleesi”, svarade flickan från Lys. ”En gång i tiden fanns det två månar på himlen, men den ena vandrade för nära solen och sprack av hettan. Många tusen drakar vällde fram och drack upp solens eld, och det är därför drakar sprutar eld. En dag ska även den andra månen kyssa solen, och då spricker den och drakarna kommer tillbaka.”

De båda dothrakiflickorna fnittrade och skrattade. ”Du är en dum slav med halm i huvudet”, sa Irri. ”Månen är inget ägg. Månen är snäll och make till solen. Det är känt.”

”Det är känt”, upprepade Jhiqui.

Danys hud var rosig då hon klev ur badbaljan. Jhiqui lade henne ner för att olja in kroppen och skrapa bort smutsen från huden. Efter det parfymerade Irri henne med kryddblomsdoft och kanel. Medan Doreah borstade hennes hår tills det glänste som spunnet silver tänkte hon på månen och ägg och drakar.

Hennes enkla middag bestod av frukt och ost och bröd med en tillbringare honungsspetsat vin att skölja ner det med. ”Stanna och ät med mig, Doreah”, befallde Dany och skickade bort de andra tjänarinnorna. Flickan från Lys hade hår i samma färg som honung och ögon som sommarhimlen.

Då de blev ensamma slog hon ner blicken. ”Ni hedrar mig, khaleesi”, sa hon, men det var ingen hedersbetygelse utan en order. Långt efter det att månen gått upp satt de tillsammans och pratade.

När Drogo kom den natten väntade Dany på honom, och han stod i tältöppningen och tittade förvånat på henne. Hon reste sig långsamt och lät sidennattdräkten falla till marken. ”Den här natten måste vi gå ut”, sa hon, för dothrakierna ansåg att alla viktiga händelser i en människas liv skulle ske under bar himmel.

Khal Drogo följde efter henne ut i månskenet medan bjällrorna i hans hår pinglade svagt. Några meter från hennes tält fanns en bädd av mjukt gräs och det var där Dany drog ner honom. Då han försökte vända henne på mage satte hon handen mot hans bröst. ”Nej”, protesterade hon, ”i natt vill jag se ditt ansikte.”

Det finns inget privatliv i en khalasar, och Dany kände blickarna på sig då hon klädde av honom, hörde de mjuka rösterna när hon gjorde allt det som Doreah lärt henne, men det bekom henne inte. Var hon inte khaleesi? Det var bara hans blick som betydde någonting för henne, och då hon besteg honom såg hon något där som hon aldrig sett förut. Hon red honom lika vilt som hon ridit sin silver och när ögonblicket för hans njutning kom ropade khal Drogo hennes namn.

De befann sig på andra sidan dothrakihavet när Jhiqui lät fingrarna glida över den mjuka rundningen på Danys mage och sa: ”Ni är havande, khaleesi.”

”Jag vet”, svarade Dany.

Det var hennes fjortonde namndag.

BRAN

Nedanför på borggården lekte Rickon med vargarna.

Bran satt på fönsterbänken och tittade på. Vart pojken än sprang var Gråvind där först och skar av vägen för honom, och när Rickon fick syn på vargen tjöt han av förtjusning och rusade i väg åt ett annat håll. Rufs var i hälarna på honom och snodde runt och fräste om de andra vargarna kom för nära. Rufs päls hade mörknat tills den var alldeles svart och ögonen var som grön eld. Brans Sommar kom sist. Han var silver- och rökfärgad med guldgula ögon som såg allt som fanns att se, och även om han var mindre och försiktigare än Gråvind tyckte Bran att han var den klokaste i kullen. Bran kunde höra Rickons andfådda skratt då brodern sprang över den hårda marken på sina korta ben.

Det sved i ögonen, för han ville vara där nere och skratta och springa. Ilsket strök han bort tårarna innan de hann falla. Hans åttonde namndag hade kommit och gått och han var nästan vuxen nu, och för gammal att gråta.

”Det kråkan sa var bara lögn”, utbrast han bittert och mindes drömmen. ”Jag kan inte flyga. Jag kan inte ens springa.”

”Alla kråkor ljuger”, instämde gamla Nan från stolen där hon satt och stickade. ”Jag kan en historia om en kråka.”

”Jag vill inte höra några fler av dina historier”, snäste Bran grinigt. En gång i tiden hade han tyckt om gamla Nan och hennes historier, men det var innan, och nu var allt annorlunda. Numera lämnade de henne hos honom hela dagarna för att vaka över honom och tvätta honom och hålla honom sällskap, men det gjorde bara saken värre. ”Jag avskyr dina dumma historier.”

Den gamla kvinnan log tandlöst mot honom. ”Mina historier? Nej, min lille lord, de är inte mina. Historierna har sitt eget liv, före mig och efter mig, och efter dig också.”

Hon var en gräsligt ful gammal kvinna, tänkte Bran elakt, hopkrympt och rynkig och nästan blind, för svag att gå i trappor och med bara några vita hårtestar kvar på den fläckiga, rosa hjässan. Ingen visste hur gammal hon egentligen var, men fadern sa att hon hade kallats gamla Nan redan när han var pojke. Utan tvekan var hon den äldsta människan på hela Vinterhed, kanske den äldsta i de sju konungarikena. Nan hade kommit till slottet som amma åt Brandon Stark vars mor dött då hon födde honom. Han hade varit en äldre bror till lord Rickard, Brans farfar, eller kanske en yngre bror, eller en bror till lord Rickards far. Ibland berättade gamla Nan historien på ett sätt och ibland på ett annat, men den lille pojken dog alltid av en sommarförkylning vid tre års ålder medan gamla Nan stannade kvar på Vinterhed med sina egna barn. Hon hade förlorat bägge sina söner i kriget då kung Robert vann tronen, och hennes sonson dödades på Pykes murar under Balon Greyjoys revolt. Hennes döttrar hade för länge sedan gift sig och flyttat därifrån och dött, och den ende som fanns kvar av hennes eget blod var Hodor, den svagsinte jätten som arbetade i stallarna. Men gamla Nan bara levde vidare medan hon stickade och berättade sina historier.

”Jag bryr mig inte om vems historier det är”, utbrast Bran, ”och jag avskyr dem.” Han ville inte höra några historier och han ville inte ha gamla Nan där. Han ville ha sin mor och far, han ville springa med Sommar bredvid sig, han ville klättra upp i tornruinen och mata kråkorna med majs, han ville rida sin ponny igen tillsammans med bröderna. Han ville att allt skulle vara som förut.

”Jag kan en historia om en pojke som avskydde historier”, sa gamla Nan med sitt idiotiska lilla leende och stickorna rörde sig hela tiden — klirr, klirr, klirr — tills Bran var färdig att skrika.

Men han visste att det aldrig skulle bli som förut. Kråkan hade lurat honom att flyga, men när han vaknade var han lemlästad och världen var förändrad. Alla hade övergett honom, fadern och modern och systrarna och till och med hans halvbror Jon. Fadern hade lovat att han skulle få rida en riktig häst till Kungshamn, men de hade gett sig i väg utan honom. Mäster Luwin hade skickat en fågel efter lord Eddard med ett budskap och ett annat till modern och ett tredje till Jon på muren, men det hade inte kommit några svar. ”Det händer ofta att fåglarna försvinner, mitt barn”, hade mäster Luwin berättat, ”för det är lång väg och många hökar mellan Vinterhed och Kungshamn, och de har kanske inte fått budskapet.” Men för Bran kändes det som om alla hade dött medan han sov…eller kanske hade Bran dött och de hade glömt bort honom. Jory och ser Rodrik och Vayon Poole hade också gett sig i väg och Hullen och Harwin och tjocke Tom och en fjärdedel av slottsvakten.

Det var bara Robb och lille Rickon som fanns kvar, och Robb var förändrad. Han var lord Robb nu, eller försökte åtminstone vara det. Han bar ett riktigt svärd och log aldrig, och han ägnade dagarna åt att drilla slottsvakten och öva sig i svärdskonst så att borggården ekade av ljudet av stål medan Bran ömkligt satt och tittade på från fönstret. På kvällarna stängde Robb in sig tillsammans med mäster Luwin och pratade eller gick igenom räkenskapsböckerna. Ibland red han ut tillsammans med Hallis Mollen och kunde vara borta flera dagar i sträck för att besöka avlägset belägna fästen. Om han var borta mer än en dag grät Rickon och frågade om Robb någonsin skulle komma tillbaka, och även om lord Robb var hemma verkade han ha mer tid för Hallis Mollen och Theon Greyjoy än för sina småbröder.

”Jag kan berätta en historia om Brandon byggaren”, sa gamla Nan. ”Den har alltid varit din favorit.”

För många tusen år sedan hade Brandon byggaren uppfört Vinterhed, och en del sa att han även byggt muren. Bran kände till historien, men den hade aldrig varit hans favorit. Kanske hade någon av de andra som hetat Brandon tyckt om den. Ibland pratade Nan med honom som om han vore hennes Brandon, babyn som hon ammat för alla dessa år sedan, och ibland blandade hon ihop honom med hans farbror Brandon som dödades av den galne kungen innan Bran ens var född. Hon hade levt så länge, hade modern en gång sagt, att alla Brandon Stark hade blivit en och samma i hennes huvud.

”Den är inte min favorit”, invände han, ”för mina favoriter var skräckhistorierna.” Det hördes liv och rörelse utanför och han vände sig åter mot fönstret. Rickon sprang tvärs över borggården mot porthuset med vargarna i hälarna, men vakttornet vette åt fel håll, så Bran kunde inte se vad som var på färde. Han slog frustrerat knytnäven mot låret och kände ingenting.

”Å, mitt söta sommarbarn”, sa gamla Nan mjukt, ”vad vet du om skräck? Skräck är för vintern, min lille lord, när snön ligger trettio meter djup och isvinden kommer tjutande från norr. Skräck är för Den långa natten när solen gömmer sitt ansikte åratal i sträck och små barn föds och lever och dör i mörker medan skräckvargarna blir utmärglade och hungriga och de vita vandrarna drar genom skogarna.”

”Du menar vålnaderna”, rättade Bran gnälligt.

”Vålnaderna”, instämde gamla Nan. ”För många tusen år sedan kom en vinter som var kall och hård och längre än någon människa kan minnas. Det var en natt som varade i en generation, och kungarna huttrade och dog i sina slott precis som svinaherdarna i sina stior. Kvinnorna ströp sina barn hellre än att se dem svälta och de grät och kände tårarna frysa till is på kinderna.” Både rösten och stickorna tystnade och hon tittade på Bran med bleka, grumliga ögon och frågade: ”Är det den sortens historia du vill höra, mitt barn?”

”Ja, fast…”, svarade Bran tveksamt.

Gamla Nan nickade. ”I det mörkret kom vålnaderna för första gången”, började hon och stickorna sa klirr, klirr, klirr. ”De var kalla ting, döda ting, som hatade järn och eld och solens beröring och alla varelser med varmt blod i ådrorna. De svepte över fästen och städer och kungariken, fällde massvis med hjältar och arméer och red sina bleka döda hästar och ledde härskaror av mördade. Alla människornas svärd kunde inte hejda deras framfart, och de hade inte ens misskund med jungfrur och spädbarn. De jagade jungfrurna till döds genom de frusna skogarna och matade sina döda tjänare med människobarnens kött.”

Hon hade sänkt rösten, nästan till en viskning, och Bran fann att han lutade sig framåt för att höra bättre.

”Det här var på den tiden innan andalerna kom och långt innan kvinnorna flydde över Smala havet från städerna i Rhoyne. De hundra kungarikena på den tiden var de första människornas kungariken, och de hade tagit dessa riken från skogens barn. Ändå bodde skogens barn fortfarande kvar i skogarna i sina trästäder och ihåliga kullar och ansiktena i träden höll vakt. Så när kölden och döden bredde ut sig över jorden bestämde sig den siste hjälten för att söka reda på skogens barn i hopp om att deras urgamla magi skulle kunna vinna tillbaka det som människornas arméer hade förlorat. Han begav sig i väg ut i de livlösa rikena med ett svärd, en häst, en hund och tolv följeslagare. I åratal sökte han tills han började misströsta om att någonsin finna skogens barn i deras hemliga städer. En efter en dog hans vänner, hans häst och till slut även hunden och hans svärd frös och gick av då han försökte använda det. Och vålnaderna kände lukten av varmt blod i honom och började ljudlöst spåra honom med hjälp av flockar av bleka vita spindlar stora som blodhundar…”

Dörren öppnades med ett brak och Bran fick hjärtat i halsgropen av rädsla, men det var bara mäster Luwin med Hodor i släptåg. ”Hodor!” tillkännagav stalldrängen som han brukade och log brett mot dem allihop.

Mäster Luwin log inte. ”Vi har besökare”, meddelade han, ”och din närvaro är önskad, Bran.”

”Jag lyssnar till en historia just nu”, sa Bran i klagande ton.

”Historier väntar, min lille lord, för när du kommer tillbaka till dem finns de kvar”, sa gamla Nan, ”men besökare är inte lika tålmodiga, och ofta har de egna historier att förtälja.”

”Vilka är det?” frågade Bran mäster Luwin.

”Tyrion Lannister och några av nattens väktare med nyheter om din bror Jon. Robb pratar med dem just nu. Hodor, vill du hjälpa Bran ner till stora salen?”

”Hodor!” samtyckte Hodor lyckligt och duckade för att inte slå det stora lurviga huvudet i dörrkarmen. Hodor var över två meter lång, och det var svårt att tro att han var av samma blod som gamla Nan. Bran undrade om han skulle krympa ihop och bli lika liten som sin gammelfarmor när han blev gammal, men det verkade inte troligt även om Hodor levde tills han blev tusen år.

Hodor lyfte upp Bran lika lätt som om han vore en höbal och höll honom mot sitt massiva bröst. Han luktade alltid lite häst, men det luktade inte illa, och hans armar var muskulösa och täckta av brunt hår. ”Hodor”, upprepade han. Theon Greyjoy hade en gång anmärkt att Hodor inte visste mycket, men ingen kunde tvivla på att han visste vad han hette. Gamla Nan hade kacklat som en höna när Bran berättade det för henne och erkänt att Hodors riktiga namn var Walder. Ingen visste varifrån ”Hodor” hade kommit, sa hon, men då han började säga det hade de börjat kalla honom för det. Det var det enda ord han kunde.

De lämnade gamla Nan i tornrummet med sina stickor och sina minnen. Hodor nynnade omelodiskt medan han bar Bran nedför trappan och genom galleriet medan mäster Luwin följde efter och fick småspringa för att hålla jämna steg med stalldrängens långa kliv.

Robb satt i faderns högsäte klädd i ringbrynja och härdat läder och han hade satt på sig lord Robbs stränga ansikte. Theon Greyjoy och Hallis Mollen stod bakom honom. Ett dussin vakter kantade de grå stenväggarna under de höga fönstren. Mitt i salen stod dvärgen med sina tjänare och fyra främlingar i nattens väktares svarta dräkt. Bran kunde känna ilskan som fyllde salen i samma stund som Hodor bar honom genom dörrarna.

”Nattens väktare är alltid välkomna att stanna här på Vinterhed så länge de önskar”, sa Robb med lord Robbs röst. Han hade svärdet tvärs över knäet och stålet glänste så att hela världen kunde se det. Till och med Bran visste vad det betydde att ta emot en gäst med ett svärd som man dragit ur skidan.

”Nattens väktare”, upprepade dvärgen, ”men inte jag, är det så du menar, pojk?”

Robb reste sig och pekade med svärdet mot den lille mannens huvud. ”Jag är lord här medan min mor och far är borta, och jag är inte någon pojke.”

”Om du är lord borde du lära dig att uppträda med en lords hövlighet”, påpekade den lille mannen utan att bry sig om svärdsspetsen som var riktad mot hans ansikte. ”Det verkar som om din oäkting till bror har fått ärva all din fars höviskhet.”

”Jon”, flämtade Bran till i Hodors famn.

Dvärgen vände sig om och tittade på honom. ”Så det är sant, pojken lever. Det är knappt jag kan tro det. Ni är seglivade i ätten Stark.”

”Det är säkrast att ni Lannisters kommer ihåg det”, sa Robb och sänkte svärdet. ”Hodor, kom hit med min bror.”

”Hodor”, sa Hodor, gick leende fram och satte Bran i ätten Starks högsäte där lorderna av Vinterhed hade suttit sedan den tiden de kallade sig själva kungar i Norden. Sätet var av sten, och det var kallt och blankpolerat av oräkneliga bakar, och i ändarna på de massiva armstöden fanns huvuden av skräckvargar uthuggna. Bran slöt händerna om dem och satt där med de obrukbara benen dinglande. Högsätet fick honom att känna sig mycket liten.

Robb lade handen på hans axel. ”Ni sa att ni ville tala med min bror, Lannister. Här är han.”

Bran var obehagligt medveten om Tyrion Lannisters ögon. Det ena var svart och det andra grönt och båda tittade på honom, granskade honom, värderade honom. ”Jag har hört att du var duktig på att klättra, Bran”, sa den lille mannen till slut. ”Säg mig, hur kom det sig att du råkade falla den där dagen?”

”Jag faller aldrig”, hävdade Bran. Han föll aldrig någonsin.

”Barnet minns ingenting av fallet eller klättringen före dess”, insköt mäster Luwin milt.

”Underligt”, mumlade Tyrion Lannister.

”Min bror är inte här för att svara på frågor, Lannister”, sa Robb kort. ”Säg vad ni kom för att säga och ge er i väg sedan.”

”Jag har en gåva till dig”, berättade dvärgen för Bran. ”Tycker du om att rida, pojk?”

Mäster Luwin steg fram. ”Ers nåd, pojken har förlorat förmågan att använda benen, och därför kan han inte sitta på en häst.”

”Struntprat”, invände Lannister, ”med rätt häst och rätt sadel kan till och med en krympling rida.”

Ordet var som en kniv som vreds om i Brans hjärta och han fick tårar i ögonen. ”Jag är ingen krympling!”

”I så fall är jag ingen dvärg”, sa dvärgen och krökte ironiskt på munnen. ”Det blir min far glad över att få höra.” Greyjoy skrattade.

”Vad för sorts häst och sadel föreslår ni?” undrade mäster Luwin.

”En klok häst”, svarade Lannister. ”Pojken kan inte använda benen för att styra hästen, så man måste anpassa den till ryttaren och lära den svara på tyglarna och rösten. Jag skulle börja med en oinriden ettåring som man inte behöver lära om.” Han drog fram ett hoprullat papper ut bältet. ”Ge det här till er sadelmakare så sköter han resten.”

Nyfiken som en liten grå ekorre tog mäster Luwin papperet ur dvärgens hand. Han rullade ut det och studerade det. ”Jag förstår. Ni ritar bra, ers nåd. Ja, det här borde fungera. Det borde jag själv ha tänkt på.”

”Det var lättare för mig, mäster, eftersom det är ganska likt mina egna sadlar.”

”Kommer jag verkligen att kunna rida?” frågade Bran. Han ville tro dem, men han var rädd, och kanske var det bara ännu en lögn. Kråkan hade lovat honom att han kunde flyga.

”Det kommer du”, försäkrade dvärgen, ”och jag kan lova dig, pojk, att på hästryggen blir du lika lång som alla andra.”

Robb Stark verkade förbryllad. ”Är det här någon sorts fälla, Lannister? Vad betyder Bran för er? Varför skulle ni vilja hjälpa honom?”

”För att er bror Jon bad mig, och för att mitt hjärta blöder för krymplingar och oäktingar och trasiga saker.” Tyrion Lannister satte handen mot hjärtat och flinade.

Dörren till borggården flög upp och solen strömmade in i salen då Rickon andfådd kom instörtande. Skräckvargarna var med honom. Pojken stannade storögd vid dörren, men vargarna fortsatte in. Deras blickar upptäckte Lannister eller kanske uppfångade de hans lukt. Sommar började morra först och sedan stämde Gråvind in. De tassade fram mot den lille mannen, en från höger och en från vänster.

”Vargarna gillar inte er lukt, Lannister”, kommenterade Theon Greyjoy.

”Det är kanske dags för mig att ta avsked”, sa Tyrion. Han tog ett steg baklänges…och Rufs kom morrande ut ur skuggorna bakom honom. Lannister ryggade tillbaka och Sommar störtade emot honom från andra sidan. Tyrion vek undan på ostadiga ben och Gråvind nafsade honom i armen, tänderna slet i ärmen och fick loss en bit tyg.

”Nej!” skrek Bran från högsätet då Lannisters män grep efter svärden. ”Hit, Sommar! Sommar, kom till mig!”

Skräckvargen hörde rösten, kastade en blick på Bran och sedan på Lannister igen. Så kröp han baklänges bort från den lille mannen och satte sig nedanför Brans dinglande fötter.

Robb hade hållit andan. Han släppte ut den med en suck och ropade: ”Gråvind.” Hans skräckvarg gick snabbt och tyst fram till honom. Nu var det bara Rufs som morrade åt den lille mannen med ögonen brinnande som grön eld.

”Ropa på honom, Rickon”, skrek Bran till sin lillebror, och Rickon återfick fattningen och skrek: ”Hit, Rufs, hit.” Den svarta vargen morrade en sista gång åt Lannister och skuttade sedan i väg till Rickon som lade armarna om hans hals och kramade honom hårt.

Tyrion Lannister tog av sig halsduken, torkade sig i pannan och anmärkte torrt: ”En intressant upplevelse.”

”Mår ni bra, ers nåd?” frågade en av hans män med svärdet i hand. Han tittade nervöst på skräckvargarna medan han talade.

”Ärmen är trasig och byxorna oförklarligt fuktiga, men jag har inte tagit någon skada bortsett från att min värdighet fått sig en knäck.”

Till och med Robb såg skakad ut. ”Vargarna…jag begriper inte varför de gjorde så…”

”Utan tvivel trodde de att jag var deras middag.” Lannister bugade stelt för Bran. ”Jag tackar dig för din hjälp, och jag kan försäkra att de skulle ha funnit mig svårsmält. Och nu ska jag definitivt ge mig av.”

”Ett ögonblick, ers nåd”, insköt mäster Luwin. Han gick fram till Robb och började i viskande ton prata med honom. Bran försökte höra vad de sa, men rösterna var för låga.

Äntligen stack Robb Stark svärdet i skidan. ”Jag…jag uppträdde kanske lite överilat mot er”, började han. ”Ni har varit mycket vänlig mot Bran och…” Robb tog sig samman med synbar ansträngning. ”Ni är välkommen att stanna på Vinterhed om ni så önskar, Lannister.”

”Bespara mig din falska gästfrihet, pojk. Du älskar inte mig och du vill inte ha mig här. Jag såg ett värdshus i den lilla vinterstaden utanför murarna. Där kan jag säkert få en säng, så sover vi lugnare båda två. För några kopparmynt kanske jag till och med kan få en täck slinka som värmer lakanen åt mig.” Så vände han sig till en av de svarta bröderna, en krokryggig gammal man med tovigt skägg. ”Vi rider söderut i dagbräckningen, Yoren, och utan tvivel hittar du mig på vägen.” Därefter gick han mödosamt genom salen på sina korta, krumma ben, förbi Rickon och ut genom dörren, och hans män följde efter.

De fyra i nattens väktare stannade kvar, och Robb vände sig osäkert till dem. ”Jag har låtit ställa i ordning rum åt er och ni ska finna att det inte är någon brist på varmt vatten för att tvätta av vägdammet. Jag hoppas ni gör oss äran att äta med oss i kväll.” Han sa orden så tafatt att till och med Bran lade märke till det; det var ett tal han lärt sig och inte ord ur hjärtat, men de svarta bröderna tackade honom ändå.

Sommar följde efter uppför torntrappan då Hodor bar Bran tillbaka till sängen. Gamla Nan sov i sin stol. Hodor sa ”Hodor”, lyfte upp sin gammelfarmor och bar i väg med den lätt snarkande gamla gumman medan Bran låg och tänkte. Robb hade lovat att han skulle få sitta med och äta tillsammans med nattens väktare i stora salen. ”Sommar”, ropade han. Vargen hoppade upp på sängen och Bran kramade honom så hårt att han kunde känna den heta andedräkten mot kinden. ”Jag kan rida nu”, viskade han till sin vän. ”Vi kan snart ge oss ut och jaga i skogarna, vänta bara.” Efter en stund somnade han.

I drömmen klättrade han igen och drog sig uppför ett gammalt torn utan fönster. Han körde in fingrarna mellan svartnade stenar och fötterna letade efter fotfäste. Högre och högre klättrade han, genom molnen och upp i natthimlen, och fortfarande höjde sig tornet ovanför honom. Då han gjorde en paus för att titta ner gick det runt i huvudet på honom och han kände fingrarna glida. Bran skrek till och höll sig fast av alla krafter. Marken var tusentals fjärdingsväg under honom och han kunde inte flyga. Han kunde inte flyga. Han väntade tills hjärtat hade slutat banka, tills han kunde andas, och började sedan klättra igen. Det fanns ingen annan väg att gå än uppåt. Långt ovanför sig, mot en stor blek måne, tyckte han sig se konturerna av djävulsfigurer. Det värkte i armarna, men han vågade inte vila, och han tvingade sig att klättra fortare. Djävulsfigurerna såg honom närma sig, och deras ögon glödde röda som heta kol i ett fyrfat. Kanske hade de en gång varit lejon, men nu var de förvridna och groteska. Bran kunde höra dem viska till varandra med låga stenröster som var fasansfulla att höra, men han skulle inte lyssna, sa han sig, fick inte lyssna, för det var ingen fara bara han inte hörde vad de sa. Men när djävulsfigurerna lösgjorde sig från stenen och tog sig nedför tornet till Bran visste han att han svävade i fara. ”Jag hörde inte”, grät han då de kom närmare och närmare. ”Jag hörde ingenting.”

Han vaknade flämtande och visste först inte var han var i mörkret. Så fick han syn på en stor skugga som böjde sig över honom. ”Jag hörde ingenting”, viskade han och darrade av rädsla, men så sa skuggan ”Hodor” och tände ljuset på nattygsbordet och Bran drog en suck av lättnad.

Hodor torkade av honom svetten med en varm, fuktig tvättlapp och klädde honom med flinka och mjuka händer. När det var dags att gå ner till kvällsvarden bar han honom ner till stora salen där ett långt bockbord ställts upp nära eldstaden. Högsätet vid övre änden av bordet hade lämnats tomt, men Robb satt till höger om det med Bran mitt emot sig. De åt spädgris den kvällen och duvpaj och rovor drypande av smör och till efterrätt hade kocken lovat honungskakor. Bran matade Sommar vid bordet medan Gråvind och Rufs slogs om ett ben i ett hörn, men Vinterheds hundar vägrade att komma i närheten av stora salen numera. Det hade Bran tyckt kändes konstigt först, men han började vänja sig vid det.

Yoren var den äldste av de svarta bröderna, så förvaltaren hade placerat honom mellan Robb och mäster Luwin. Den gamle mannen luktade illa, som om han inte tvättat sig på länge. Han slet i köttet med tänderna, krossade benen för att suga ur märgen och ryckte på axlarna då någon nämnde Jon Snö. ”Ser Allisers bane”, muttrade han och två av hans följeslagare skrattade åt något som Bran inte förstod. Men då Robb bad om nyheter om deras farbror Benjen blev de svarta bröderna olycksbådande tysta.

”Vad är det?” frågade Bran.

Yoren torkade av fingrarna på västen. ”Vi har dåliga nyheter, ers nåd, och det är ett grymt sätt att tacka er för mat och dryck, men den som ställer frågan måste också kunna tåla svaret. Stark är försvunnen.”

En av de andra männen förklarade. ”Gamle björnen skickade ut honom för att leta efter Waymar Royce, och han dröjer med att komma tillbaka, ers nåd.”

”För länge”, tillade Yoren, ”och det troligaste är att han är död.”

”Min farbror är inte död”, fastslog Robb Stark i hög och ilsken ton. Han reste sig från bänken och lade handen på svärdsfästet. ”Hör ni mig? Min farbror är inte död!” Rösten ekade mot stenväggarna och Bran kände sig plötsligt rädd.

Den gamle och illaluktande Yoren tittade sävligt på Robb. ”Om ni säger det så, ers nåd”, sa han och fortsatte suga på köttbiten han hade mellan tänderna.

Den yngste av de svarta bröderna skruvade illa till mods på sig. ”Det finns inte en man på muren som känner till spökskogen bättre än Benjen Stark, och han kommer säkert tillbaka.”

”Kanske gör han det, eller så gör han det inte”, sa Yoren. ”Bra män har gett sig in i de där skogarna och aldrig kommit ut.”

Det enda Bran kunde tänka på var gamla Nans historia om vålnaderna och den siste hjälten som jagades genom de vita skogarna av döda män och spindlar stora som blodhundar. En stund kände han sig rädd, men så mindes han hur den historien slutade. ”Skogens barn kommer att hjälpa honom!” hävde han ur sig.

Theon Greyjoy flinade och mäster Luwin sa: ”Skogens barn har varit döda och försvunna i tusentals år, och det enda som finns kvar av dem är ansiktena i träden.”

”Det är kanske sant här nere, mäster”, sa Yoren, ”men där uppe på andra sidan muren är det svårt att säga. Där uppe kan man inte alltid avgöra vad som är levande och vad som är dött.”

När bordet dukats av den kvällen bar Robb själv upp Bran till sängen. Gråvind gick före och Sommar kom alldeles efter. Brodern var stark för sin ålder, och Bran var lätt som en trasdocka, men trappan var brant och mörk och Robb andades häftigt när de kommit upp.

Han lade Bran i sängen, bredde filtarna över honom och blåste ut ljuset. En stund satt Robb bredvid honom i mörkret, och Bran ville tala med honom men visste inte vad han skulle säga. ”Vi ska hitta en häst åt dig, det lovar jag”, viskade Robb till sist.

”Kommer de någonsin tillbaka?” frågade Bran.

”Ja”, svarade Robb med så hoppfull röst att Bran visste att han hörde brodern och inte lord Robb. ”Mor är snart hemma, och vi kanske kan rida henne till mötes då hon kommer. Vilken överraskning det skulle bli för henne att se dig till häst.” Trots att det var mörkt i rummet kunde Bran känna att brodern log. ”Och sedan ska vi rida norrut för att titta på muren. Vi säger inget till Jon om att vi tänker komma utan en dag ska vi bara dyka upp där, du och jag. Det blir ett riktigt äventyr.”

”Ett äventyr”, upprepade Bran längtansfullt, och han hörde brodern snyfta. Det var så mörkt i rummet att han inte kunde se tårarna i Robbs ansikte, så han sträckte sig efter hans hand och deras fingrar flätades samman.

EDDARD

”Lord Arryns död var ett hårt slag för oss alla, ers nåd”, sa stormäster Pycelle, ”och jag ska gärna berätta allt jag vet om hur han dog. Varsågod och sitt. Vill ni ha en liten förfriskning? Några dadlar kanske? Jag har även några mycket fina persimonfrukter. Tyvärr tål jag inte längre vin, men jag kan bjuda på ett glas iskyld mjölk sötad med honung. Det är mycket uppfriskande i hettan.”

Det gick inte att förneka att det var varmt, och Ned kunde känna sidentunikan klibba mot bröstet. Tjock, fuktig luft hängde över staden som en blöt yllefilt och det hade uppstått oroligheter vid flodstranden då de fattiga flydde från sina heta och kvava kvarter för att slåss om en plats att sova nära vattnet där man åtminstone kunde få lite svalka. ”Det skulle smaka gott”, svarade Ned och satte sig.

Pycelle tog en liten silverklocka mellan tummen och pekfingret och pinglade med den. En slank ung tjänsteflicka skyndade in i salongen. ”Iskyld mjölk till kungens hand och mig, är du snäll, kära barn. Väl sötad.”

Då flickan gått knäppte stormästaren händerna på magen. ”Folk säger att sommarens sista år alltid är det hetaste. Det är inte så, men ofta känns det på det viset. En sådan här dag avundas jag er nordbor er sommarsnö.” Den tunga juvelbesatta kedjan runt den gamle mannens hals klirrade svagt då han ändrade ställning. ”Kung Maekars sommar var definitivt hetare än den här och nästan lika lång. Det fanns dårar, till och med i Citadellet, som tog det som ett bevis för att den långa sommaren äntligen hade kommit, sommaren utan slut, men på det sjunde året tog den plötsligt slut, och vi fick en kort höst och en fruktansvärt lång vinter. Men hettan var stekande så länge den varade. Gammelstad ångade och försmäktade i värmen om dagarna och fick liv först på kvällarna. Vi brukade promenera i trädgården och resonera om gudarna. Jag minns lukterna från de där nätterna, ers nåd — parfym och svett, meloner så mogna att de var sprickfärdiga, persikor och granatäpplen, belladonna och prästkrage. Jag var en ung man på den tiden och hade ännu inte fått så många länkar i min ämbetskedja och hettan gjorde mig inte lika utmattad som nu.” Pycelles ögonlock var så tunga att han såg halvsovande ut. ”Ursäkta, lord Eddard, ni har inte kommit hit för att höra om gamla minnen från en sommar som var glömd redan då er far föddes. Förlåt en gammal man hans osammanhängande tal. Hjärnor är som svärd, är jag rädd, och de gamla rostar. Ah, här kommer vår mjölk.” Tjänsteflickan ställde brickan mellan dem och Pycelle log mot henne. ”Tack, kära barn.” Han höjde sin bägare, smakade och nickade. ”Det är bra, du kan gå.”

När flickan försvunnit kikade Pycelle på Ned genom bleka, rinnande ögon. ”Var var vi någonstans? Javisst ja, ni frågade om lord Arryn…”

”Det gjorde jag.” Ned smuttade artigt på den iskylda mjölken. Den var läskande kall men alldeles för söt i hans smak.

”Om sanningen ska fram hade handen inte varit riktigt sig själv en tid”, började Pycelle. ”Vi hade suttit i rådet tillsammans i många år, han och jag, och tecknen fanns där, men jag tillskrev dem de tunga bördor han så troget burit så länge. De där breda axlarna tyngdes av alla bekymmer för riket och annat därtill. Hans son var sjuklig och hans hustru så ängslig att hon knappt släppte pojken utom synhåll. Det räckte för att trötta ut även en stark man, och lord Jon var inte ung. Det var inte att undra på att han verkade melankolisk och trött. Det var åtminstone så jag tolkade det då, men nu är jag inte lika säker.” Han skakade tungt på huvudet.

”Vad kan ni berätta om hans sjukdom?”

Stormästaren slog ut med händerna i en gest av hjälplös sorg. ”Han kom till mig en dag och frågade efter en bok och då var han lika frisk och kry som någonsin, även om det verkade som om det var något som bekymrade honom djupt. Nästa morgon låg han och vred sig i plågor och var för sjuk för att lämna sängen. Mäster Colemon trodde att det var matsmältningen, för vädret hade varit varmt och handen kylde ofta sitt vin, vilket kan ge matsmältningsrubbningar. När lord Jon blev ännu sämre besökte jag honom själv, men gudarna gav mig inte makt att rädda honom.”

”Jag har hört att ni skickade bort mäster Colemon.”

Stormästarens nick var långsam och eftertrycklig. ”Det gjorde jag, och jag är rädd för att lady Lysa aldrig kommer att förlåta mig för det. Kanske hade jag fel, men då tyckte jag det var bäst. Mäster Colemon är som en son för mig och jag har den allra största respekt för hans kunskaper, men han är ung och de unga förstår inte alltid till fullo hur bräcklig en gammal kropp kan vara. Han rensade magen på lord Arryn med laxermedel och pepparsaft, och jag var rädd för att han skulle ta död på honom.”

”Sa lord Arryn någonting till er under de sista timmarna?”

Pycelle rynkade pannan. ”I de sista feberstadierna ropade handen namnet Robert flera gånger, men om han frågade efter sin son eller kungen kunde jag inte avgöra. Lady Lysa vägrade att låta pojken komma in i sjukrummet av rädsla för att även han skulle bli sjuk. Kungen kom, och han satt vid sängkanten i timmar och pratade och skämtade om gångna tider i hopp om att muntra upp lord Jon. Det var hjärtskärande att se.”

”Var det inget mer? Inga sista ord?”

”När jag såg att allt hopp var ute gav jag lord Jon vallmomjölk så att han skulle slippa lida. På slutet var hans tal för sluddrigt att förstå, men alldeles innan han slöt ögonen för sista gången viskade han något till kungen och sin hustru, en välsignelse över sonen. Säden är stark, sa han, och efter det var han lugn, och han yttrade aldrig något mer. Döden kom inte förrän nästa morgon.”

Ned tog ännu en klunk mjölk och försökte låta bli att visa att den söta smaken gav honom kväljningar. ”Tyckte ni att det var något som var onaturligt med lord Arryns död?”

”Onaturligt?” Den åldrade mästarens röst var spröd som en viskning. ”Nej, det kan jag inte påstå. Sorglig, givetvis, men på sitt sätt är döden det naturligaste av allt, lord Eddard. Jon Arryn vilar i frid nu och har äntligen sluppit sina tunga bördor.”

”Den här sjukdomen som tog honom”, sa Ned, ”har ni någonsin sett dess like hos andra människor?”

”I nästan fyrtio år har jag varit stormästare i de sju konungarikena”, svarade Pycelle. ”Under vår gode kung Robert och Aerys Targaryen före honom och hans far Jaehaerys den andre före honom och till och med i några korta månader under Jaehaerys far, Aegon den osannolike, den femte av hans namn. Jag har sett mer sjukdom än jag kan minnas, ers nåd, och allt jag kan säga är: Alla fall är olika och alla är likadana. Lord Jons död var inte konstigare än någon annans.”

”Hans hustru hade inte samma uppfattning.”

Stormästaren nickade. ”Nu minns jag, änkan är syster till er egen vördade hustru. Om en gammal man må vara förlåten att han talar rent ut så vill jag säga att sorgen kan göra även den starkaste och mest väldisciplinerade människa rubbad, och lady Lysa har aldrig varit särskilt stark. Sedan hon fick sitt andra dödfödda barn har hon sett fiender i varenda skugga, och makens död har gjort henne vilsen och tillintetgjord.”

”Så ni är helt säker på att Jon Arryn dog av en plötslig sjukdom?”

”Det är jag”, svarade Pycelle allvarligt, ”för om det inte var en sjukdom, min bäste lord, vad skulle det då vara?”

”Gift”, framkastade Ned lågt.

Pycelles sömniga ögon vidgades och illa till mods skruvade den gamle mästaren på sig i stolen. ”En störande tanke, och det här är inte de fria städerna där sådant är vanligt. Stormäster Aethelmure skrev att alla människor bär på mord i sina hjärtan, men giftmördaren är ändå inte värd något annat än bottenlöst förakt.” Han tystnade och försjönk i tankar. ”Det ni säger är möjligt, ers nåd, men jag tror inte att det är troligt”, återtog han. ”Till och med en tredje klassens mästare känner till de vanliga gifterna, och lord Arryn uppvisade inte några av symtomen. Och handen var älskad av alla. Vad för sorts monster i människohamn skulle våga mörda en sådan ädel lord?”

”Jag har hört sägas att gift skulle vara ett kvinnligt vapen.”

Pycelle strök sig fundersamt över skägget. ”Det sägs så. Kvinnor, fega stackare…och eunucker.” Han harklade sig och spottade en tjock slemklump på säven på golvet. Ovanför dem kraxade en korp ljudligt i voljären. ”Lord Varys föddes som slav i Lys, visste ni det? Sätt inte er tillit till spindlar, ers nåd.”

Det behövde Ned knappast uppmanas till, för det var något hos Varys som fick det att krypa i skinnet på honom. ”Det ska jag komma ihåg, mäster, och jag tackar för er hjälp. Nu har jag upptagit er tid länge nog.” Han reste sig.

Stormäster Pycelle tog sig långsamt och mödosamt upp ur stolen och följde Ned till dörren. ”Jag hoppas att jag åtminstone har lugnat era farhågor, och om det är något annat jag kan stå till tjänst med är det bara att säga till.”

”Bara en sak”, svarade Ned. ”Jag skulle gärna vilja undersöka boken som ni lånade Jon dagen innan han insjuknade.”

”Jag är rädd för att ni skulle finna den föga intressant”, sa Pycelle. ”Det är en tung volym av stormäster Malleon om våra adelssläkters stamtavlor.”

”Men jag skulle ändå vilja se den.”

Den gamle mannen öppnade dörren. ”Som ni vill. Jag har den här någonstans och när jag hittar den ska jag genast skicka över den till era gemak.”

”Ni har varit ytterst tillmötesgående”, förklarade Ned och som om det slog honom just då tillade han: ”En sista fråga, om ni vill vara så vänlig. Ni nämnde att kungen satt vid lord Arryns sängkant då han dog. Jag undrar, var drottningen tillsammans med honom?”

”Nej, visst inte!” sa Pycelle. ”Hon och barnen var på väg till Casterlyklippan tillsammans med hennes far. Lord Tywin hade kommit till staden med sitt följe för att närvara vid torneringen på prins Joffreys namndag, och utan tvekan hoppades han se sin son Jaime vinna segerkronan, men där blev han sorgligt besviken. Det blev min sak att skicka budskapet om lord Arryns plötsliga död till drottningen, och aldrig har jag sänt i väg en fågel med tyngre hjärta.”

”Mörka vingar, mörka ord”, mumlade Ned. Det var ett talesätt som gamla Nan lärt honom som pojke.

”Så säger fiskargummorna”, instämde stormäster Pycelle, ”men vi vet att det inte alltid är så. När mäster Luwins fågel kom med nyheten om er son Bran gladdes väl varje uppriktigt hjärta i Röda slottet?”

”Som ni säger, mäster.”

”Gudarna är barmhärtiga.” Pycelle böjde på huvudet. ”Kom till mig så ofta ni vill, lord Eddard, för jag är här för att tjäna.”

Ja, tänkte Ned då dörren stängdes efter honom, men vem?

På vägen tillbaka till sina gemak stötte han på sin dotter Arya i spiraltrappan i handens torn. Hon stod på ett ben och försökte hålla balansen med utsträckta armar, och den skrovliga stenen hade skavt hennes bara fötter. Ned stannade och såg på henne. ”Vad gör du, Arya?”

”Syrio säger att en vattendansare kan stå på en tå i timmar”, förklarade hon och fäktade med armarna i luften.

Ned var tvungen att le. ”Vilken tå?” undrade han.

”Vilken tå som helst”, svarade Arya, irriterad över frågan. Hon hoppade från det högra benet till det vänstra och svajade till oroväckande innan hon återfick balansen.

”Måste du stå just här?” frågade han. ”Det är ett högt och hårt fall nedför trappan.”

”Syrio säger att en vattendansare aldrig faller.” Hon satte ner benet och stod på bägge fötterna. ”Ska Bran komma och bo hos oss nu, far?”

”Inte på länge än, mitt barn, för han måste först återfå krafterna.”

Arya bet sig i läppen. ”Vad ska Bran göra när han blir stor?”

Ned ställde sig på knä bredvid henne. ”Han har många år på sig att finna svaret på den frågan, Arya, och tills vidare räcker det med att veta att han får leva.” Den kvällen fågeln kom från Vinterhed hade Eddard Stark tagit med sig flickorna till Röda slottets gudaskog, ett tunnland alm och al och svarta popplar, som låg vid floden. Hjärtträdet där var en väldig ek och dess urgamla grenar var övervuxna med slingerväxter. De knäböjde framför det för att framföra sina tacksägelser, som om det varit ett ödesträd. Sansa föll i sömn då månen gick upp och några timmar senare kröp Arya ihop i gräset under Neds mantel och somnade hon också. Alla de mörka timmarna vakade han ensam och när det grydde över staden var de sovande flickorna översållade med mörkröda blommor. ”Jag drömde om Bran”, hade Sansa viskat till honom, ”och jag såg honom le.”

”Han skulle bli riddare”, sa Arya nu, ”en riddare i kungsvakten. Kan han fortfarande bli riddare?”

”Nej”, svarade Ned, för han tyckte inte att det fanns någon anledning att ljuga för henne, ”men en dag kan han bli lord på en stor borg och sitta i kungens råd. Han kan bygga slott som Brandon byggaren eller segla ett skepp över Solnedgångshavet, eller övergå till din mors tro och bli överstekaplan.” Men han kommer aldrig mer att kunna springa bredvid sin varg, tänkte han med en sorg som var för tung för ord, eller ligga med en kvinna eller hålla sin egen son i sina armar.

Arya lade huvudet på sned. ”Kan jag bli kunglig rådgivare och bygga slott och bli överstekaplan?”

”Du ska gifta dig med en kung och härska över hans slott”, svarade Ned och gav henne en lätt kyss på pannan, ”och dina söner ska bli riddare och prinsar och lorder och kanske någon även blir överstekaplan.”

Arya gjorde en grimas. ”Nej, det är Sansa”, protesterade hon. Hon vek upp högra benet och återgick till att balansera på ett ben. Ned suckade och lämnade henne där.

Väl inne i sitt sovgemak drog han av sig den svettdrypande sidentunikan och gick fram till handfatet vid sängen och hällde kallt vatten över huvudet. Alyn steg in medan han torkade ansiktet. ”Lord Baelish är utanför och ber om företräde, ers nåd.”

”Visa in honom i salongen”, sa Ned och sträckte sig efter en ren tunika i det tunnaste linne han kunde hitta. ”Jag kommer med en gång.”

Då Ned steg in i salongen satt Lillfinger på fönsterbänken och betraktade riddarna i kungsvakten som övade sig i svärdskonst på borggården nedanför. ”Om bara Selmys hjärna vore lika snabb som hans klinga”, sa han längtansfullt, ”så skulle våra rådsmöten vara bra mycket livligare.”

”Ser Barristan är lika tapper och hedervärd som någon i Kungshamn.” Ned hade fått djup respekt för den ålderstigne, vithårige befälhavaren för kungsvakten.

”Och lika tröttsam”, tillade Lillfinger, ”fast han kommer säkert att klara sig bra i torneringen. Förra året kastade han av Blodhunden och för bara fyra år sedan blev han segrare.”

Frågan om vem som skulle vinna torneringen intresserade inte Eddard Stark ett dyft. ”Finns det något skäl till ert besök, lord Petyr, eller är ni bara här för att njuta av utsikten från mitt fönster?”

Lillfinger log. ”Jag lovade Cat att jag skulle hjälpa er med era efterforskningar, och det har jag gjort.”

Detta gjorde Ned förbluffad, för trots det löftet kunde han inte förmå sig till att lita på lord Petyr Baelish som han tyckte var lite väl slipad. ”Har ni något åt mig?”

”Någon”, rättade Lillfinger. ”Fyra stycken om sanningen ska fram. Har ni tänkt på att fråga ut handens tjänare?”

Ned rynkade pannan. ”Jag önskar att jag kunde, men lady Arryn tog med sig sitt hushåll tillbaka till Örnnästet.” Där hade Lysa gjort honom en verklig otjänst, och alla som stått hennes make närmast hade följt med henne då hon flydde: Jons livmedikus, hans förvaltare, vaktkaptenen, hans riddare och trotjänare.

”Största delen av sitt hushåll”, medgav Lillfinger, ”men inte hela, och det finns några personer kvar. En gravid tjänsteflicka som snabbt blev gift med en av lord Renlys tjänare, en stalldräng som nu tillhör stadsvakten, en kökspojke som blev avskedad för stöld och lord Arryns väpnare.”

”Hans väpnare?” Det kom som en glad överraskning för Ned, för en mans väpnare visste ofta en hel del om sin herres göranden och låtanden.

”Ser Hugh av Dalen”, upplyste Lillfinger. ”Kungen dubbade honom till riddare efter lord Arryns död.”

”Jag ska skicka efter honom”, förkunnade Ned, ”och även de andra.”

Lillfinger gjorde en grimas. ”Vill ni vara vänlig att komma fram hit till fönstret, ers nåd?”

”Varför?”

”Kom, så ska jag visa er, ers nåd.”

Med rynkad panna gick Ned fram till fönstret, och Petyr Baelish gjorde en nonchalant gest. ”Ser ni pojken där på andra sidan borggården utanför dörren till rustkammaren, han som sitter på huk vid trappan och slipar ett svärd med ett oljebryne?”

”Vad är det med honom?”

”Han rapporterar till Varys. Spindeln har fattat stort intresse för er och alla era förehavanden.” Han flyttade lite på sig på fönsterbänken. ”Titta nu på muren, längre åt väster ovanför stallarna. Ser ni vakten som lutar sig mot bröstvärnet?”

Ned såg mannen. ”Ännu en av eunuckens spioner?”

”Nej, den här tillhör drottningen. Lägg märke till att han har god utsikt över porten till det här tornet, så att han lätt kan se vilka som besöker er. Det finns andra och många som inte ens jag känner till. Röda slottet är fullt av ögon. Varför tror ni att jag gömde Cat på ett skökohus?”

Eddard Stark avskydde intriger. ”Vid alla sju helveten”, svor han, för det verkade verkligen som om mannen på muren iakttog honom, och med ens kände sig Ned illa till mods och drog sig undan från fönstret. ”Är alla någons informatör i den här förbaskade staden?”

”Knappast”, svarade Lillfinger. Han började räkna på fingrarna. ”Det är jag, ni, kungen…fast vid närmare eftertanke berättar kungen alldeles för mycket för drottningen och jag är inte helt säker på er.” Han reste sig. ”Finns det någon man i er tjänst som ni litar fullkomligt på?”

”Ja”, svarade Ned.

”I så fall har jag ett förtjusande palats i Valyrien som jag gärna skulle vilja sälja till er”, sa Lillfinger med ett retsamt leende. ”Det klokaste svaret hade varit nej, ers nåd, men det är som det är. Skicka detta dygdemönster till ser Hugh och de andra. Era egna göranden och låtanden kommer inte att passera obemärkta, men inte ens spindeln kan vakta varenda man i er tjänst både natt och dag.” Han började gå mot dörren.

”Lord Petyr”, ropade Ned efter honom. ”Jag…är tacksam för er hjälp. Kanske var det fel av mig att misstro er.”

Lillfinger fingrade på pipskägget. ”Ni lär er långsamt, lord Eddard. Att misstro mig var det klokaste ni har gjort sedan ni satt av hästen.”

JON

Jon höll på att visa Dareon bästa sättet att utdela ett hugg från sidan då den nye rekryten kom in på borggården. ”Du måste ha bredare mellan benen”, uppmanade han, ”för du får inte tappa balansen. Det är bra. Vrid kroppen samtidigt som du utdelar hugget och sätt all tyngd bakom klingan.”

Dareon hejdade sig och lyfte visiret. ”Vid alla sju gudar”, mumlade han. ”Har du någonsin sett på maken, Jon?”

Jon vände sig om. Genom ögonspringan i hjälmen såg han den fetaste pojke han någonsin sett stå i dörren till rustkammaren. Av utseendet att döma måste han ha vägt hundratjugo kilo, och pälskragen på hans broderade vapenrock försvann mellan hakorna. Ljusa ögon irrade nervöst hit och dit i ett ansikte som var runt som en måne och tjocka svettiga fingrar torkades på sammetsjackan. ”De…de sa att jag skulle gå hit för…för vapenövning”, sa han till ingen särskild.

”En ung lord”, sa Pyp till Jon. ”En sydlänning, troligen från Höggården.” Pyp hade genomkorsat de sju konungarikena tillsammans med ett gycklarfölje och skröt om att han kunde säga vem man var och var man var född bara på rösten.

På bröstet av den fete pojkens pälsbrämade vapenrock var en stolt jägare broderad i scharlakansrött, men Jon kände inte igen vapnet. Ser Alliser Törne granskade sin nye skyddsling och anmärkte: ”Det verkar som om de har brist på tjuvjägare och tjuvar nere i Södern, och nu skickar de oss grisar för att bemanna muren. Är päls och sammet er uppfattning om hur en rustning ska se ut, lord Skinka?”

Det visade sig snart att den nye rekryten hade med sig sin egen rustning: vadderad jacka, härdat läder, ringbrynja, harnesk och hjälm, och till och med en stor sköld i trä och läder prydd med samme stolte jägare som han hade på vapenrocken. Men eftersom inget av det var svart krävde ser Alliser att han skulle gå till rustkammaren och få en ny utrustning. Det tog halva förmiddagen, för hans midjemått gjorde att Donal Noye fick lov att ta isär en ringbrynja och sätta i läderinfällningar i sidorna, och för att få hjälmen över huvudet var rustmästaren tvungen att ta bort visiret. Skinnkläderna satt åt så hårt runt benen och under armarna på den nye pojken att han knappt kunde röra sig, och klädd för strid såg han ut som en korv som kokat för länge och vars skinn var sprickfärdigt. ”Låt oss hoppas att du inte är så oduglig som du ser ut”, sa ser Alliser. ”Halder, ta reda på vad ser Spädgris går för.”

Jon Snö vred sig inombords. Halder var född i ett stenbrott och hade gått lärling som stenhuggare. Han var sexton, lång och muskulös, och hans hugg var bland de hårdaste Jon någonsin råkat ut för. ”Det här blir ruskigare än en skökas arsle”, muttrade Pyp, och det blev det.

Striden varade bara i en minut, sedan låg den fete pojken på marken, och han skakade i hela kroppen medan det rann blod genom den krossade hjälmen och mellan hans tjocka fingrar. ”Jag ger mig”, skrek han gällt. ”Slå mig inte mer, jag ger mig.” Rast och några av de andra pojkarna skrattade.

Men inte ens då ville ser Alliser sätta stopp för det hela. ”På benen, ser Spädgris”, ropade han. ”Ta upp svärdet.” När pojken fortsatte att ligga kvar på marken sa Törne till Halder: ”Slå honom med flatsidan av klingan tills han kommer på fötter.” Halder utdelade ett försiktigt slag mot motståndarens bakdel. ”Nog kan du slå hårdare än så”, sa Törne hånfullt. Halder tog ett stadigt grepp om långsvärdet med båda händerna och högg till så hårt att lädret splittrades trots att det var flatsidan han använde. De nye pojken tjöt av smärta.

Jon Snö tog ett steg framåt, men Pyp lade sin pansrade hand på hans arm. ”Nej, Jon”, viskade den lille pojken med en ängslig blick på ser Alliser Törne.

”På benen”, upprepade Törne. Den fete pojken kämpade för att ta sig upp, halkade och föll tungt igen. ”Ser Spädgris börjar fatta”, anmärkte ser Alliser. ”En gång till.”

Halder höjde svärdet för ytterligare ett slag. ”Skär av en skinka!” uppmanade Rast skrattande.

Jon skakade av sig Pyps hand. ”Det räcker, Halder.”

Halder tittade på ser Alliser.

”Oäktingen talar och bönderna darrar”, sa vapenmästaren med sin skarpa, kalla röst. ”Får jag påminna om att det är jag som är vapenmästare här, lord Snö.”

”Titta på honom, Halder”, uppmanade Jon och struntade så gott han kunde i Törne. ”Det ligger ingen ära i att slå en fallen motståndare, och han gav sig.” Jon knäböjde bredvid den fete pojken.

Halder sänkte svärdet. ”Han gav sig”, ekade han.

Ser Allisers onyxsvarta ögon var fästa på Jon Snö. ”Det verkar som om vår oäkting är kär”, sa han då Jon hjälpte den fete pojken på fötter. ”Får jag se ert svärd, lord Snö.”

Jon drog långsvärdet. Han vågade bara trotsa ser Alliser till en viss gräns, och nu var han rädd för att han överskridit den gränsen.

Törne log. ”Oäktingen önskar försvara sin käresta och därför ska vi göra en övning av det. Råttan, Finnen, hjälp vår träskalle här.” Rast och Albett ställde sig bredvid Halder. ”Tre borde räcka för att få lady Spädgris att skrika. Allt ni behöver göra är att ta er förbi oäktingen.”

”Håll dig bakom mig”, sa Jon till den fete pojken. Ser Alliser hade ofta skickat två motståndare mot honom men aldrig tre, och han visste att han troligen skulle få somna blåslagen och blodig den kvällen. Han stålsatte sig för anfallet.

Plötsligt stod Pyp bredvid honom. ”Tre mot två är sportsligare”, sa den lille pojken muntert. Han fällde ner visiret och drog svärdet. Innan Jon ens kom på tanken att protestera steg Grenn fram som tredje man.

Det hade blivit dödstyst på borggården, och Jon kunde känna ser Allisers blick på sig. ”Vad väntar ni på?” frågade han Rast och de andra i en ton som blivit bedrägligt mjuk, men det var Jon som gjorde det första utfallet, och Halder hann knappt höja svärdet i tid.

Jon drev honom bakåt med hugg på hugg och fick övertaget över den äldre pojken. Känn din fiende, hade ser Rodrik en gång lärt honom. Jon kände Halder, och han var brutalt stark men utan tålamod och tyckte inte om att försvara sig. Om man gjorde honom frustrerad skulle han lämna garden öppen lika säkert som att solen gick ner.

Skramlet av stål ekade över borggården då de andra gav sig in i striden runt omkring honom. Jon fick ett våldsamt hugg i huvudet och kände hur stöten fortplantades längs armen då svärden brakade samman. Han fick in ett hugg från sidan i revbenen på Halder och belönades med en dämpad grymtning av smärta. Nästa hugg träffade Jon på axeln. Det krasade om ringbrynjan och smärtan sköt upp längs halsen, men för ett ögonblick förlorade Halder balansen. Jon drämde till mot hans vänstra ben och han föll omkull med ett brak och en svordom.

Grenn höll stånd som Jon lärt honom och Albett hade det hett om öronen, men Pyp var hårt trängd, för Rast var två år äldre och vägde tjugo kilo mer än han. Jon gick bakom honom och utdelade ett hugg som fick våldtäktsmannens hjälm att ringa som en klocka. När Rast vacklade till gled Pyp in under hans gard, knuffade omkull honom och satte klingan mot hans strupe. Då hade Jon redan ställt sig vid Grenns sida och när Albett hade två svärd emot sig backade han. ”Jag ger mig”, skrek han.

Ser Alliser Törne betraktade scenen med avsmak. ”Den här farsen har pågått tillräckligt länge för i dag”, förkunnade han och gick sin väg. Det hela var över.

Dareon hjälpte Halder på fötter. Stenhuggarens son slet av sig hjälmen och kastade den tvärs över borggården. ”För ett ögonblick trodde jag att jag äntligen fått dig på knä.”

”För ett ögonblick, ja”, svarade Jon. Det dunkade i axeln under ringbrynjan och läderjackan. Han stack svärdet i skidan och försökte ta av sig hjälmen, men då han höjde armen fick smärtan honom att skära tänder.

”Låt mig göra det”, sa en röst. Händer med tjocka fingrar lossade hjälmen från kragen och lyfte försiktigt av den. ”Gjorde han dig illa?”

”Jag har fått smällar förut”, svarade Jon. Han kände på axeln och ryckte till av smärta. Runt omkring dem började borggården tömmas på folk.

Den fete pojkens hår var klibbigt av blod där Halder hade krossat hans hjälm. ”Jag heter Samwell Tarly av Horn…” Han avbröt sig och slickade sig om läpparna. ”Jag menar, jag var av Horn Hill tills jag…gav mig av. Jag har kommit hit för att ta den svarta dräkten. Min far är lord Randyll, vasall till ätten Tyrell av Höggården. Jag var hans arvinge, men…” Rösten dog bort.

”Jag är Jon Snö, lord Starks av Vinterhed oäkting.”

Samwell Tarly nickade. ”Jag…om du vill får du kalla mig Sam. Min mor kallar mig Sam.”

”Du kan kalla honom lord Snö”, insköt Pyp då han kom fram till dem. ”Men du vill nog inte veta vad hans mor kallar honom.”

”Det här är Grenn och Pyp”, upplyste Jon.

”Grenn är den fule”, sa Pyp.

Grenn blängde ilsket på honom. ”Du är fulare än jag, för jag har åtminstone inte öron som fladdermöss.”

”Jag tackar er allihop”, sa den fete pojken allvarligt.

”Varför reste du dig inte och slogs?” frågade Grenn.

”Jag ville verkligen göra det, men…jag kunde bara inte, och jag ville inte att han skulle slå mig mer.” Han tittade ner i marken. ”Jag…jag är rädd för att jag är feg, för det brukade min far alltid säga.”

Grenn blev alldeles förstummad, och inte ens Pyp visste vad han skulle säga, och Pyp hade ord för allt. Vad var det för sorts man som själv deklarerade att han var en fegis?

Samwell Tarly måste ha sett på dem vad de tänkte, för hans blick mötte Jons och gled undan, snabbt som ett skrämt djurs. ”Jag…jag är ledsen”, sa han, ”och jag vill inte vara…som jag är.” Med tunga steg började han gå mot rustkammaren.

”Du blev skadad”, ropade Jon efter honom, ”och i morgon gör du säkert bättre ifrån dig.”

Sam kastade en sorgsen blick över axeln. ”Nej, det kommer jag inte att göra”, svarade han och blinkade bort tårarna, ”för det gör jag aldrig.”

När han försvunnit rynkade Grenn pannan. ”Ingen gillar mesar”, sa han, illa till mods, ”och jag önskar att vi inte hade hjälpt honom. Tänk om de tror att vi också är fega?”

”Du är för dum för att vara feg”, talade Pyp om för honom.

”Det är jag inte alls”, protesterade Grenn.

”Jo, det är du, och om en björn anföll dig i skogen skulle du vara för dum för att springa din väg.”

”Det skulle jag inte alls”, envisades Grenn, ”för jag skulle springa fortare än du.” Han avbröt sig plötsligt och rynkade ögonbrynen då han såg Pyps flin och insåg vad han sagt, och en mörk rodnad steg upp på den tjocka halsen. Jon lämnade dem åt deras käbbel och gick till rustkammaren där han hängde upp svärdet och skalade av sig sin buckliga rustning.

Livet på Svarta slottet följde vissa mönster. Förmiddagarna ägnades åt svärdsövning och eftermiddagarna åt arbete. De svarta bröderna lät nya rekryter prova på många olika uppgifter för att ta reda på vad de var bäst på. Jon värdesatte de sällsynta eftermiddagar då han skickades ut med Gast vid sin sida för att skaffa vilt till kommendantens bord, men för varje dag han fick jaga måste han tillbringa ett dussin hos Donal Noye i rustkammaren och veva slipstenen medan den enarmade smeden slipade yxor som blivit slöa eller pumpa bälgen medan Noye hamrade ut ett nytt svärd. Andra gånger sprang han ärenden, stod på vakt, mockade i stallarna, satte styrfjädrar på pilar, hjälpte mäster Aemon med hans fåglar eller Bowen Marsh med räkenskaper och inventering.

Den här eftermiddagen skickade vaktkaptenen honom till vinschkorgen med fyra tunnor nykrossad sten för att sprida ut grus över de isiga gångvägarna på krönet av muren. Det var ett ensamt och långtråkigt arbete till och med när Gast var med som sällskap, men Jon hade inget emot det. En klar dag kunde man se halva världen från murens krön och luften var alltid kall och uppfriskande. Han kunde tänka här, och han kom på sig med att tänka på Samwell Tarly…och underligt nog på Tyrion Lannister. Han undrade vad Tyrion skulle ha sagt om den fete pojken. De flesta män skulle hellre förneka en obehaglig sanning än se den i vitögat, hade dvärgen flinande sagt till honom. Världen var full av fegisar som låtsades vara hjältar, och det krävdes en underlig sorts mod att erkänna att man var feg som Samwell Tarly gjort.

Den ömma axeln gjorde att arbetet gick långsamt, och det var sent på eftermiddagen innan Jon hade grusat färdigt gångvägarna. Han stannade kvar där uppe en stund för att se solen gå ner och ge himlen i väster en blodröd färg. När skymningen till slut sänkte sig över Norden rullade Jon in de tomma tunnorna i hisskorgen och gav signal till vinschmännen att fira ner honom.

Kvällsvarden var nästan över då han och Gast kom till kantinen. Några svarta bröder satt och spelade tärning och drack glödgat vin nära elden, och hans vänner satt på bänken närmast den västra väggen och skrattade. Pyp var mitt uppe i en historia. Den unge gycklaren var en född lögnare med hundra olika röster, och han berättade egentligen inte historierna utan spelade upp dem medan han växlade mellan rollerna — kung i ena ögonblicket och svinaherde i nästa. När han låtsades vara en piga på en ölstuga eller en jungfrulig prinsessa använde han en hög falsettröst som fick de andra att skratta så de grät, och hans eunucker var alltid kusligt exakta karikatyrer av ser Alliser. Jon njöt lika mycket av Pyps gyckelspel som någon annan, men den kvällen gick han i stället till änden av bänken där Samwell Tarly satt ensam, så långt ifrån de andra han kunde komma.

Han hade nästan ätit upp fläskpajen som kockarna serverat som kvällsvard då Jon slog sig ner mitt emot honom. Den fete pojkens ögon vidgades då han fick syn på Gast. ”Är det där en varg?”

”En skräckvarg”, svarade Jon, ”och han heter Gast. Skräckvargen är min fars hus vapen.”

”Vårt är en stolt jägare”, upplyste Samwell Tarly.

”Tycker du om att jaga?”

Den fete pojken rös. ”Jag avskyr det.” Han såg ut som om han tänkte börja gråta igen.

”Vad är det för fel nu då?” undrade Jon. ”Varför är du alltid så rädd?”

Sam stirrade på det sista av fläskpajen och skakade på huvudet, för rädd att ens våga prata. En skrattsalva ekade i kantinen och Jon hörde Pyp säga något med gäll röst. Han reste sig. ”Kom, så går vi ut.”

Det runda, feta ansiktet såg misstänksamt på honom. ”Varför? Vad ska vi göra ute?”

”Prata”, svarade Jon. ”Har du sett muren?”

”Jag är fet, inte blind”, påpekade Samwell Tarly, ”och jag kunde knappast undgå att se den eftersom den är över två hundra meter hög.” Ändå reste han sig, svepte om sig en pälsfodrad mantel och följde med Jon ut ur kantinen, men han var fortfarande på sin vakt som om han misstänkte att något fult spratt väntade på honom i mörkret. Gast tassade bredvid dem. ”Jag trodde aldrig att det skulle vara så här”, förklarade Sam medan de gick och det ångade om orden i den kalla luften. Han flåsade och stönade redan medan han försökte hålla jämna steg med Jon. ”Alla byggnaderna håller på att rasa samman och det är så…så…”

”Kallt?” Ett hårt täcke av frost höll på att lägga sig över slottet och Jon kunde höra hur det knarrade under stövlarna.

Sam nickade ömkligt. ”Jag avskyr kölden”, sa han. ”I går natt vaknade jag upp i mörkret och elden hade slocknat och jag var säker på att jag skulle frysa ihjäl före morgonen.”

”Det måste ha varit varmare där du kommer ifrån.”

”Jag hade aldrig sett snö förrän förra månaden. Vi red över Ättehögarna, jag och männen som min far skickat med för att eskortera mig norrut, då det här vita började falla som mjukt regn. Först tyckte jag det var så vackert, som fjädrar som dalade ner från skyn, men det bara fortsatte tills jag var stelfrusen. Männen hade is i skäggen och snö på axlarna och det bara fortsatte att falla. Jag var rädd för att det aldrig skulle ta slut.”

Jon log.

Muren tornade upp sig framför dem och glimmade blekt i ljuset från halvmånen, och på himlen ovanför lyste stjärnorna klara och skarpa. ”Kommer de att tvinga mig att gå upp dit?” frågade Sam. Hans ansikte stelnade som gammal mjölk då han betraktade den enorma trätrappan. ”Jag dör hellre än klättrar uppför den där.”

”Det finns en vinsch”, berättade Jon och pekade, ”så de kan fira upp dig i en hisskorg.”

Samwell Tarly snörvlade. ”Jag tycker inte om höjder.”

Det var för mycket, och Jon rynkade klentroget pannan. ”Är du rädd för allting?” frågade han. ”Jag förstår inte, för om du verkligen är så feg, varför är du då här? Varför skulle en fegis vilja gå in i nattens väktare?”

Samwell Tarly såg på honom en lång stund, och det var som om hans runda ansikte rasade ihop. Han satte sig ner på den frosttäckta marken och började gråta, våldsamma, halvkvävda snyftningar som fick hela kroppen att skaka. Jon Snö kunde bara stå och se på, och precis som snöfallet på Ättehögarna verkade det som om tårarna aldrig skulle ta slut.

Det var Gast som visste vad man skulle göra. Tyst som en skugga kom den vita skräckvargen närmare och började slicka bort de varma tårarna från Samwell Tarlys ansikte. Den fete pojken skrek skrämt till, men på något sätt övergick snyftningarna med ens i skratt.

Jon Snö stämde in i skrattet. Sedan satt de på den frusna marken insvepta i sina mantlar med Gast mellan sig. Jon berättade historien om hur han och Robb hade hittat de nyfödda vargungarna i sensommarsnön, och det kändes som om det gått tusen år sedan dess. Strax fann han sig prata om Vinterhed.

”Ibland drömmer jag om det”, sa han. ”Jag går genom en lång tom sal. Min röst ekar runt omkring mig, men ingen svarar, så jag går fortare, öppnar dörrar, ropar namn. Jag vet inte ens vem jag letar efter. De flesta nätter är det min far, men ibland är det Robb i stället eller min lillasyster Arya eller min farbror.” Tanken på Benjen Stark gjorde honom sorgsen, för farbrodern saknades fortfarande, och gamle björnen hade skickat ut gränsjägare för att leta efter honom. Ser Jaremy Rykker hade lett två spaningspatruller och Qhorin halvhand hade begett sig mot norr från Skuggtornet, men de hade inte hittat någonting utom några inbrända märken i träden som farbrodern gjort för att visa vilken väg han tagit. I de steniga högländerna i nordväst upphörde märkena plötsligt och Ben Stark var spårlöst försvunnen.

”Hittar du någonsin någon i din dröm?” frågade Sam.

Jon skakade på huvudet. ”Ingen, och slottet är alltid tomt.” Han hade aldrig berättat för någon om drömmen och förstod inte varför han gjorde det nu, men på något vis kändes det bra att tala om den. ”Till och med korparna har försvunnit från voljären och stallarna är fulla av ben. Det skrämmer mig alltid, och då börjar jag springa, kastar upp dörrar och rusar uppför torntrappor tre steg i taget medan jag ropar på någon, vem som helst. Så upptäcker jag att jag står framför dörren till kryptan. Det är svart innanför och jag kan se trappan vindla neråt. På något sätt vet jag att jag måste gå dit ner, men jag vill inte, för jag är rädd för vad som väntar på mig där. Vinterns gamla kungar sitter där nere på sina troner med stenvargar vid fötterna och järnsvärd över knäna, men det är inte dem jag är rädd för. Jag skriker att jag inte är någon Stark, att det här inte är min plats, men det tjänar inget till, jag måste ändå gå ner. Så jag börjar gå och trevar mig fram längs väggarna eftersom jag inte har någon fackla. Det blir mörkare och mörkare tills jag bara vill skrika.” Lite generad avbröt han sig. ”Det är alltid då jag vaknar.” Darrande i sin mörka cell och med kall och fuktig hud. Gast brukade hoppa upp bredvid honom och värmen från honom var lika trösterik som dagbräckningen. Då brukade han somna om med ansiktet tryckt mot skräckvargens lurviga vita päls. ”Drömmer du om Horn Hill?” frågade Jon.

”Nej.” Sams mun blev till ett hårt streck. ”Jag avskydde att bo där.” Han kliade dystert Gast bakom örat och Jon lät tystnaden sänka sig över dem. Efter en lång stund började Samwell Tarly prata, och Jon Snö lyssnade tyst och fick veta hur det kom sig att en fegis hade hamnat på muren.

Ätten Tarly var gammal och ärorik, vasaller till Mace Tyrell, lord av Höggården och ståthållare i Södern. Den äldste sonen till lord Randyll Tarly, Samwell, föddes som arvtagare till bördiga jordegendomar, en stark befästning och ett sägenomspunnet tvåhandsslagsvärd som hette Hjärtbane och som var smitt av valyriskt stål och hade gått i arv från far till son i nästan fem hundra år.

Den stolthet hans höge far känt vid Samwells födsel försvann allt eftersom pojken växte upp: fet, känslig och tafatt. Sam älskade att lyssna på musik och göra egna visor, att klä sig i mjuk sammet och leka i slottsköket hos kockarna och insupa de härliga dofterna från citronkakor och blåbärspajer. Hans passion var böcker och kattungar och även dans, trots att han var så klumpig, men han blev sjuk vid åsynen av blod och grät bara han såg en kyckling slaktas. Ett dussintal vapenmästare kom och gick på Horn Hill för att försöka förvandla Sam till den riddare som fadern ville ha. Pojken blev förbannad och pryglad, han blev slagen och fick gå utan mat. En man tvingade honom att sova i ringbrynjan för att göra honom mer krigisk, en annan klädde honom i moderns kläder och lät honom paradera omkring på borggården för att skammen skulle göra honom tapper. Men han blev bara fetare och räddare tills lord Randylls besvikelse övergick i ilska och sedan i avsky. ”En gång”, bekände Sam och rösten blev lägre än en viskning, ”kom två män till slottet, trollkarlar från Qarth med vit hud och blå läppar. De slaktade en uroxtjur och tvingade mig att bada i det varma blodet, men det gjorde mig inte modig som de lovat utan jag blev sjuk och kräktes. Far lät piska dem.”

Efter tre flickor på lika många år gav lady Tarly till slut sin make en andre son. Från den dagen struntade lord Randyll i Sam och ägnade all sin tid åt den yngre pojken, ett vilt och robust barn som var mer i hans smak, och Samwell hade i flera år fått vara i fred med sin musik och sina böcker.

Fram till den dagen hans femtonde namndag grydde då han blev väckt och fann sin häst sadlad och klar. Tre soldater hade fört honom in i skogen nära Horn Hill där hans far höll på att flå en hjort. ”Du är nästan vuxen nu och min arvinge”, hade lord Randyll Tarly sagt till sin äldste son och skar upp djurkroppen med den långa kniven medan han pratade. ”Du har inte gett mig någon anledning att förskjuta dig, men jag kan inte heller tillåta dig att ärva egendomarna och titeln som måste bli Dickons. Hjärtbane måste gå till en man som är stark nog att svinga svärdet, och du är inte ens värdig att röra vid dess fäste. Så jag har beslutat att du i dag ska tillkännage att du vill ta den svarta dräkten. Du ska avstå från alla krav på din brors arv och ge dig norrut före kvällningen.

Om du inte gör det ska vi ha en jakt i morgon och någonstans i de här skogarna kommer din häst att snava och du bli avkastad för att dö…Det är i alla fall vad jag tänker säga till din mor. Hon har en kvinnas hjärta och tycker till och med om dig, och jag vill inte vålla henne smärta. Och tro inte att det skulle vara lätt att trotsa mig, för ingenting skulle bereda mig större nöje än att jaga dig till döds som den gris du är.” Armarna var röda upp till armbågarna då han lade ifrån sig kniven. ”Så här har du ditt val. Nattens väktare” — han stack in händerna i hjorten och slet ut dess hjärta, höll det rött och drypande av blod i näven — ”eller detta.”

Sam berättade historien med lugn, känslolös röst, som om det var något som hänt någon annan, inte honom, och konstigt nog, tänkte Jon, grät han inte en enda gång. När han berättat färdigt satt de tillsammans och lyssnade till vinden en stund. Det fanns inget annat ljud i hela världen.

Till slut sa Jon: ”Vi borde gå tillbaka till kantinen.”

”Varför?” frågade Sam.

Jon ryckte på axlarna. ”Där finns varm cider att dricka eller glödgat vin, om du föredrar det. En del kvällar sjunger Dareon för oss om andan faller på. Han var trubadur innan…inte riktigt, men nästan, lärling i varje fall.”

”Varför kom han hit?” undrade Sam.

”Lord Rowan av Goldengrove fann honom till sängs med sin dotter. Flickan var två år äldre och Dareon svär att hon hjälpte honom klättra in genom fönstret, men inför fadern kallade hon det våldtäkt, så därför är han här. När mäster Aemon hörde honom sjunga sa han att hans röst var som honung hälld över åska.” Jon log. ”Paddan sjunger också ibland, om man kan kalla det sång, dryckesvisor som han lärde sig på sin fars vinstuga. Pyp säger att hans röst är som piss hälld över en fjärt.” De skrattade tillsammans åt det.

”Jag skulle gärna vilja höra dem bägge två”, sa Sam, ”men de vill säkert inte ha mig där.” Hans ansikte såg bekymrat ut. ”Ser Alliser kommer väl att tvinga mig att slåss i morgon igen?”

”Ja”, var Jon tvungen att medge.

Sam kom mödosamt på fötter. ”Då är det nog bäst att jag försöker få lite sömn.” Han drog manteln tätare om sig och lunkade i väg.

De andra var fortfarande kvar i kantinen då Jon kom tillbaka med Gast i släptåg. ”Var har du varit?” frågade Pyp.

”Jag har pratat med Sam”, svarade han.

”Han är verkligen en fegis”, sa Grenn. ”Vid kvällsvarden fanns det platser kvar på bänken när han fick sin paj, men han var för rädd för att komma och sätta sig hos oss.”

”Lord Skinka anser att han är för fin för att äta tillsammans med sådana som vi”, framkastade Jeren.

”Jag såg honom äta fläskpaj”, sa Paddan och hånflinade. ”Tror ni att det var en bror?” Han började grymta som en gris.

”Sluta!” fräste Jon ilsket.

De andra pojkarna tystnade, bestörta över hans plötsliga raseri. ”Hör på mig”, sa Jon i tystnaden och talade sedan om för dem hur det skulle bli. Pyp stödde honom som Jon vetat att han skulle göra, men att även Halder gjorde det kom som en glad överraskning. Grenn var ängslig först, men Jon visste precis vad han skulle säga för att få honom med på noterna. En efter en inrättade sig de andra i ledet. Jon övertygade några, lirkade med andra, fick en del att skämmas och hotade där så behövdes. Till sist var alla med på det…alla utom Rast.

”Ni flickor får göra som ni vill”, sa Rast, ”men om Törne skickar mig mot lady Spädgris tänker jag skära av en skiva bacon.” Han skrattade Jon rakt upp i ansiktet och lämnade dem.

Många timmar senare då slottet sov besökte tre av dem honom i hans cell. Grenn höll honom i armarna medan Pyp satt på hans ben. Jon kunde höra Rasts snabba andetag då Gast hoppade upp på hans bröst. Skräckvargens ögon lyste röda som glödande kol då tänderna lätt nafsade i den mjuka huden vid pojkens strupe, bara så pass mycket att det blödde. ”Kom ihåg att vi vet var du sover”, sa Jon lågt.

Påföljande morgon hörde Jon Rast tala om för Albett och Paddan att han sluntit med rakkniven då han rakade sig.

Från och med den dagen vägrade Rast och alla de andra att göra Samwell Tarly illa. Då ser Alliser skickade dem mot honom höll de stånd och slog undan hans långsamma och klumpiga hugg. Om vapenmästaren skrek att de skulle gå till anfall brukade de gå fram och ge Sam en lätt stöt på bröstharnesket, hjälmen eller ena benet. Ser Alliser rasade och hotade och kallade dem allihop för fegisar och kvinnor och värre saker ändå, men Sam förblev oskadd. Då Jon några kvällar senare bad honom åt han kvällsvard tillsammans med dem och tog plats på bänken bredvid Halder. Det dröjde ytterligare fjorton dagar innan han tog mod till sig och pratade med dem, men med tiden skrattade han åt Pyps gycklarkonster och retades med Grenn precis som alla de andra.

Samwell Tarly var kanske fet och klumpig, men han var inte dum. En kväll hälsade han på Jon i hans cell. ”Jag vet inte hur du bar dig åt”, sa han, ”men jag vet att det var du som gjorde det.” Han tittade blygt bort. ”Jag har aldrig haft en vän förut.”

”Vi är inte vänner utan bröder”, förklarade Jon och lade handen på Sams knubbiga axel.

Och det var de, tänkte han för sig själv då Sam gått. Robb, Bran och Rickon var hans fars söner och han älskade dem fortfarande, men Jon visste att han aldrig riktigt varit en av dem, det hade Catelyn Stark sett till. De grå murarna på Vinterhed spökade fortfarande i hans drömmar, men Svarta slottet var hans liv nu och hans bröder var Sam och Grenn och Halder och Pyp och de andra utstötta som bar nattens väktares svarta dräkt.

”Min farbror hade rätt”, viskade han till Gast, och han undrade om han någonsin skulle få träffa Benjen Stark igen så att han kunde säga det till honom.

EDDARD

”Det är handens tornering som orsakar alla bekymmer, mina herrar”, klagade befälhavaren för stadsvakten för kungens råd.

”Kungens tornering”, rättade Ned och rös inombords. ”Jag kan försäkra er att handen inte vill ha något med den att göra.”

”Kalla den vad ni vill, ers nåd. Det har kommit hit riddare från hela riket och för varje riddare får vi två friryttare, tre hantverkare, sex soldater, ett dussin köpmän, två dussin skökor och mer tjuvar än jag törs gissa. Den här fördömda hettan har till att börja med försatt halva stadens befolkning i feberyra, och nu med alla de här besökarna…i går kväll hade vi en drunkning, ett upplopp på en ölkrog, tre knivslagsmål, en våldtäkt, två eldsvådor, oräkneliga rån och en full häst som skenade längs Systrarnas gata. Natten innan hittades ett kvinnohuvud i katedralen där det flöt omkring i regnbågsdammen. Ingen tycks veta hur det kom dit eller vem det tillhör.”

”Så förskräckligt”, utbrast Varys med en rysning.

Lord Renly Baratheon var inte lika förstående. ”Om du inte kan upprätthålla den allmänna ordningen, Janos, borde stadsvakten kanske ledas av någon som kan det.”

Den kraftige och bastante Janos Slynt blåste upp sig som en ilsken groda och den kala hjässan blev illröd. ”Aegon draklorden själv skulle inte kunna hålla ordning, lord Renly, och jag behöver fler män.”

”Hur många?” frågade Ned och lutade sig framåt. Som vanligt hade Robert inte besvärat sig med att vara med på rådsmötet, så det var handens sak att tala för honom.

”Så många som går att få, ers nåd.”

”Hyr femtio man till”, sa Ned åt honom. ”Lord Baelish ser till att du får de pengar som behövs.”

”Gör jag?” sa Lillfinger.

”Ja. Ni skaffade fram fyrtio tusen gulddrakar till segraren, så då kan ni säkert skrapa ihop några kopparmynt för att upprätthålla den allmänna ordningen.” Ned vände sig åter till Janos Slynt. ”Jag ska också ge dig tjugo duktiga män ur min egen livvakt, som får tjäna i stadsvakten tills folkmassorna har gett sig av.”

”Stort tack, ers nåd”, sa Slynt och bugade sig, ”och jag lovar att de ska komma till god användning.”

När befälhavaren försvunnit vände sig Eddard Stark till resten av rådet. ”Ju förr den här galenskapen är över, desto gladare blir jag.” Och som om alla utgifter och bekymmer inte var tillräckligt irriterande, envisades alla och envar med att strö salt i Neds sår genom att kalla den ”handens tornering”, som om han var orsaken till den. Och Robert verkade uppriktigt tycka att han borde känna sig hedrad.

”Sådana här tillställningar får riket att blomstra”, hävdade stormäster Pycelle, ”för de ger de rika och förnäma en chans till ära och de fattiga slipper ifrån vedermödorna ett tag.”

”Och de fyller många fickor med mynt”, tillade Lillfinger. ”Vartenda värdshus i staden är fullt och skökorna går hjulbenta och det klirrar för varje steg de tar.”

Lord Renly skrattade. ”Det är tur att min bror Stannis inte är här med oss. Minns ni då han föreslog att skökohusen skulle förbjudas? Kungen frågade honom om han även ville förbjuda folk att äta, skita och andas när han ändå var i farten. Om sanningen ska fram har jag ofta undrat varifrån Stannis har fått sin fula dotter. Han går till sin äktenskapliga säng som en man marscherar ut på slagfältet, med ett bistert uttryck i ögonen och fast besluten att göra sin plikt.”

Ned hade inte stämt in i skrattet. ”Jag undrar också över er bror Stannis och när han tänker avsluta sitt besök på Draksten och återta sin plats i det här rådet.”

”Utan tvivel så snart vi har kastat ut alla de där skökorna i havet”, svarade Lillfinger och lockade fram ytterligare skratt.

”Jag har hört alldeles tillräckligt om skökor för i dag”, sa Ned och reste sig. ”Vi ses i morgon.”

Harwin hade vakten vid dörren då Ned kom tillbaka till handens torn. ”Kalla Jory till mina gemak och säg åt din far att sadla min häst”, sa Ned bryskt åt honom.

”Som ni befaller, ers nåd.”

Röda slottet och ”handens tornering” gick honom på nerverna, tänkte Ned medan han gick uppför trappan. Han längtade efter Catelyns tröstande armar, efter ljudet då Robb och Jon övade sig i svärdskonst på borggården, efter de svala dagarna och kalla nätterna i Norden.

När han kommit in i sina gemak tog han av sig sidentunikan han burit på rådsmötet och satt en stund och läste i boken medan han väntade på att Jory skulle komma. Stamtavlor och redogörelser för adelssläkterna i de sju konungarikena med beskrivningar av många höga lorder och ädla damer och deras barn, av stormäster Malleon. Det var sant som Pycelle hade sagt, för det var tung läsning. Ändå hade Jon Arryn bett om den och Ned var säker på att han haft sina skäl. Det fanns någonting här, en sanning begraven på dessa spröda, gulnade sidor, om han bara kunde se den. Men vad? Boken var över hundra år gammal, och det fanns knappast någon nu levande människa som varit född då Malleon ställde samman sina dammiga listor över bröllop, födslar och dödsfall.

Han slog än en gång upp huset Lannister och vände långsamt bladen medan han mot alla odds hoppades att han skulle upptäcka någonting speciellt. Ätten Lannister var gammal och kunde spåra sin härstamning ända tillbaka till Lann den slipade, en skojare från hjältarnas tidsålder som utan tvekan var lika legendarisk som Brandon byggaren, fast mycket mer älskad av trubadurer och sagoberättare. I balladerna var Lann den som lockade ut ätten Casterly från Casterlyklippan med bara sin skarpsinnighet som vapen, och som stal guld från solen för att få sitt lockiga hår att glänsa. Ned önskade att han vore här nu och kunde locka fram sanningen ur den förbaskade boken.

En hård knackning på dörren förebådade Jory Cassels ankomst. Ned stängde Malleons tegelsten och bad honom stiga på. ”Jag har lovat stadsvakten tjugo av mina män tills torneringen är över”, meddelade han. ”Du får välja ut männen och ge Alyn befälet, och se till att de förstår att de ska stoppa slagsmål och inte starta några.” Ned reste sig, öppnade en cederträkista och tog fram en tunn linnetunika. ”Hittade du stalldrängen?”

”Han är i stadsvakten nu, ers nåd”, sa Jory.

”Vad hade han att säga?”

”Han hävdar att han kände lord Arryn väl och att de var mycket goda vänner.” Jory fnös. ”Handen gav alltid stalldrängarna ett kopparmynt på deras namndagar, påstår han. Han hade god hand med hästar, red dem aldrig för hårt och hade med sig morötter och äpplen till dem, så de var alltid glada att se honom.”

”Morötter och äpplen”, upprepade Ned. Det lät som om den här pojken skulle vara till ännu mindre nytta än de andra, och han var den siste av de fyra som Lillfinger grävt fram. Jory hade talat med var och en av dem. Ser Hugh hade varit tvär och inte lämnat några upplysningar alls, och så arrogant som bara en nydubbad riddare kan vara. Om handen ville tala med honom skulle han gärna ta emot honom, men han vägrade att bli utfrågad av en enkel vaktkapten…trots att ifrågavarande kapten var tio år äldre än han och hundra gånger bättre på att använda svärdet. Tjänsteflickan hade åtminstone varit förekommande. Hon sa att lord Jon läste mycket mer än vad som var bra för honom, att han var bekymrad och dyster för att den unge sonen var så klen och att han uppträtt bryskt mot hustrun. Kökspojken, som nu var skomakare, hade aldrig växlat så mycket som ett ord med lord Jon, men han var full av köksskvaller: lorden hade grälat med kungen, lorden petade bara i maten, lorden tänkte skicka sin son till Draksten för att bli fostrad där, lorden hade börjat intressera sig för uppfödning av jakthundar, lorden hade besökt en smedmästare för att beställa en ny rustning av hamrat silver med en blå falk av jaspis och en måne i pärlemor på bröstharnesket. Kungens egen bror hade följt med honom för att hjälpa honom välja utsmyckning, sa kökspojken. Nej, inte lord Renly utan den andre, lord Stannis.

”Mindes vår stadsvakt något annat av intresse?”

”Pojken svär på att lord Jon var lika stark som någon som bara var hälften så gammal, och han var ofta ute och red med lord Stannis, säger han.”

Stannis igen, tänkte Ned, och det tyckte han var lite märkligt. Jon Arryn och lord Stannis hade varit hjärtliga mot varandra men aldrig vänner, och medan Robert red norrut mot Vinterhed hade Stannis återvänt till Draksten, huset Targaryens gamla fästning ute på ön som han erövrat i broderns namn. Han hade inte meddelat när han tänkte komma tillbaka till Kungshamn. ”Vart brukade de rida?” frågade Ned.

”Pojken säger att de besökte ett skökohus.”

”Ett skökohus?” upprepade Ned. ”Lorden av Örnnästet och tillika kungens hand besökte ett skökohus tillsammans med Stannis Baratheon?” Han skakade klentroget på huvudet och undrade vad lord Renly skulle säga om den godbiten. Roberts lustar var föremål för oanständiga dryckesvisor över hela riket, men Stannis var en annan sorts man; knappt ett år yngre än kungen, men ändå helt olik honom, sträng, humorlös, oförsonlig, och han tog sin plikt på största allvar.

”Pojken envisas med att det är sant. Handen tog tre vakter med sig och pojken säger att de skämtade om det när han tog hand om deras hästar efteråt.”

”Vilket skökohus?” frågade Ned.

”Det visste inte pojken, men det måste vakterna göra.”

”Synd att Lysa tog dem med sig till Arryndalen”, kommenterade Ned torrt. ”Gudarna gör sitt bästa för att sätta käppar i hjulen för oss, och lady Lysa, mäster Colemon, lord Stannis…alla som skulle kunna veta sanningen om vad som hände Jon Arryn är tusentals fjärdingsväg härifrån.”

”Tänker ni kalla tillbaka lord Stannis från Draksten?”

”Inte ännu”, svarade Ned, ”inte förrän jag fått en bättre uppfattning om vad allt det här handlar om och var han står.” Saken gav honom ingen ro. Varför hade Stannis gett sig av? Hade han haft något med mordet på Arryn att göra? Eller var han rädd? Ned fann det svårt att föreställa sig vad som skulle kunna skrämma Stannis Baratheon, som en gång hållit Stormens ände under ett helt års belägring och överlevt på råttor och stövelläder medan lorderna Tyrell och Redwyne satt utanför med sina arméer och festade inom synhåll för murarna.

”Ge mig min jacka, är du snäll, den grå med skräckvargen på, för jag vill att den här vapensmeden ska veta vem jag är. Om han ser mitt vapen kanske han blir mer meddelsam.”

Jory gick fram till garderoben. ”Lord Renly är bror både till lord Stannis och kungen.”

”Ändå verkar det som om han inte var medbjuden på de här ridturerna.” Ned var inte säker på vad han skulle tro om Renly och hans lättsamma och bekymmerslösa sätt. Några dagar tidigare hade han fört Ned åt sidan för att visa honom en utsökt medaljong i rött guld. Inuti fanns en miniatyr, målad i de klara färger som var typiska för Myr, av en vacker ung flicka med hindögon och svallande mjukt brunt hår. Renly tycktes angelägen om att få veta om flickan påminde honom om någon, och då Ned bara hade en axelryckning till svar verkade han bli besviken. Den unga kvinnan var Loras Tyrells syster Margaery, hade han erkänt, men det fanns de som sa att hon såg ut som Lyanna. ”Nej”, hade Ned lite förbryllat sagt. Kunde det vara så att lord Renly, som var så lik Robert som ung, hade gripits av passion för en flicka som han såg som en ung Lyanna? Det tyckte Ned verkade minst sagt underligt.

Jory höll fram den midjekorta jackan och Ned stack armarna i ärmhålorna. ”Lord Stannis kanske kommer tillbaka till Roberts tornering”, sa han samtidigt som Jory snörde plagget i ryggen.

”Det vore lyckosamt, ers nåd”, svarade Jory.

Ned spände på sig ett långsvärd. ”Med andra ord inte särskilt troligt.” Hans leende var bistert.

Jory hängde manteln över axlarna på Ned och fäste den vid halsen med handens ämbetsemblem. ”Vapensmeden bor ovanpå sin verkstad högst upp på Stålgatan. Alyn hittar vägen, ers nåd.”

Ned nickade. ”Gudarna hjälpe den här kökspojken om han har lurat i väg mig i onödan.” Det var inte mycket att gå på, men den Jon Arryn Ned känt var inte den som bar juvelprydda eller försilvrade rustningar. Stål var stål, och det var till för skydd och inte prydnad. Han kunde naturligtvis ha ändrat uppfattning, och han skulle knappast vara den förste som börjat se annorlunda på saker och ting efter några år vid hovet…men förändringen var så pass markant att Ned ställde sig tvivlande.

”Är det något annat ni vill att jag ska göra?”

”Jag antar att det är lika bra att ni börjar besöka skökohusen.”

”En tung plikt, ers nåd”, sa Jory och flinade, ”men männen hjälper säkert gärna till, och Porther har redan tjuvstartat.”

Neds favorithäst stod sadlad och väntade på borggården och Varly och Jacks slöt upp bakom honom när han gav sig i väg. Det måste ha varit olidligt med stålhjälm och pansarskjorta i hettan, men ändå klagade de inte. Då lord Eddard red ut genom Kungsporten och in i den stinkande staden med den grå och vita manteln böljande från axlarna såg han blickar överallt och satte hästen i trav. Hans vakt följde efter.

Han såg sig ofta om medan de banade sig väg genom de myllrande stadsgatorna. Tomard och Desmond hade lämnat slottet tidigt på morgonen för att ställa sig på vakt längs deras färdväg och hålla utkik efter eventuella förföljare, men Ned kände sig ändå inte lugn. Skuggan av kungens spindel och hans små fåglar hade gjort honom lika nervös som en jungfru på bröllopsnatten.

Stålgatan utgick från marknadstorget bredvid Flodporten, som den var utmärkt på kartorna, eller Dyporten som den allmänt kallades. En gycklare på styltor stegade genom folkvimlet som en stor insekt med en hord av skrikande barfotabarn i kölvattnet. På ett annat ställe duellerade två trashankar, som inte var äldre än Bran, med käppar medan en del människor högljutt hejade på dem och andra öste svordomar över dem. En gammal kvinna gjorde slut på duellen genom att luta sig ut genom fönstret och tömma en slaskhink över huvudet på de båda kämparna. I skuggan av muren stod bönder bredvid sina vagnar och ropade: ”Äpplen, fina äpplen, till halva priset”, och ”Blodmeloner söta som honung” och ”Rovor, lök, kålrötter, kom och köp, kom och köp, rovor, lök, kålrötter, kom och köp.”

Dyporten var öppen och under fällgallret stod en patrull ur stadsvakten i sina gyllene mantlar och lutade sig mot spjuten. Då en kolonn ryttare dök upp västerifrån blev det fart på vakterna och de började ryta order och flytta på kärror och gångtrafikanter för att släppa fram riddaren och hans följe. Den första ryttaren som red genom porten bar ett långt, svart baner. Sidenet fladdrade i vinden som en levande varelse och pryddes av en natthimmel genomkorsad av en lila, grenig blixt. ”Ge plats för lord Beric!” skrek ryttaren. ”Ge plats för lord Beric!” Och tätt efter honom kom lorden själv, en stilig ung man på en svart springare med gyllenrött hår och en svart sidenmantel översållad med stjärnor. ”Är ni här för att kämpa i handens tornering, ers nåd?” ropade en vakt till honom. ”Jag är här för att vinna handens tornering”, skrek lord Beric tillbaka medan folkmassan hurrade.

Ned lämnade torget och svängde in på Stålgatan som slingrade sig uppför en lång kulle, förbi smeder som arbetade vid ässjor ute i det fria, friryttare som prutade på pansarskjortor och gråhåriga gårdfarihandlare som sålde gamla svärd och rakknivar från sina vagnar. Ju högre upp de kom, desto större blev husen. Mannen de ville ha tag i bodde allra högst uppe på krönet av kullen i ett stort hus som delvis var timrat och delvis rappat och vars övre våningar lutade sig ut över den trånga gatan. Dubbeldörrarna pryddes av en jaktscen utskuren i ebenholts och ödesträ, och ett par riddare i sten stod på vakt vid ingången klädda i fantasifulla rustningar av blankt rött stål som förvandlade dem till gripen och enhörningen. Ned överlämnade hästen till Jacks och steg in.

Den slanka unga tjänsteflickan lade snabbt märke till Neds ämbetsemblem och vapnet på hans jacka och smedmästaren kom utskyndande, idel leenden och bugningar. ”Vin till kungens hand”, sa han till flickan och tecknade åt Ned att slå sig ner på en dyscha. ”Jag är Tobho Mott, ers nåd, och jag ber er, känn er som hemma.” Han var klädd i svart sammetsrock med hammare broderade med silvertråd på ärmarna, och runt halsen hade han en tung silverkedja med en safir stor som ett duvägg. ”Om ni behöver nya vapen till handens tornering har ni kommit till rätt ställe.” Ned brydde sig inte om att rätta honom. ”Mina arbeten är dyra, och det ber jag inte om ursäkt för, ers nåd”, fortsatte han medan han fyllde två likadana silverbägare med vin. ”Ni finner inte maken till min hantverksskicklighet någonstans i de sju konungarikena, det kan jag lova er. Besök varenda smedja i Kungshamn om ni vill och jämför själv. Varenda bysmed kan smida en pansarskjorta, men mitt arbete är konst.”

Ned smuttade på vinet och lät mannen prata på. Blomriddaren köpte alla sina rustningar här, skröt Tobho, liksom många höga lorder, de som förstod sig på fint stål, och till och med lord Renly, kungens egen bror. Kanske hade handen sett lord Renlys nya rustning, den som var grön med gyllene horn? Ingen annan vapensmed i staden kunde få fram en sådan djupgrön färg; han visste hemligheten med hur man färgade själva stålet, för målarfärg och emalj var bara kryckor för en gesäll. Eller kanske ville handen ha ett svärd? Tobho hade lärt sig smida valyriskt stål i smedjorna i Qohor som pojke, och bara en man som kände till trollformlerna kunde ta gamla vapen och smida dem på nytt. ”Skräckvargen är väl huset Starks vapen? Jag kan göra en skräckvargshjälm som är så verklighetstrogen att barnen kommer att springa sin väg då de får syn på er på gatan”, försäkrade han.

Ned log. ”Smidde ni en falkhjälm åt lord Arryn?”

Tobho Mott blev tyst en lång stund och satte ifrån sig bägaren. ”Handen besökte mig tillsammans med lord Stannis, kungens bror, men tyvärr gjorde de mig inte äran att beställa något.”

Ned såg lugnt på mannen och väntade utan att säga någonting. Under årens lopp hade han upptäckt att tystnad ibland gav bättre resultat än frågor, och så var det även den här gången.

”De bad att få träffa pojken”, tillade vapensmeden, ”så jag tog med dem till smedjan.”

”Pojken”, upprepade Ned. Han hade ingen aning om vad det kunde vara för pojke. ”Även jag skulle vilja träffa pojken.”

Tobho Mott gav honom en kylig, avvaktande blick. ”Som ni behagar, ers nåd”, svarade han utan ett spår av sin tidigare förbindlighet. Han förde Ned genom en bakdörr och tvärs över en liten gård till den grottliknande ladan av sten där smedjan fanns. Då smedmästaren öppnade dörren slog het luft emot Ned och fick honom att känna det som om han var på väg in i en drakes gap. Där inne stod en ässja i varje hörn och luften stank av rök och svavel. Smedgesäller tittade upp från sina hammare och tänger och torkade svetten ur pannan medan barbröstade lärlingar pumpade smidesbälgarna.

Mästaren kallade till sig en lång pojke i Robbs ålder med muskulösa armar och axlar. ”Det här är lord Stark, kungens nye hand”, talade han om medan pojken tittade på Ned med surmulna blå ögon och strök tillbaka det svettiga håret med fingrarna. Håret var tjockt och okammat och svart som bläck, och antydan till skägg skuggade hakan. ”Det här är Gendry, och han är stark för sin ålder och arbetar hårt. Visa handen hjälmen du gjorde, pojk.” Nästan blygt förde pojken dem till sin bänk och en stålhjälm formad som ett tjurhuvud med två stora svängda horn.

Ned vände och vred på hjälmen. Den var av obearbetat stål och oputsad men skickligt gjord. ”Det här är ett fint arbete, och jag skulle bli mycket glad om jag fick köpa det.”

Pojken slet hjälmen ur händerna på honom. ”Den är inte till salu.”

Tobho Mott såg förfärad ut. ”Det här är kungens hand, pojk, och om hans nåd vill ha den här hjälmen ska du skänka honom den. Han hedrar dig genom att be om den.”

”Jag gjorde den åt mig själv”, envisades pojken.

”Jag ber tusen gånger om ursäkt, ers nåd”, sa mästaren snabbt till Ned. ”Pojken är lika opolerad som råstål och precis som råstål skulle han må bra av lite bearbetning. Hjälmen är ett gesällarbete när det är som bäst. Förlåt honom och jag lovar att jag ska smida en hjälm åt er vars like ni aldrig sett.”

”Han har inte gjort något som kräver min förlåtelse. Gendry, när lord Arryn kom och besökte dig, vad pratade ni då om?”

”Han frågade mig om en massa saker, ers nåd.”

”Vad då för sorts saker?”

Pojken ryckte på axlarna. ”Hur jag mådde och om jag blev väl behandlad och om jag gillade arbetet och om min mor. Vem hon var och hur hon såg ut.”

”Vad svarade du?” undrade Ned.

Pojken strök det svarta ostyriga håret ur pannan. ”Hon dog när jag var liten. Hon hade gult hår och jag minns att hon brukade sjunga för mig. Hon arbetade på en ölstuga.”

”Ställde lord Stannis också frågor till dig?”

”Den skallige? Nej, inte han. Han sa aldrig ett ord utan blängde bara ilsket på mig som om jag hade våldtagit hans dotter.”

”Inte den sortens oanständiga språk, tack”, insköt smedmästaren. ”Det här är kungens egen hand.” Pojken sänkte blicken. ”En klipsk grabb, men envis. Den där hjälmen…de andra säger att han är tjurskallig och då formade han hjälmen som ett tjurhuvud.”

Ned rörde vid pojkens huvud och kände på det tjocka, svarta håret. ”Se på mig, Gendry.” Lärlingen höjde ansiktet och Ned studerade formen på hakan och ögonen som var blå som is. Ja, tänkte han, jag ser det. ”Återgå till arbetet, pojk, och ursäkta att jag har besvärat dig.” Han gick tillbaka till huset med Tobho Mott. ”Vem betalade pojkens lärlingsavgift?” undrade han lätt.

Mott såg retlig ut. ”Ni såg pojken. Han är stark och de där händerna är som gjorda för hammaren. Han verkade så lovande att jag tog honom utan avgift.”

”Sanningen nu”, uppmanade Ned. ”Gatorna är fulla av starka pojkar och den dagen ni tar en lärling utan avgift kommer muren att rasa. Vem betalade för honom?”

”En lord”, svarade smedmästaren motvilligt. ”Han uppgav inget namn och hade inget vapen på jackan. Han betalade i guld, dubbla summan, och sa att han betalade både för pojken och min tystnad.”

”Beskriv honom.”

”Han var storvuxen med kraftiga axlar, inte så lång som ni. Brunt skägg, men det fanns lite rött i det, det kan jag svära på. Han bar en kostbar mantel, det minns jag, i tung purpurfärgad sammet med invävda silvertrådar, men huvan skuggade hans ansikte och jag såg honom aldrig tydligt.” Han tvekade ett ögonblick. ”Jag vill inte ha några bekymmer, ers nåd.”

”Det vill ingen av oss, men jag är rädd för att tiderna är bekymmersamma, mäster Mott”, svarade Ned. ”Ni vet vem pojken är.”

”Jag är bara vapensmed, ers nåd, och jag vet bara vad jag får höra.”

”Ni vet vem pojken är”, upprepade Ned tålmodigt, ”och det är ingen fråga.”

”Pojken är min lärling”, sa smedmästaren. Han såg envist Ned i ögonen, och det märktes att han hade en järnvilja. ”Vem han var innan han kom till mig angår mig inte.”

Ned nickade och avgjorde att han tyckte bra om Tobho Mott, smedmästare. ”Om den dagen någonsin kommer då Gendry hellre vill svinga ett svärd än smida det ska ni skicka honom till mig, för han ser ut som en krigare. Till dess ska ni ha stort tack, mäster Mott, och jag lovar att om jag någonsin vill ha en hjälm att skrämma barn med ska jag vända mig till er.”

Vakterna väntade utanför med hästarna. ”Fick ni reda på någonting, ers nåd?” undrade Jacks då Ned satt upp.

”Det gjorde jag”, svarade Ned och undrade vad Jon Arryn kunde ha velat en kungs oäkting, och varför det hade kostat honom livet?

CATELYN

”Ni borde fälla upp huvan över huvudet, ers nåd, så att ni inte blir förkyld”, sa ser Rodrik medan hästarna lunkade på mot norr.

”Det är bara vatten, ser Rodrik”, svarade Catelyn. Håret hängde vått och tungt, en lös slinga klibbade mot pannan och hon kunde föreställa sig hur vild och ovårdad hon måste se ut, men för en gångs skull brydde hon sig inte om det. Regnet här i Södern var milt och varmt och Catelyn tyckte om att känna det mot ansiktet, mjukt som en mors kyssar. Det förde henne tillbaka till barndomen, till långa grå dagar på Flodvattnet. Hon mindes gudaskogen med hängande grenar tunga av väta och ljudet av broderns skratt då han jagade henne genom de våta lövhögarna. Hon mindes att hon bakat lerkakor tillsammans med Lysa, hur de kändes i handen och att leran varit hal och brun mellan fingrarna. De hade fnittrande bjudit Lillfinger på dem och han hade ätit så mycket lera att han haft ont i magen en hel vecka. Så unga de var allihop på den tiden.

Catelyn hade nästan glömt hur det milda regnet kändes. I Norden var regnet kallt och hårt, och ibland på nätterna blev det till is. Det förstörde ofta skördarna och fick vuxna män att skynda sig att söka skydd. Det var inget regn för småflickor att leka i.

”Jag är genomblöt”, klagade ser Rodrik, ”våt ända in i märgen.” Skogen växte tätt intill vägen och det stadiga droppandet av regnet på löven ackompanjerades av det sugande ljudet från deras hästar då hovarna drogs upp ur leran. ”Vi behöver en eld i kväll, ers nåd, och vi skulle båda två må bra av ett varmt mål mat.”

”Det finns ett värdshus vid korsvägen en bit längre fram”, berättade Catelyn. I sin ungdom hade hon tagit in där många gånger tillsammans med sin far. Lord Hoster Tully hade varit en rastlös man i sin bästa ålder som alltid var på väg någonstans. Hon mindes fortfarande värdshusvärdinnan, en fet kvinna som hette Masha Heddle och som tuggade betel natt och dag och verkade ha ett oändligt förråd av leenden och kakor åt barnen. Kakorna hade drypt av honung och känts feta på tungan, men som Catelyn hade fruktat de där leendena. Beteln hade färgat Mashas tänder mörkt röda och gjorde hennes leende till en blodig fasa.

”Ett värdshus”, upprepade ser Rodrik längtansfullt. ”Om bara…men vi törs inte ta risken. Om vi inte vill att någon ska känna igen oss tror jag det är bättre att vi letar reda på något litet fäste…” Han avbröt sig då de hörde ljud på vägen: skvättande vatten, klirret av brynjor, en häst som gnäggade. ”Ryttare”, varnade han och lade handen på svärdsfästet. Till och med på kungsvägen skadade det aldrig att vara försiktig.

Ljuden blev högre då de red genom en svag kurva på vägen och så fick de syn på dem: en kolonn med beväpnade män som under stort oväsen tog sig över en flod där vattnet hade stigit. Catelyn höll in hästen för att låta dem passera. Baneret i handen på ryttaren som red först hängde genomblött och sladdrigt, men vakterna bar indigoblå mantlar och deras axlar var prydda med Sjögårdens silverörn. ”Mallisters”, viskade ser Rodrik till henne, som om inte hon visste det. ”Det är bäst ni fäller upp huvan, ers nåd.”

Catelyn rörde sig inte. Där kom lord Jason Mallister själv omgiven av sina riddare med sonen Patrek bredvid sig och väpnarna tätt efter. De var på väg till Kungshamn och handens tornering, det visste hon. Under den gångna veckan hade det vimlat av folk på kungsvägen: riddare och friryttare, trubadurer med sina lutor och trummor, tunga vagnar lastade med humle eller majs eller honungstunnor, köpmän och hantverkare och skökor — och alla var de på väg söderut.

Hon stirrade djärvt på lord Jason. Senast hon såg honom hade han skämtat med hennes farbror på hennes bröllopsfest. Ätten Mallister var vasaller till ätten Tully och hans gåvor hade varit överdådiga. Hans bruna hår var gråsprängt nu, och ansiktet hade blivit magert, men ändå hade åren inte gjort honom mindre stolt. Han red som en man som inte fruktade någonting, och det avundades Catelyn honom, för hon hade kommit att frukta så mycket. Medan ryttarna passerade nickade lord Jason kort till hälsning, men det var bara en hög lords hövlighet mot främlingar man mötte på vägen. Det fanns inget igenkännande i de där skarpa ögonen och hans son värdigades inte ens skänka dem en blick.

”Han kände inte igen er!” utbrast ser Rodrik förundrat.

”Han såg ett par leriga ryttare vid vägkanten, våta och trötta. Han skulle aldrig komma på tanken att misstänka att en av dem var dottern till den lord han svurit tro och huldhet. Jag tror att vi kan känna oss ganska säkra på värdshuset, ser Rodrik.”

Det var nästan mörkt när de kom till värdshuset som låg vid korsvägen en bit söder om den plats där Treuddens tre armar flöt samman. Masha Heddle var fetare och gråare än Catelyn mindes henne och tuggade fortfarande betel, men hon kastade bara en flyktig blick på dem utan en skymt av sitt fasansfulla röda leende. ”Två rum högst upp, det är allt som finns kvar”, sa hon medan hon hela tiden tuggade. ”De ligger under klocktornet, så ni kommer inte att missa måltiderna, även om det finns de som tycker att oljudet är störande. Men det kan inte hjälpas, för vi har fullt, och det är de rummen eller vägen.”

De valde rummen, dammiga vindskupor där det var lågt i tak ovanför en smal trappa. ”Lämna stövlarna här nere”, sa Masha då hon fått betalt. ”Kökspojken gör ren dem, för jag vill inte att ni ska dra in lera i trappan. Var uppmärksamma på klockan, för de som kommer för sent till måltiderna får ingen mat.” Det blev inga leenden och inget tal om kakor.

När matklockan ringde var ljudet öronbedövande. Catelyn hade bytt till torra kläder och satt vid fönstret och såg regnet strila nedför rutan. Glaset var mjölkvitt och fullt av bubblor och utanför föll skymningen. Catelyn kunde precis urskilja den leriga korsvägen där de två stora vägarna möttes.

Korsvägen ställde henne inför ett svårt val. Om de tog av mot väster härifrån var det en lätt ritt till Flodvattnet. Fadern hade alltid gett henne kloka råd då hon som mest behövde det, och hon längtade efter att få prata med honom och varna honom för den annalkande stormen. Om Vinterhed måste rusta för krig var det ännu viktigare för Flodvattnet som låg mycket närmare Kungshamn och dessutom hade den mäktiga ätten Lannister på Casterlyklippan som tornade upp sig i väster som en hotfull skugga. Om bara fadern varit starkare skulle hon kanske ha begett sig till Flodvattnet, men Hoster Tully hade varit sängliggande de senaste två åren och Catelyn ville ogärna bekymra honom nu.

Den östra vägen var vildare och farligare. Den gick över klippiga kullar och genom täta skogar och klättrade upp i Månbergen, förbi höga pass och djupa avgrunder till Arryndalen och de steniga Fingrarna där bortom. Ovanför Dalen reste sig Örnnästet högt och ointagligt och tornen nådde ända upp i himlen. Där skulle hon finna sin syster…och kanske en del av de svar Ned letade efter. Nog måste väl Lysa veta mer än hon vågat skriva i sitt brev. Hon kanske till och med hade de bevis Ned behövde för att bringa ätten Lannister på fall, och om det blev krig skulle de behöva huset Arryn och dess vasaller i Östern.

Men bergsvägen var farlig. I de där passen strök skuggkatter omkring, det var vanligt med bergskred, och där fanns stråtrövare som kom ner från bergen för att råna och mörda och som sedan försvann spårlöst då riddarna red ut från Dalen för att ta fast dem. Till och med Jon Arryn, som varit en av de mäktigaste lorderna någonsin på Örnnästet, hade alltid haft en stark eskort med sig då han färdats över bergen. Catelyn hade bara en åldrande riddare beväpnad med lojalitet.

Nej, tänkte hon, både Flodvattnet och Örnnästet fick vänta, för hennes väg gick norrut mot Vinterhed där sönerna och plikten kallade. Så snart de kommit förbi Näset skulle hon ge sig till känna för någon av Neds vasaller och skicka ryttare i förväg med order att bevaka kungsvägen.

Regnet skymde fälten bortom korsvägen, men Catelyn mindes precis hur det såg ut där. Marknadsplatsen låg alldeles på andra sidan vägen och byn en kilometer längre bort: ett femtiotal vita stugor runt ett litet stenkapell, och där fanns säkert fler hus nu, för sommaren hade varit lång och fredlig. Mot norr löpte vägen längs Gröna floden, en av Treuddens armar, genom bördiga dalar och gröna skogstrakter, förbi blomstrande städer och starka fästen och flodlordernas slott.

Catelyn kände dem alla: släkterna Blackwood och Bracken som alltid varit fiender och vars tvister hennes far fick bilägga; lady Whent, den sista av sin ätt, som bodde tillsammans med sina spöken i de stora salarna på Harrenhal; den hetlevrade lord Frey av Bron, som hade överlevt sju hustrur och fyllt sina tvillingborgar med barn, barnbarn och barnbarnsbarn och även en lång rad oäktingar och deras barn. Alla var de vasaller till familjen Tully och de hade svurit tro- och huldhetsed till lorden på Flodvattnet. Catelyn undrade om det skulle räcka om det blev krig. Hennes far var den pålitligaste man som någonsin levat, och hon tvivlade inte en sekund på att han skulle kalla sina vasaller under fanorna…men skulle vasallerna komma? Ätterna Darry, Ryger och Mooton hade också svurit eden till Flodvattnet, men ändå hade de stridit på Rhaegar Targaryens sida i slaget vid Treudden medan lord Frey hade kommit med sina styrkor långt efter det att slaget var över och gett upphov till en del tvivel om vilken armé han tänkt ansluta sig till (deras, hade han högtidligt försäkrat segrarna efteråt, men allt sedan dess kallade hennes far honom lord Frey den sene). Det fick bara inte bli krig, tänkte Catelyn. De måste förhindra det.

Ser Rodrik kom och hämtade henne just som klockan slutade slå. ”Det är bäst vi skyndar oss om vi ska få någon mat i kväll, ers nåd.”

”Det vore kanske säkrare om vi slutade upp med att vara riddare och lady tills vi har kommit förbi Näset”, föreslog hon, ”för vanliga vägfarande drar till sig mindre uppmärksamhet. Vad sägs om en far och dotter som är ute på vägarna i familjeangelägenheter?”

”Som ers nåd behagar”, instämde ser Rodrik, och det var först när hon skrattade som han insåg vad han sagt. ”Det är svårt att sluta med invanda artighetsbetygelser, ers…min dotter.” Han försökte dra i de obefintliga polisongerna och suckade uppgivet.

Catelyn tog honom under armen. ”Kom, far”, sa hon. ”Jag tror att du ska finna att Masha Heddle serverar god mat, men försök låta bli att berömma henne, för du vill med all säkerhet inte se henne le.”

Skänkrummet var långt och dragigt med en rad stora träkaggar i ena änden och en eldstad i den andra. En kökspojke sprang fram och tillbaka med grillspett medan Masha tappade öl ur kaggarna och hela tiden tuggade betel.

Det var fullt med folk på bänkarna, och bybor och bönder blandade sig fritt med alla möjliga sorters resande, för här på värdshuset vid korsvägen kunde man se de mest omaka människor slå sig i slang med varandra. Färgare med svarta och purpurfärgade händer delade bänk med flodfiskare som stank fisk lång väg, en muskulös smed satt bredvid en förtorkad gammal kaplan, och hårdhudade soldenärer och beskedliga, trinda köpmän utbytte nyheter som stallbröder.

Det fanns lite väl många beväpnade män i skänkrummet i Catelyns tycke. Tre vid elden bar ätten Brackens vapen som var en röd hingst, och där satt ett stort sällskap i ringbrynjor av blått stål och silvergrå mantlar. På deras axlar syntes ett annat välbekant vapen, huset Freys tvillingborgar. Hon granskade deras ansikten, men de var alla för unga för att ha känt henne, och den äldste bland dem hade varit i Brans ålder då hon flyttade till Norden.

Ser Rodrik hittade lediga platser åt dem nära köket. På andra sidan bordet satt en stilig yngling och spelade luta. ”Sju välsignelser till er, gott folk”, sa han då de slog sig ner. En tom vinbägare stod på bordet framför honom.

”Detsamma”, svarade Catelyn. Ser Rodrik befallde fram bröd och kött och öl i en ton som betydde nu genast. Trubaduren, som kunde vara i artonårsåldern, gav dem en nyfiken blick och frågade vart de var på väg, varifrån de kom och vad de hade för nyheter, och han lät frågorna hagla över dem lika snabbt som pilar utan att vänta på svar. ”Vi lämnade Kungshamn för fjorton dagar sedan”, upplyste Catelyn och svarade på den fråga hon tyckte verkade minst riskabel.

”Det är dit jag ska”, förklarade den unge mannen. Som hon misstänkt var han mer intresserad av att berätta sin egen historia än att höra deras, för trubadurer älskar sin egen röst över allt annat. ”Handens tornering innebär rika lorder med feta börsar. Förra gången kom jag därifrån med mer silver än jag kunde bära…eller skulle ha gjort det om jag inte hade förlorat alltihop genom att satsa på kungamördaren som dagens segrare.”

”Gudarna gillar inte spelare”, förmanade ser Rodrik strängt, för han kom från Norden och delade ätten Starks uppfattning om torneringar.

”Gudarna gillade definitivt inte mig”, instämde trubaduren, ”och era grymma gudar och Blomriddaren blev min ruin.”

”Utan tvivel blev det en läxa för er”, anmärkte ser Rodrik.

”Det blev det, för den här gången ska jag satsa på ser Loras.”

Ser Rodrik försökte dra i de obefintliga polisongerna, men innan han hann formulera en passande tillrättavisning kom kökspojken skyndande. Han satte fram tjocka skivor grovt bröd som fungerade som tallrikar och som han fyllde med stora köttbitar drypande av het sky från grillspetten. På ett annat spett fanns små lökar, starka pepparfrukter och stora champinjoner, och ser Rodrik gav sig ivrigt i kast med maten medan pojken störtade i väg för att hämta öl åt dem.

”Jag heter Marillion”, upplyste trubaduren och knäppte på lutan. ”Ni har säkert hört mig spela någonstans.”

Hans självsäkra uppträdande fick Catelyn att le. Det var få kringvandrande trubadurer som någonsin vågade sig så långt norrut som till Vinterhed, men hon mindes andra trubadurer från barndomen på Flodvattnet. ”Tyvärr inte”, svarade hon.

Han slog an ett klagande ackord på lutan. ”Då har ni gått miste om mycket”, menade han. ”Vem är den bästa trubadur ni någonsin har hört?”

”Alia från Braavos”, svarade ser Rodrik genast.

”Å, jag är mycket bättre än den där gamle tråkmånsen”, skröt Marillion, ”och om ni har ett silvermynt för en ballad ska jag gärna visa er.”

”Jag har kanske ett kopparmynt eller två, men jag kastar dem hellre i en brunn än betalar för ert vrålande”, gruffade ser Rodrik. Hans uppfattning om trubadurer var välkänd. Musik var alldeles förtjusande för flickor, men han kunde inte förstå varför någon frisk och stark pojke tog en luta i handen när han kunde ha ett svärd.

”Er farfar tycks ha en vresig läggning”, sa Marillion till Catelyn. ”Det var min mening att hedra er, en hyllning till er skönhet, för om sanningen ska fram är jag skapt för att sjunga för kungar och höga lorder.”

”Å, det märks”, försäkrade Catelyn. ”Jag har hört att lord Tully tycker om ballader. Har ni varit på Flodvattnet?”

”Hundratals gånger”, svarade trubaduren nonchalant. ”De har ett rum stående åt mig där och den unge lorden är som en bror för mig.”

Catelyn log och undrade vad Edmure skulle säga om det. En annan trubadur hade en gång gått i säng med en flicka som brodern var förtjust i och sedan dess hade han avskytt allt vad trubadurer hette. ”Och har ni varit norrut, till Vinterhed?” frågade hon.

”Varför skulle jag det?” undrade Marillion. ”Det är bara snöstormar och björnskinn där uppe och familjen Stark känner inte till någon annan musik än ylandet från vargar.” Hon var vagt medveten om att dörren öppnades med ett brak i andra änden av rummet.

”Värdshusvärdinna”, ropade en tjänares röst bakom henne, ”vi har hästar som behöver stallplats och min herre, lord Lannister, vill ha ett rum och ett varmt bad.”

”Vid alla gudar”, utbrast ser Rodrik innan Catelyn hann lägga en varnande hand på hans arm.

Masha Heddle bugade och log sitt fasansfulla leende. ”Jag är uppriktigt ledsen, ers nåd, men vi har fullt. Vartenda rum är upptaget.”

De var fyra, såg Catelyn: en gammal man i nattens väktares svarta dräkt, två tjänare…och så han som stod där liten och kaxig. ”Mina män kan sova i stallet och själv behöver jag som ni kan se inget stort rum.” Han log spefullt. ”Bara elden är varm och halmen någorlunda fri från löss är jag nöjd.”

Masha Heddle var alldeles ifrån sig. ”Det finns ingenting, ers nåd. Det är torneringen och det är inget att göra åt, å…”

Tyrion Lannister hade tagit fram ett mynt ur fickan. Han kastade upp det i luften, fångade det och kastade det igen, och till och med där Catelyn satt i andra änden av rummet kunde man inte undgå att se glittret av guld.

En friryttare i urblekt blå mantel kom ostadigt på benen. ”Ni kan få mitt rum, ers nåd.”

”Se där har vi en klipsk karl”, sa Lannister och slängde i väg myntet tvärs över rummet. Friryttaren fångade det i luften. ”Och dessutom kvick i vändningarna.” Dvärgen vände sig åter mot Masha Heddle. ”Ni kan väl ordna med mat?”

”Vad ni vill, ers nåd, vad som helst”, lovade värdshusvärdinnan. Hoppas han sätter den i halsen och dör, tänkte Catelyn, men det var Bran hon såg för sig, döende, drunknad i sitt eget blod.

Lannister kastade en blick på borden närmast. ”Mina män tar detsamma som ni serverar alla andra. Dubbla portioner, för vi har ridit länge och hårt. Jag tar stekt fågel — kyckling, anka, duva, det spelar ingen roll — och skicka upp ett krus av ert bästa vin. Äter du tillsammans med mig, Yoren?”

”Ja, ers nåd”, svarade den svarte brodern.

Dvärgen hade inte så mycket som kastat en blick mot den bakre änden av rummet, och Catelyn satt och kände sig tacksam för att det var fullt med folk på bänkarna mellan dem då Marillion plötsligt kom på fötter. ”Lord Lannister!” utropade han. ”Jag underhåller er gärna medan ni äter. Låt mig få sjunga balladen om er fars stora seger vid Kungshamn!”

”Det finns ingenting som med större säkerhet skulle förstöra aptiten för mig”, svarade dvärgen torrt. Hans olikfärgade ögon dröjde som hastigast vid trubaduren, gled vidare…och fastnade på Catelyn. Han såg förbryllat på henne en stund, och hon vände bort ansiktet, men för sent. Dvärgen log. ”Lady Stark, vilket oväntat nöje”, sa han. ”Det var tråkigt att ni inte var hemma när jag var på Vinterhed.”

Marillion stirrade på henne med öppen mun och förvirringen övergick i grämelse då Catelyn långsamt reste sig. Hon hörde ser Rodrik svära till. Om bara karlen hade stannat kvar på muren, tänkte hon, om bara…

”Lady…Stark?” utbrast Masha Heddle med tjock röst.

”Jag var fortfarande Catelyn Tully när jag sist tog in här”, påpekade hon för värdshusvärdinnan, och hon kunde höra muttranden och kände allas blickar på sig. Catelyn såg sig omkring i rummet på alla ansikten tillhörande riddare och edsvurna män och drog ett djupt andetag för att lugna sitt dunkande hjärta. Vågade hon ta risken? Det fanns ingen tid att tänka igenom saken, och snart hörde hon sin egen röst ringa i öronen. ”Ni i hörnet”, sa hon till en äldre man som hon inte lagt märke till förrän nu. ”Är det Harrenhals svarta fladdermus jag ser broderad på er vapenrock, ser?”

Mannen kom på fötter. ”Det är det, ers nåd.”

”Och är lady Whent en sann och ärlig vän till min far, lord Hoster Tully av Flodvattnet?”

”Det är hon”, bedyrade mannen.

Ser Rodrik reste sig tyst och drog svärdet ur skidan. Dvärgen blinkade oförstående mot dem och det syntes ett förbryllat uttryck i de olikfärgade ögonen.

”Den röda hingsten har alltid varit en välkommen syn på Flodvattnet”, sa hon till trion vid elden, ”och min far räknar Jonos Bracken bland sina äldsta och lojalaste vasaller.”

De tre soldaterna växlade osäkra blickar. ”Vår lord är hedrad av hans förtroende”, sa en av dem försiktigt.

”Jag avundas er far alla dessa goda vänner”, insköt Lannister spydigt, ”men jag begriper inte riktigt meningen med det här, lady Stark.”

Hon låtsades inte om honom utan vände sig till det stora sällskapet i blått och grått. De var de viktigaste om planen skulle fungera, för de var över tjugo stycken. ”Jag känner även igen ert vapen, ätten Freys tvillingborgar. Hur mår er lord, mina herrar?”

Deras kapten reste sig. ”Lord Walder mår bra, ers nåd, och han planerar att ta sig en ny hustru på sin nittionde namndag och har bett er höge far att hedra bröllopet med sin närvaro.”

Tyrion Lannister flinade, och det var då Catelyn visste att hon hade honom fast. ”Den här mannen kom som gäst till mitt hus och medverkade där i en konspiration för att mörda min son, en pojke på sju”, tillkännagav hon för allihop i rummet och pekade på Lannister. Ser Rodrik ställde sig vid hennes sida med svärdet i handen. ”I kung Roberts namn och de lorder ni tjänar uppmanar jag er att gripa honom och hjälpa mig att föra honom tillbaka till Vinterhed för att vänta på kungens rättvisa.”

Hon visste inte vilket som gav henne störst tillfredsställelse: ljudet av ett dussin svärd som samtidigt drogs eller uttrycket i Tyrion Lannisters ansikte.

SANSA

Sansa åkte till handens tornering tillsammans med mamsell Mordana och Jeyne Poole i en bärstol med gardiner av gult siden som var så tunna att hon kunde se rakt igenom dem. De förvandlade hela världen till guld. Utanför stadsmurarna hade ett hundratal tält rests bredvid floden och folk kom i tusental för att titta på spelen. Prakten tog andan ur Sansa: de glänsande rustningarna, de stora stridshästarna med schabrak i guld och silver, den larmande folkmassan, baneren som fladdrade i vinden…och riddarna själva, mest av allt riddarna.

”Det är bättre än i balladerna”, viskade hon när de hade hittat platserna som fadern lovat henne bland de höga lorderna och deras damer. Sansa var vacker som en dag i en grön klänning som framhävde den röda tonen i hennes hår, och hon visste att folk tittade på henne och log.

De såg hjältarna från hundratals ballader rida in på rännarbanan och paradera förbi, och den ene var sagolikare än den andre. De sju riddarna i kungsvakten dök upp på fältet, och alla utom Jaime Lannister var iförda mjölkfärgat fjällpansar med mantlar lika vita som nyfallen snö. Ser Jaime bar också den vita manteln, men under glittrade han av guld från topp till tå med en hjälm formad som ett lejonhuvud och ett gyllene svärd. Ser Gregor Clegane, Berget som rider, dundrade förbi dem som ett jordskred, och Sansa mindes lord Yohn Royce som varit gäst på Vinterhed två år tidigare. ”Hans rustning är av brons, många tusen år gammal, och graverad med magiska runor som skyddar honom mot allt ont”, viskade hon till Jeyne. Mamsell Mordana pekade ut lord Jason Mallister i indigoblå rustning med silverinläggningar och örnvingar på hjälmen; han hade huggit ner tre av Rhaegars vasaller i slaget vid Treudden. Flickorna fnissade åt krigarprästen Thoros från Myr med sin flaxande röda ämbetsdräkt och sitt rakade huvud tills guvernanten talade om för dem att han en gång hade stormat Pykes murar med ett flammande svärd i handen.

Där syntes andra ryttare som Sansa inte kände igen: vandrande riddare från Fingrarna och Höggården och Dorniens berg, obesjungna friryttare och nyutnämnda väpnare, yngre söner till höga lorder och arvtagare till mindre betydelsefulla hus. Eftersom de var unga hade de flesta av dem ännu inte utfört några bedrifter, men Sansa och Jeyne var överens om att deras namn en dag skulle besjungas i de sju konungarikena: ser Balon Swann, lord Bryce Caron från Dorniens gränsland, Bronze Yohns arvinge, ser Andar Royce, och hans yngre bror, ser Robar. Deras rustningar av försilvrad stålplåt var prydda med inläggningar i brons av samma urgamla runor som skyddade deras far; tvillingarna ser Horas och ser Hobber vars sköldar var dekorerade med vindruvsklasen som var ätten Redwynes vapen, bourgognerött på blått; Patrek Mallister, lord Jasons son, och sex ur ätten Frey av Bron: ser Jared, ser Hosteen, ser Danwell, ser Emmon, ser Theo, ser Perwyn, söner och sonsöner till lord Walder Frey, liksom hans oäkte son Martyn Flod.

Jeyne Poole medgav att hon skrämdes av utseendet hos Jalabhar Xho, en landsflyktig prins från Sommaröarna, som bar en mantel av gröna och scharlakansröda fjädrar över en hud som var lika mörk som natten. Men när hon fick syn på unge lord Beric Dondarrion med hår som rött guld och den svarta skölden genomkorsad av en grenig blixt förklarade hon sig villig att gifta sig med honom på fläcken.

Blodhunden red in på rännarbanan liksom kungens bror, den stilige lord Renly av Stormens ände. Jory, Alyn och Harwin red för Vinterhed och Norden. ”Jory ser ut som en tiggare bland alla de andra”, fnös mamsell Mordana då han dök upp, och Sansa kunde bara hålla med. Jorys rustning var av blågrått stål utan mönster eller prydnad och en tunn grå mantel hängde från hans axlar som en smutsig trasa. Ändå klarade han sig bra och kastade Horas Redwyne ur sadeln i sin första dust och en ur släkten Frey i sin andra. I sin tredje dust red han tre gånger mot en friryttare vid namn Lothor Brune vars rustning var lika sjaskig som hans egen. Ingen av dem blev avkastad, men Brunes lans var stadigare och hans stötar bättre placerade, och därför gav kungen honom segern. För Alyn och Harwin gick det sämre; Harwin blev avkastad i sin första dust av ser Meryn i kungsvakten medan Alyn föll för ser Balon Swann.

Torneringen höll på hela dagen och ända till skymningen medan de stora stridshästarnas hovar dundrade över rännarbanan och rev upp jorden. Många gånger skrek Jeyne och Sansa unisont till då ryttare brakade samman så att lansarna splittrades medan folkmassan hejade på sina favoriter. Jeyne höll för ögonen var gång någon föll, som en rädd liten flicka, men Sansa var gjord av hårdare virke, och en fin dam visste hur man uppförde sig på torneringar. Till och med mamsell Mordana lade märke till hennes sansade uppträdande och nickade gillande.

Kungamördaren red mästerligt. Han besegrade ser Andar Royce och lord Bryce Caron lika lätt som om det vore ringränning och vann sedan en hård match mot den vithårige Barristan Selmy som hade vunnit sina första två duster mot män som var både trettio och fyrtio år yngre än han själv.

Sandor Clegane och hans kolossale bror, ser Gregor, verkade också omöjliga att stoppa, och de kastade av den ene motståndaren efter den andre i rasande attacker. Dagens mest skrämmande händelse inträffade under ser Gregors andra dust när hans lans träffade en ung riddare från Dalen under halsharnesket med sådan kraft att den trängde igenom halsen och dödade honom ögonblickligen. Ynglingen föll bara ett par meter från den plats där Sansa satt. Den avbrutna spetsen på ser Gregors lans satt fast i halsen och den unge mannens livsblod pumpades långsamt ut. Hans rustning var skinande ny, och en lysande eldstrimma löpte längs hans utsträckta arm då stålet fångade ljuset. Så försvann solen bakom ett moln och strimman försvann. Hans mantel var blå, samma färg som himlen en klar sommardag, och hade en bård av månskäror, men då blodet sögs upp av tyget mörknade det och en efter en blev månskärorna röda.

Jeyne Poole grät så hysteriskt att mamsell Mordana slutligen förde henne därifrån för att hon skulle få lugna ner sig, men Sansa satt kvar med händerna knäppta i knäet och såg som hypnotiserad på. Hon hade aldrig förut sett en man dö, och hon borde också gråta, tänkte hon, men tårarna ville inte komma. Kanske hade hon gjort slut på alla sina tårar då hon grät över Lady och Bran. Det vore en annan sak om det hade varit Jory eller ser Rodrik eller fadern, sa hon sig. Den unge riddaren i blå mantel betydde ingenting för henne, och han var bara en främling från Arryndalen vars namn hon glömt i samma stund hon hörde det. Och nu skulle även världen glömma hans namn, insåg Sansa, och det skulle inte sjungas några ballader om honom. Det var sorgligt.

Sedan de burit bort kroppen rusade en pojke med en spade ut på fältet och skottade jord över platsen där ynglingen fallit för att täcka över blodet. Sedan återupptogs dusterna.

Ser Balon Swann förlorade också mot ser Gregor och lord Renly förlorade mot Blodhunden. Renly kastades av så våldsamt att han flög av hästen med benen i luften. Han landade med huvudet först och det hördes ett högt knakande ljud som fick publiken att flämta till, men det var bara en av taggarna på hjälmens guldhorn som hade gått av under hans tyngd. När lord Renly kom på fötter hurrade folkmassan vilt, för kung Roberts stilige bror var storfavoriten. Han räckte den avbrutna taggen till sin besegrare med en graciös bugning. Blodhunden fnös och kastade ut taggen till publiken där folk började slåss med näbbar och klor om den lilla biten guld, tills lord Renly gick ut bland dem och återställde ordningen. Vid det laget hade mamsell Mordana ensam kommit tillbaka. Jeyne kände sig dålig, förklarade hon, och hon hade hjälpt henne tillbaka till slottet. Sansa hade nästan glömt bort Jeyne.

Senare drog en vandrande riddare i rutig mantel vanära över sig genom att döda Beric Dondarrions häst och förklarades diskvalificerad. Lord Beric flyttade sadeln till en ny häst bara för att genast bli avkastad av Thoros från Myr. Ser Aron Santagar och Lothor Brune red tre gånger mot varandra utan resultat, och ser Aron förlorade senare mot lord Jason Mallister och Brune mot Yohn Royces yngre son Robar.

Till slut var det bara fyra kvar: Blodhunden och hans vidunderlige bror ser Gregor, kungamördaren Jaime Lannister och ser Loras Tyrell, ynglingen som de kallade Blomriddaren.

Ser Loras var yngste son till Mace Tyrell, lord av Höggården och ståthållare i Södern. Ser Loras var sexton år gammal och den yngste ryttaren på rännarbanan, och ändå hade han kastat av tre riddare i kungsvakten den förmiddagen i sina första tre duster. Sansa hade aldrig sett någon som var så vacker. Hans bröstharnesk var konstfullt utformat och emaljerat som en bukett med tusen olika blommor, och hans snövita hingst hade ett schabrak bestående av röda och vita rosor. Efter varje seger tog ser Loras av sig hjälmen och red långsamt längs skranket, för att till sist plocka en enda vit ros från schabraket och kasta den till någon vacker jungfru på läktaren.

Hans sista dust den dagen var mot den yngre Royce. Ser Robars släktrunor visade sig inte duga som skydd då ser Loras klöv hans sköld och kastade honom ur sadeln så att han landade i smutsen med ett fasansfullt skrammel. Robar låg där och stönade medan segraren red ärevarvet. Till slut skaffades en bår fram och man bar honom yr och orörlig till hans tält. Sansa såg det aldrig ens, för hon hade bara ögon för ser Loras, och när den vita hästen stannade framför henne trodde hon hjärtat skulle spricka av lycka.

Till de andra unga flickorna hade han gett vita rosor, men den han plockade till henne var röd. ”Ädla dam”, sa han, ”ingen seger är hälften så skön som ni.” Sansa tog blygt emot blomman och hans ridderliga ord fick henne att tappa målföret. Hans hår var ett svall av ljusbruna lockar och ögonen var som flytande guld. Hon andades in rosens söta doft och satt och höll hårt i den långt efter det att ser Loras ridit sin väg.

När Sansa till slut såg upp igen stod en man lutad över henne och stirrade. Han var kort med pipskägg och silverstrimmor i håret och nästan lika gammal som fadern. ”Du måste vara en av hennes döttrar”, sa han. Han hade grågröna ögon, ögon som inte log då munnen gjorde det. ”Du ser ut som en Tully.”

”Jag är Sansa Stark”, svarade hon illa till mods. Mannen bar en tung mantel med pälskrage som hölls ihop med en härmfågel i silver, och han uppträdde med en hög lords självklara elegans, men hon visste inte vem han var. ”Jag har tyvärr inte haft nöjet, ers nåd?”

Mamsell Mordana skyndade till undsättning. ”Barn, det här är lord Petyr Baelish som sitter i kungens lilla råd.”

”Din mor var min skönhetsdrottning en gång i tiden”, berättade mannen lågmält. Hans andedräkt luktade mint. ”Du har hennes hår.” Fingrarna snuddade vid hennes kind då han smekte en kastanjeröd lock. Så vände han sig tvärt bort och gick sin väg.

Vid det laget hade månen gått upp och alla var trötta, så kungen beslöt att de tre sista dusterna skulle utkämpas påföljande morgon före mêléen. Då vanligt folk började promenera hem, medan de pratade om dagens duster och de som skulle gå av stapeln nästa dag, flyttade sig hovet till flodstranden för att börja festen. Sex enorma uroxar hade stekts i många timmar och långsamt snurrat runt på träspett medan kökspojkar öste dem med smör och örter tills det fräste och sprakade om köttet. Bockbord och bänkar hade ställts upp utanför tälten och borden dignade av mannagräs och jordgubbar och nybakat bröd.

Sansa och mamsell Mordana fick hedersplatser, till vänster om den upphöjda plattform där kungen själv satt tillsammans med drottningen. När prins Joffrey slog sig ner till höger om henne stelnade hon till. Han hade inte sagt ett ord till henne sedan den förskräckliga händelsen vid floden, och hon hade inte vågat tilltala honom. Till en början trodde Sansa att hon hatade honom för vad de gjort med Lady, men sedan hon gråtit tills hon inte längre hade några tårar kvar sa hon sig att det egentligen inte varit Joffreys fel. Det var drottningens fel, och det var henne hon borde hata, henne och Arya. Inget skulle ha hänt om det inte varit för Arya.

Den här kvällen kunde hon inte hata Joffrey, det var han alldeles för vacker för. Han bar en midjekort mörkblå jacka med dubbla rader guldknappar som var formade som lejonhuvuden, på hjässan hade han en smäcker guldkrona inlagd med safirer, och håret var lika glänsande som metallen. Sansa såg på honom och darrade, rädd för att han skulle strunta i henne eller vara otrevlig igen och få henne att gråtande lämna bordet, vilket skulle vara ännu värre.

I stället kysste Joffrey henne på handen, lika stilig och galant som någon prins i balladerna, och sa: ”Ser Loras har blick för skönhet, min söta.”

”Han var alltför vänlig”, invände hon och försökte låta blygsam och lugn trots att hjärtat sjöng. ”Ser Loras är en sann riddare. Tror du han vinner i morgon?”

”Nej”, svarade Joffrey. ”Min hund kommer att besegra honom eller kanske min morbror Jaime, och om några år när jag är tillräckligt gammal för att vara med i torneringen ska jag vinna över dem alla.” Han höjde handen för att kalla till sig en tjänare med ett krus sommarvin och slog upp en bägare åt henne. Hon kastade en ängslig blick på mamsell Mordana och då sträckte han sig förbi henne och fyllde även guvernantens bägare, så hon nickade och tackade honom älskvärt och sa inget.

Tjänarna såg till att bägarna var fyllda hela kvällen, men efteråt kunde Sansa inte komma ihåg att hon någonsin smakat på vinet. Hon behövde inget vin, för hon var berusad av kvällens magi, yr av dess romantiska förtrollning, hänförd av en skönhet som hon drömt om hela sitt liv men aldrig trott hon skulle få uppleva. Trubadurer satt nedanför kungens plattform och fyllde skymningen med musik. En jonglör höll en kaskad av brinnande klubbor snurrande i luften. Kungens egen hovnarr, dummerjönsen med det breda, platta ansiktet som kallades Månpojken, dansade iklädd narrdräkt omkring på styltor och drev gäck med alla med sådan underfundig grymhet att Sansa undrade om han verkligen var så dum. Inte ens mamsell Mordana kunde motstå honom, och när han sjöng sin lilla visa om överstekaplanen skrattade hon så häftigt att hon spillde vin på sig.

Och Joffrey var hövligheten själv. Han pratade med Sansa hela kvällen, öste komplimanger över henne, fick henne att skratta, berättade hovskvaller och förklarade Månpojkens skämt. Sansa var så fängslad att hon glömde sig helt och struntade fullkomligt i mamsell Mordana som satt till vänster om henne.

Hela tiden serverades nya rätter. En tjock soppa på korn och hjortkött, sallader gjorda på mannagräs och spenat och plommon beströdda med hackade nötter, sniglar i honung och vitlök. Sansa hade aldrig förut ätit sniglar, men Joffrey visade henne hur man skulle få ut snigeln ur skalet och stoppade själv den första biten i munnen på henne. Sedan blev det nyfiskad forell från floden, inbakad i lera. Prinsen hjälpte henne att slå sönder det hårda höljet och få fram det skiviga vita fiskköttet, och när kötträtten ställdes fram skar han själv av en portion som anstod en drottning från steken och lade den leende på hennes tallrik. Hon märkte av hans sätt att röra sig att han fortfarande hade bekymmer med högerarmen, men ändå klagade han inte.

Efter det serverades kalvbräss och duvpaj och bakade äpplen med kanel och sockerglaserade citronkakor, men vid det laget var Sansa så mätt att hon bara lyckades få ner två små citronkakor trots att hon var så förtjust i dem. Hon satt just och funderade på om hon skulle ta en tredje då kungen började skrika.

Kung Robert hade blivit ljudligare för varje rätt. Då och då kunde Sansa höra honom skratta eller ryta en befallning som överröstade musiken och skramlet av tallrikar och bestick, men de satt för långt ifrån för att hon skulle kunna urskilja vad han sa.

Nu hörde alla honom. ”Nej! ” dundrade han med en röst som dränkte alla andra samtal. Kungen reste sig och Sansa blev chockerad då hon såg att han var röd i ansiktet och raglade. Han hade en bägare vin i handen och han var redlöst berusad. ”Du ska inte tala om för mig vad jag ska göra, kvinna”, skrek han åt drottning Cersei. ”Jag är kung här, har du förstått? Det är jag som är härskare och om jag säger att jag ska slåss i morgon, så ska jag slåss!”

Alla stirrade. Sansa såg ser Barristan och kungens bror Renly och den korte mannen som talat så konstigt till henne och rört vid hennes hår, men ingen gjorde någon ansats till att ingripa. Drottningens ansikte var som en mask och så blodlöst att det kunde ha varit skulpterat av snö. Hon reste sig från bordet, samlade ihop kjolarna och stormade tigande därifrån med sina hovdamer i släptåg.

Jaime Lannister lade handen på kungens axel, men kungen knuffade hårdhänt undan honom, och Lannister snubblade och föll medan kungen gapskrattade. ”Den tappre riddaren, men jag kan fortfarande slå omkull dig i smutsen. Kom ihåg det, kungamördare.” Han slog sig för bröstet med den juvelbesatta bägaren och spillde vin över hela sidentunikan. ”Ge mig min stridsklubba, så ska jag minsann visa att det inte finns en man i hela riket som kan besegra mig.”

Jaime Lannister reste sig och borstade av sig. ”Som ni säger, ers höghet.” Rösten var stel.

Lord Renly kom leende fram. ”Du har spillt ut vinet, Robert. Jag ska skaffa dig en ny bägare.”

Sansa ryckte till då Joffrey lade handen på hennes arm. ”Det börjar bli sent”, sa prinsen. Han hade ett underligt uttryck i ansiktet och det var som om han inte alls såg henne. ”Behöver du eskort tillbaka till slottet?”

”Nej”, började Sansa säga. Hon såg sig om efter mamsell Mordana och fick till sin förvåning se henne luta huvudet mot bordet medan hon snarkade lätt och elegant. ”Jag menar…ja tack, det skulle vara mycket vänligt, för jag är faktiskt trött och vägen är så mörk att jag kan behöva beskydd.”

”Hund!” ropade Joffrey.

Sandor Clegane tycktes ta gestalt ur mörkret, så snabbt dök han upp. Han hade bytt ut rustningen mot en röd ylletunika med ett hundhuvud i läder påsytt på framsidan. Ljuset från facklorna fick hans brända ansikte att skina blekrött. ”Ja, ers höghet?” sa han.

”För min trolovade tillbaka till slottet och se till att det inte händer henne något”, befallde prinsen bryskt, och utan ett ord till farväl stegade Joffrey i väg och lämnade henne där.

Sansa kunde känna att Blodhunden iakttog henne. ”Trodde du att Joff själv skulle följa dig hem?” Han skrattade, och ljudet lät som morrande hundar som slogs. ”Sällan.” Han drog henne viljelöst upp på fötter. ”Kom, du är inte den enda som behöver sova. Jag har druckit för mycket vin och jag måste kanske döda min bror i morgon.” Han skrattade igen.

Plötsligt var Sansa livrädd och hon ruskade i mamsell Mordana i hopp om att väcka henne, men hon bara snarkade ännu högre. Kung Robert hade vinglat därifrån och med ens var bänkarna halvtomma. Festen var slut och med den även den vackra drömmen.

Blodhunden slet till sig en fackla för att lysa vägen åt dem, och Sansa följde tätt efter honom. Marken var stenig och ojämn och det fladdrande ljuset fick det att verka som om den rörde sig under henne. Hon höll blicken sänkt och såg noga efter var hon satte fötterna. De gick längs tälten som alla hade baner och sköldar uppställda utanför, och för varje steg kändes tystnaden mer tryckande. Sansa stod inte ut med att titta på honom för han skrämde henne omåttligt, men hon var uppfostrad till att uppträda höviskt. En verklig dam skulle inte lägga märke till hans ansikte, sa hon sig. ”Ni red galant i dag, ser Sandor”, tvingade hon sig att säga.

Sandor Clegane morrade ilsket åt henne. ”Bespara mig dina tomma små komplimanger, flicka…och dina ser. Jag är ingen riddare och jag spottar på dem och deras eder, men min bror är riddare. Såg du honom rida i dag?”

”Ja”, viskade Sansa darrande. ”Han var…”

”Galant?” avslutade Blodhunden.

Han hånade henne, insåg hon. ”Ingen kunde stå emot honom”, fick hon till slut fram, stolt över sig själv, för det var ingen lögn.

Sandor Clegane stannade plötsligt mitt på ett mörkt, tomt fält, och hon hade inget annat val än att stanna bredvid honom. ”Någon guvernant har uppfostrat dig väl, och du är som en av de där små fåglarna från Sommaröarna. En söt liten talande fågel som upprepar alla små vackra ord som man lärt dig.”

”Det där var inte snällt sagt.” Sansa kunde känna hjärtat fladdra i bröstet. ”Ni skrämmer mig och jag vill gå nu.”

”Ingen kunde stå emot honom”, väste Blodhunden, ”och det är minsann sant, för ingen har någonsin kunnat stå emot Gregor. Den där pojken i dag i hans andra dust, det var snyggt, eller hur? Du såg väl det? Den dumme pojken hade inget att göra i det här sällskapet. Inga pengar, ingen väpnare, ingen som kunde hjälpa honom med rustningen. Det där halsharnesket var inte riktigt fastsatt. Tror du inte att Gregor såg det? Tror du att ser Gregors lans bara råkade träffa halsen? Söta, lilla flicka med dina vackra fraser, om du tror det är du lika tom i huvudet som en fågel. Gregors lans träffar det Gregor vill att den ska träffa. Se på mig. Se på mig!” Sandor Clegane satte sin väldiga hand under hakan på henne och tvingade upp hennes ansikte. Så satte han sig på huk framför henne och förde facklan närmare sitt ansikte. ”Här har du en vacker syn. Titta länge och noga, för du vet att du vill det. Jag har sett dig vända dig bort hela tiden vi red längs kungsvägen. Titta nu ordentligt.”

Hans fingrar höll henne om hakan lika hårt som ett skruvstäd, och hans ögon stirrade stint på henne, berusade ögon som var mörka av ilska. Hon var tvungen att titta.

Den högra halvan av hans ansikte var mager med markanta kindben och ett grått öga under ett buskigt ögonbryn. Näsan var stor och krokig, håret tunt och mörkt, och han hade det långt och kammade det åt sidan eftersom det inte växte något hår på andra halvan av huvudet.

Vänstra halvan av hans ansikte var helt ödelagd. Örat hade bränts bort och det fanns bara ett hål kvar. Det var inget fel på själva ögat, men runt omkring fanns bara en massa ärr som löpte kors och tvärs och glatt, svart hud, som var hård som läder och full av kratrar och djupa sprickor som glänste röda och våta när han rörde sig. Nere vid käken kunde man se en bit ben där huden bränts bort.

Sansa började gråta. Då släppte han henne och släckte facklan i smutsen. ”Har du inga vackra ord för det ansiktet, flicka? Ingen liten komplimang som guvernanten har lärt dig?” När han inte fick något svar återtog han: ”De flesta tror att det var något slag, en belägring, ett brinnande torn, en fiende med en fackla. En idiot frågade om det var en eldsprutande drake.” Hans skratt var mjukare den här gången men lika bittert. ”Jag ska tala om för dig vad det var, flicka”, sa han som en röst ur natten, en skugga som lutade sig så nära nu att hon kunde känna den sura stanken av vin i hans andedräkt. ”Jag var yngre än du, sex, kanske sju. En träsnidare öppnade en butik i byn nedanför min fars borg och för att vara lorden till lags skickade han oss gåvor. Den gamle mannen gjorde fantastiska leksaker. Jag minns inte vad jag fick, men det var Gregors gåva jag ville ha: en riddare i målat trä där varje led gick att böja och med trådar så att man kunde få honom att slåss. Gregor är fem år äldre än jag och leksaken betydde ingenting för honom, för han var redan väpnare, nästan hundraåttio centimeter lång och muskulös som en oxe. Så jag tog hans riddare, men den gav mig ingen glädje, det kan jag försäkra dig, för jag var livrädd hela tiden och nog kom han på mig alltid. Det fanns ett fyrfat i rummet. Gregor sa aldrig ett ord utan lyfte bara upp mig, tog mig under armen och stack ner mitt ansikte i de brinnande kolen och höll mig där medan jag skrek och skrek. Du såg hur stark han är. Redan då krävdes det tre män för att slita bort honom från mig. Kaplanerna predikar om de sju helvetena, men vad vet de? Bara en man som har blivit bränd vet vad helvetet verkligen är.

Min far sa till alla att mina sängkläder hade fattat eld och vår livmedikus gav mig salvor. Salvor! Gregor fick också sin smörjelse. Fyra år senare smorde de honom med de sju oljorna och han svor riddareden och Rhaegar Targaryen gav honom ett lätt slag på axeln med ett svärd och sa: ’Res er, ser Gregor.’ ”

Den väsande rösten dog bort. Han satt tyst på huk framför henne, en stor svart gestalt skrudad i natten, dold för hennes blick. Sansa kunde höra hans stötiga andetag, och hon tyckte synd om honom, upptäckte hon, och på något sätt hade rädslan försvunnit.

Tystnaden blev längre och längre, så lång att hon började bli rädd igen, men nu var hon rädd för hans skull och inte för sin egen. Hon fann hans väldiga axel med handen. ”Han var ingen sann riddare”, viskade hon.

Blodhunden kastade huvudet bakåt och tjöt av skratt. Sansa backade några steg bakåt, men han fick tag i hennes arm. ”Nej”, morrade han åt henne, ”nej, lilla fågel, han var ingen sann riddare.”

Under resten av vägen in i staden sa Sandor Clegane inte ett ord. Han förde henne dit där vagnarna väntade, sa åt kusken att köra dem tillbaka till Röda slottet och klättrade in efter henne. De färdades under tystnad genom Kungsporten och längs stadsgator upplysta med facklor. Han öppnade en liten sidodörr och förde in henne i slottet. Det ryckte i det brännskadade ansiktet och blicken var svårmodig, och han var bara ett steg efter henne då de gick uppför torntrappan. Han följde henne ända till korridoren där hon hade sitt sovrum.

”Tack, ers nåd”, sa Sansa ödmjukt.

Blodhunden tog henne i armen och lutade sig nära. ”Det jag har berättat i natt…”, började han och rösten lät ännu mer väsande än vanligt. ”…om du någonsin säger något till Joffrey…till din syster, din far…till någon av dem…”

”Det ska jag inte”, viskade Sansa. ”Jag lovar.”

Men han var inte nöjd. ”Om du någonsin berättar det för någon dödar jag dig.”

EDDARD

”Jag höll själv likvaka för honom”, berättade ser Barristan Selmy medan de stod och tittade på kroppen som låg bak i kärran. ”Han hade ingen annan, bara en mor i Dalen, har jag hört.”

I det bleka gryningsljuset såg den unge riddaren ut som om han sov. Han hade inte varit vacker, men döden hade slätat ut hans grovhuggna drag, och de tysta systrarna hade klätt honom i hans bästa sammetstunika med en hög krage som dolde skadorna efter lansen. Eddard Stark tittade på hans ansikte och undrade om det var för hans skull som pojken dött. Mördad av en vasall till ätten Lannister innan Ned hann prata med honom; kunde det vara en ren tillfällighet? Han antog att han aldrig skulle få veta det.

”Hugh var Jon Arryns väpnare i fyra år”, återtog Selmy, ”och kungen dubbade honom till riddare innan han red norrut för att hedra Jons minne. Pojken var mycket angelägen om att bli riddare, men jag är rädd för att han inte var redo.”

Ned hade sovit illa natten innan och han kände sig gammal och trött. ”Ingen av oss är någonsin redo”, anmärkte han.

”För att bli riddare?”

”För döden.” Ned bredde försiktigt över pojken hans mantel som var blodfläckad och kantad av månskäror. När hans mor frågade varför sonen var död, tänkte han bittert, skulle de tala om för henne att han hade kämpat för att hedra kungens hand, Eddard Stark. ”Det här var en helt onödig död, för krig bör inte vara en lek.” Ned vände sig till kvinnan bredvid kärran. Hon var helt insvept i grått och det var bara ögonen som syntes av ansiktet. De tysta systrarna förberedde människor för graven och det betydde olycka att titta på dödens ansikte. ”Skicka hem hans rustning till Dalen, för modern vill säkert ha den.”

”Den är värd en hel del”, påpekade ser Barristan. ”Pojken lät smida den speciellt för torneringen, och det är enkelt men gediget arbete. Jag vet inte ens om han hade betalt smeden.”

”Han betalade i går, ers nåd, och han betalade dyrt”, svarade Ned, och till den tysta systern sa han: ”Skicka rustningen till modern. Jag gör upp med smeden.” Hon böjde på huvudet.

Därefter promenerade ser Barristan och Ned till kungens tält. Lägret började vakna till liv. Feta korvar fräste ovanför eldgroparna och kryddade luften med doften av vitlök och peppar. Unga väpnare sprang ärenden medan deras herrar gäspande sträckte på sig och vaknade upp till en ny dag. En kökspojke med en gås under armen böjde knä då han fick syn på dem. ”Mina herrar”, muttrade han samtidigt som gåsen snattrade och hackade på hans fingrar. Sköldarna som stod uppställda framför tälten talade om vem som bodde i dem: Sjögårdens silverörn, Bryce Carons näktergalar, en druvklase för ätten Redwyne, ett vildsvin, en röd oxe, ett brinnande träd, en vit bagge, tre spiraler, en purpurfärgad enhörning, en dansande ungmö, en svart huggorm, tvillingborgar, en hornuggla och till sist kungsvaktens jungfruligt vita sköldar som sken som gryningen.

”Kungen har för avsikt att strida i mêléen i dag”, upplyste ser Barristan då de gick förbi ser Meryns sköld som misspryddes av ett djupt jack där Loras Tyrells lans hade slitit sönder träet då han kastade honom ur sadeln.

”Jag vet”, sa Ned bistert. Jory hade väckt honom kvällen innan med den nyheten, och det var inte att undra på att han sovit så illa.

Ser Barristan såg bekymrad ut. ”Det påstås att nattens skönhet bleknar i gryningen och att man ofta ångrar det man sagt under rusets inverkan.”

”Det påstås så”, instämde Ned, ”men inte om Robert.” Andra män skulle kanske ompröva de ord de sagt i berusat övermod eller glömma dem, men Robert Baratheon skulle minnas och aldrig backa ur.

Kungens tält låg nära vattnet och morgondimman från floden hade svept in det i grå dimslöjor. Tältet var av gyllengult siden och störst och finast i hela lägret, och utanför ingången kunde man se Roberts stridsklubba bredvid en kolossal järnsköld prydd med huset Baratheons kronhjort.

Ned hade hoppats att han skulle finna kungen till sängs i vindränkt sömn, men turen var inte med honom. Robert drack öl ur ett glänsande horn medan han irriterat röt åt två unga väpnare som försökte spänna på honom rustningen. ”Ers nåd”, sa den ene, nästan i tårar, ”det går inte, för den är för liten.” Han fumlade och halsharnesket som han försökte få fast om halsen på Robert ramlade i marken.

”Vid alla sju helveten!” svor Robert. ”Måste jag göra det själv? Ni kan dra åt helvete bägge två. Ta upp det och stå inte bara där och gapa. Lancel, ta upp det!” Pojken hoppade högt och kungen fick syn på Ned och ser Barristan. ”Titta på de här drumlarna, Ned. Min hustru envisades med att jag skulle ta de här båda som väpnare, men de är helt odugliga och klarar inte ens av att sätta på mig rustningen ordentligt. Och de ska vara väpnare? Snarare svinaherdar uppklädda i siden.”

Det räckte med en blick för att Ned skulle inse problemet. ”Det är inte pojkarnas fel”, talade han om för kungen. ”Du är för fet för din rustning, Robert.”

Robert Baratheon tog en djup klunk öl och kastade det tomma hornet på sovfällarna, torkade sig om munnen med baksidan av handen och sa mörkt: ”Fet? Sa du fet? Är det så man säger till sin kung?” Plötsligt började han skratta. ”Fan ta dig, Ned. Varför ska du alltid ha rätt?”

Väpnarna log nervöst tills kungen vände sig till dem. ”Ni. Ja, båda två, ni hörde vad handen sa. Kungen är för fet för sin rustning. Leta upp Aron Santagar och säg åt honom att jag behöver bröstharnesksträckaren. Nu, genast! Vad väntar ni på?”

Pojkarna snubblade på varandra i sin brådska att lämna tältet, och Robert lyckades hålla sig allvarlig ända tills de försvunnit. Då föll han skakande av skratt ihop i en stol.

Ser Barristan Selmy skrattade han också och till och med Eddard Stark lyckades klämma fram ett leende, men som vanligt trängde sig allvarligare tankar på. Han kunde inte låta bli att lägga märke till utseendet hos de bägge väpnarna: stiliga pojkar, ljusa och välbyggda. Den ene var i Sansas ålder med långa gyllene lockar, och den andre i femtonårsåldern med rödblont hår, en antydan till mustasch och drottningens smaragdgröna ögon.

”Å, jag önskar att jag vore där och såg Santagars min”, sa Robert. ”Jag hoppas han har förstånd nog att skicka dem till någon annan, och på det viset kan vi få dem att springa runt hela dagen!”

”Tillhör de där pojkarna ätten Lannister?” frågade Ned.

Robert nickade och torkade tårarna ur ögonen. ”Kusiner. Söner till lord Tywins bror. En av de döda bröderna eller kanske den levande, när jag tänker närmare efter. Jag minns inte. Min hustru kommer från en mycket stor släkt, Ned.”

En mycket ärelysten släkt, tänkte Ned. Han hade inget emot väpnarna, men det bekymrade honom att se Robert omgiven av drottningens släktingar under dygnets alla timmar. Ätten Lannisters aptit på ämbeten och hedersbetygelser tycktes inte veta några gränser. ”Det sägs att du och drottningen grälade i går kväll.”

Munterheten lämnade Roberts ansikte. ”Kvinnan försökte förbjuda mig att delta i mêléen, och nu sitter hon och surar på slottet. Din syster skulle aldrig ha skämt ut mig på det viset.”

”Du kände aldrig Lyanna som jag, Robert”, påpekade Ned. ”Du såg hennes skönhet men aldrig järnviljan under, och hon skulle ha sagt åt dig att du inte hade något i mêléen att göra.”

”Du med?” Kungen rynkade pannan. ”Du är en grinig man, Stark, och du har varit så länge i Norden att alla dina kroppsvätskor har frusit till is, men mina rinner i alla fall fortfarande.” Han slog sig för bröstet för att bevisa det.

”Det är du som är kung”, påminde Ned honom.

”Jag sitter på den förbaskade tronen när jag är tvungen, men betyder det att jag inte har samma begär som andra män? Lite vin nu och då, en söt flicka i sängen och känslan av att ha en häst mellan benen? Vid alla sju helveten, Ned, jag vill klippa till någon.”

Ser Barristan Selmy upphävde rösten. ”Ers höghet”, började han, ”det passar sig inte att kungen deltar i mêléen, för det skulle inte bli en rättvis tävling. Vem skulle våga anfalla er?”

Robert verkade uppriktigt förbluffad. ”Allihop naturligtvis, om de kan. Och den siste som är kvar…”

”…blir du”, avslutade Ned. Han insåg genast att Selmy hade slagit huvudet på spiken. Farorna i mêléen var bara som en extra krydda för Robert, men detta handlade om hans stolthet. ”Ser Barristan har rätt, för det finns inte en man i de sju konungarikena som skulle våga misshaga dig genom att såra dig.”

Röd i ansiktet kom kungen på fötter. ”Försöker ni tala om för mig att de där fega stackarna kommer att låta mig vinna?”

”Definitivt”, svarade Ned och ser Barristan Selmy böjde instämmande på huvudet.

För ett ögonblick var Robert så arg att han inte fick fram ett ord. Han stegade tvärs över tältet, svängde runt och stegade tillbaka med mörkt och ilsket ansikte. Han slet åt sig bröstharnesket från marken och kastade det på Barristan Selmy i stumt raseri. Selmy duckade. ”Ut!” skrek kungen sammanbitet. ”Ut innan jag slår ihjäl någon.”

Ser Barristan försvann snabbt och Ned skulle just till att följa efter då kungen ropade: ”Nej, inte du, Ned.”

Ned stannade kvar. Robert tog upp hornet, fyllde det med öl från en tunna och satte det i händerna på Ned. ”Drick”, sa han bryskt.

”Jag är inte törst…”

”Drick. Din kung befaller det.”

Ned förde hornet till munnen och drack. Ölet var svart och tjockt och så starkt att det sved i ögonen.

Robert satte sig ner igen. ”Fan ta dig, Ned Stark, dig och Jon Arryn. Jag älskade er bägge två, men vad har ni gjort med mig? Det var du som borde ha blivit kung, du eller Jon.”

”Du hade större rätt till tronen.”

”Jag sa åt dig att dricka och inte käfta emot. Du gjorde mig till kung, så nu kan du väl åtminstone lyssna på vad jag har att säga. Se på mig, Ned, se vad regerandet har gjort med mig. Vid alla gudar, för fet för min rustning. Hur i all sin dar gick det till?”

”Robert…”

”Drick och håll tyst, för nu är det kungen som talar. Jag svär att jag aldrig har känt mig så levande som när jag kämpade för att vinna tronen eller så död som nu då jag har vunnit den. Och Cersei…jag har Jon Arryn att tacka för henne. Jag hade ingen lust att gifta mig sedan Lyanna tagits ifrån mig, men Jon sa att riket behövde en arvinge. Cersei Lannister var ett bra parti, sa han, och hon skulle knyta lord Tywin till mig för den händelse att Viserys Targaryen någonsin skulle försöka vinna tillbaka faderns tron.” Kungen skakade på huvudet. ”Jag älskade den gamle mannen, det svär jag på, men nu tror jag att han var en större dumbom än Månpojken. Å, visst är Cersei ljuvlig att titta på, men kall…och som hon vaktar sitt sköte skulle man kunna tro att hon hade allt guld på Casterlyklippan mellan benen. Ge mig ölet om du inte tänker dricka det.” Han tog hornet, tömde det, rapade och torkade sig om munnen. ”Jag är ledsen för din dotters skull, Ned, uppriktigt ledsen. Jag menar det där med vargen. Min son ljög, det kan jag sätta min själ i pant på. Min son…Du älskar väl dina barn?”

”Av hela mitt hjärta”, svarade Ned.

”Jag ska berätta en hemlighet för dig, Ned. Mer än en gång har jag drömt om att avsäga mig kronan, stiga ombord på ett skepp till de fria städerna med min häst och min stridsklubba och ägna mitt liv åt att kriga och hora, för det är vad jag är skapt för. Soldenärkungen — som trubadurerna skulle älska mig — men vet du vad som hejdar mig? Tanken på Joffrey på tronen med Cersei som står bakom honom och viskar i hans öra. Min son. Hur har jag kunnat avla en sådan son, Ned?”

”Han är bara pojken”, mumlade Ned, illa till mods. Han tyckte inte om prins Joffrey, men han kunde höra smärtan i Roberts röst. ”Har du glömt hur vild du var i hans ålder?”

”Det skulle inte bekymra mig om pojken var vild, Ned, för du känner honom inte som jag.” Han suckade och skakade på huvudet. ”Du har kanske rätt, för Jon misströstade ofta om mig, och ändå växte jag upp till en bra kung.” Robert tittade på Ned och blängde bistert på honom då han inte sa något. ”Du skulle kunna hålla med mig nu.”

”Ers höghet…”, började Ned försiktigt.

Robert dunkade Ned i ryggen. ”Säg att jag är en bättre kung är Aerys, så är jag nöjd, men du har aldrig kunnat ljuga, varken för kärleks eller äras skull, Ned Stark. Jag är fortfarande ung och nu när du är här med mig kommer allt att bli annorlunda. Vi ska göra den här regeringstiden till något att sjunga om och må ätten Lannister dra åt helvete. Det luktar bacon. Vem tror du segrar i dag? Har du sett Mace Tyrells pojke? Blomriddaren kallar de honom, och det är en son som vilken man som helst skulle vara stolt över. I den förra torneringen kastade han av kungamördaren så att han landade på sin gyllene rumpa och du skulle ha sett uttrycket i Cerseis ansikte. Jag skrattade så jag fick ont i sidorna. Renly säger att han har en syster, en ung flicka på fjorton och ljuvlig som gryningen…”

De bröt fastan på svart bröd, kokta gåsägg och fisk stekt tillsammans med lök och bacon vid ett bockbord nära flodstranden. Kungens svårmod smalt bort tillsammans med morgondimman och inom kort satt Robert och åt en apelsin och berättade förtjust om en morgon på Örnnästet då de var pojkar. ”…hade skänkt Jon en låda apelsiner, minns du det? Men de hade ruttnat, så jag kastade min tvärs över bordet och träffade Dacks — Redforts koppärrige väpnare — mitt på näsan. Han kastade sin på mig och innan Jon hann så mycket som fjärta flög det apelsiner kors och tvärs över höga salen.” Han skrattade hejdlöst och till och med Ned log vid minnet.

Det här var pojken han vuxit upp tillsammans med, tänkte han, det här var den Robert Baratheon han känt och älskat. Om han kunde bevisa att klanen Lannister låg bakom attentatet mot Bran, bevisa att de hade mördat Jon Arryn, skulle den här mannen lyssna. Då skulle Cersei falla och kungamördaren med henne, och om lord Tywin vågade uppvigla Västern skulle Robert krossa honom lika lätt som han krossat Rhaegar Targaryen i slaget vid Treudden. Han kunde se det hela så klart.

Den frukosten smakade bättre än något Eddard Stark ätit på länge, och efteråt log han lättare och oftare tills det var dags för torneringen att börja igen.

Ned promenerade tillsammans med kungen till rännarbanan. Han hade lovat Sansa att titta på de sista dusterna tillsammans med henne eftersom mamsell Mordana var sjuk den här dagen och hans dotter var fast besluten att inte missa slutet på torneringen. Då han följde Robert till hans plats märkte han att Cersei Lannister hade valt att inte visa sig, för platsen bredvid kungen var tom. Även det gjorde Ned hoppfull.

Han banade sig väg fram till sin dotter och hittade henne just som man blåste i hornen för dagens första dust. Sansa var så fängslad av skådespelet att hon knappt märkte att han kom.

Sandor Clegane var den förste ryttaren som red ut på rännarbanan och han bar en olivgrön mantel över sin sotgrå rustning. Den och hjälmen med det morrande hundhuvudet var de enda prydnader han tillät sig.

”Hundra gulddrakar på kungamördaren”, tillkännagav Lillfinger högt då Jaime Lannister red in på rännarbanan på en vacker fuxfärgad hingst. Hästen hade ett schabrak av förgyllda ringar och Jaime glittrade från huvud till fot. Till och med hans lans var gjord av guldträ från Sommaröarna.

”Topp”, ropade lord Renly tillbaka, ”för Blodhunden ser hungrig ut i dag.”

”Även hungriga hundar vet bättre än att bita den hand som föder dem”, ropade Lillfinger torrt.

Sandor Clegane fällde ner visiret med en ljudlig smäll och intog sin plats. Ser Jaime kastade en slängkyss till en kvinna på läktaren, fällde mjukt ner visiret och red till andra änden av rännarbanan. Båda männen fällde lansarna till attack.

Ned skulle helst av allt velat se dem förlora bägge två, men Sansa var blank i ögonen av iver. Den i all hast uppförda läktaren skakade då hästarna ökade till galopp. Blodhunden lutade sig framåt då han red och höll lansen stadig som en klippa, men Jaime ändrade skickligt ställning alldeles före sammanstötningen. Spetsen på Cleganes lans gled av den gyllene skölden med lejonet utan att göra någon skada medan Jaimes lans träffade mitt i prick. Trä splittrades och Blodhunden vacklade till och fick kämpa hårt för att inte ramla av. Sansa flämtade och folkmassan hurrade.

”Jag undrar vad jag ska göra med dina pengar”, ropade Lillfinger ner till lord Renly.

Blodhunden lyckades nätt och jämnt hålla sig kvar i sadeln. Han ryckte hårt i tyglarna, vände hästen och red tillbaka till änden av rännarbanan för en andra omgång. Jaime Lannister kastade ifrån sig sin avbrutna lans och fick en ny medan han skämtade med sin väpnare. Blodhunden gav hästen sporrarna och dundrade fram i hård galopp och Lannister red honom till mötes. När Jaime den här gången ändrade ställning gjorde Sandor Clegane likadant. Bägge lansarna exploderade och då splittret hade lagt sig travade en ryttarlös fuxfärgad hingst i väg på jakt efter gräs medan ser Jaime Lannister gyllene och bucklig rullade i smutsen.

”Jag visste att Blodhunden skulle vinna”, sa Sansa.

Det hörde Lillfinger. ”Om du även vet vem som vinner nästa dust kan du väl tala om det nu innan lord Renly gör mig helt barskrapad”, ropade han till henne, och Ned log.

”Synd att inte dvärgen är med oss”, inföll lord Renly, ”för då skulle jag ha vunnit dubbelt så mycket.”

Jaime Lannister var på benen igen, men hans utsmyckade lejonhjälm hade vridits ett halvt varv och blivit bucklig då han föll, och nu kunde han inte få av den. Folkmassan buade och pekade och de fina damerna och herrarna försökte förgäves kväva sina skratt, och över alltihop kunde Ned höra Robert skratta högre än alla andra. Till slut var de tvungna att leda i väg Lannisters lejon till en smed, blind och snubblande.

Vid det laget hade ser Gregor Clegane intagit sin position i ena änden av rännarbanan. Han var kolossal, den störste man Eddard Stark någonsin sett. Robert Baratheon och hans bröder var stora precis som Blodhunden, och hemma på Vinterhed fanns en svagsint stalldräng vid namn Hodor som fick dem alla att se ut som dvärgar, men riddaren de kallade Berget som rider skulle ha tornat upp sig även över Hodor. Han var nästan tvåhundrafyrtio centimeter lång med väldiga axlar och armar tjocka som små träd. Hans stridshäst såg ut som en ponny mellan hans bepansrade ben och lansen han bar verkade liten som ett kvastskaft.

Till skillnad från sin bror bodde ser Gregor inte vid hovet. Han var en tillbakadragen man som bara lämnade sina egendomar i händelse av krig och torneringar. Han hade varit med lord Tywin då Kungshamn föll och var då en nydubbad riddare på sjutton år som redan vid den tiden utmärktes av sin storlek och sin oförsonliga grymhet. En del påstod att det var Gregor som drämt lille prins Aegon Targaryens skalle mot en vägg så att den spräcktes och viskade att han efteråt hade våldtagit modern, prinsessan Elia av Dornien, innan han stack svärdet i henne. Men inget av detta sades så Gregor hörde det.

Ned Stark kunde inte minnas att han någonsin pratat med Gregor trots att han kämpat på deras sida under Balon Greyjoys revolt, fast där hade ju varit tusentals riddare. Nu betraktade Ned honom oroligt. Han satte sällan tilltro till skvaller, men det som sades om ser Gregor var fasansfullt. Han skulle snart gifta sig för tredje gången, och det viskades hemska saker om hur hans två första hustrur hade dött. Det påstods att hans borg var ett dystert ställe där tjänare försvann spårlöst och till och med hundarna var rädda för att komma in i stora salen. Och det hade funnits en syster som dött ung och under mystiska omständigheter, och så var det elden som vanställt hans bror och jaktolyckan som dödat deras far. Gregor hade ärvt borgen, guldet och familjens egendomar. Samma dag hade hans yngre bror Sandor gett sig av för att träda i tjänst hos ätten Lannister och det sades att han aldrig återvänt, inte ens på besök.

Då Blomriddaren red in gick ett sus genom folkmassan och Ned hörde Sansa viska ”Å, så vacker han är”. Ser Loras Tyrell var smärt som en vidja och klädd i en rustning av silver som polerats till bländande glans och var inlagd med slingrande svarta vinrankor och små blå förgätmigej. Både Ned och folkmassan insåg samtidigt att det blå i blommorna var safirer och en flämtning steg upp från tusentals strupar. Över pojkens axlar hängde en mantel som var vävd av hundratals riktiga förgätmigejer.

Springaren var lika smärt som ryttaren, ett vackert grått sto byggt för snabbhet. Ser Gregors enorma hingst gnäggade då den kände hennes doft. Pojken från Höggården gjorde något med benen och hästen tog några steg åt sidan, smidig som en dansare. Sansa grep Ned i armen. ”Far, låt inte ser Gregor göra honom illa”, bad hon, och Ned såg att hon bar rosen som ser Loras gett henne dagen innan. Även det hade Jory berättat för honom.

”Det där är torneringslansar”, talade han om för dottern. ”De görs så att de ska splittras vid sammanstötningen så att ingen blir skadad.” Ändå mindes han den döde pojken i kärran med sin mantel av månskäror, och han hade svårt att få fram orden.

Ser Gregor hade svårigheter att behärska hästen, för hingsten gnäggade och skrapade med hovarna i marken och huvudet slet i tyglarna. Berget som rider sparkade djuret hårt i sidorna med sina bepansrade stövlar, och hästen stegrade sig och var nära att kasta av honom.

Blomriddaren hälsade på kungen, red till den andra änden av rännarbanan och fällde lansen. Han var redo. Ser Gregor slet i tyglarna och lyckades inta sin position. Plötsligt började det. Ser Gregors hingst satte av i vild galopp medan stoet flög fram som rinnande siden. Ser Gregor satte upp skölden och kämpade med lansen medan han hela tiden fick anstränga sig hårt för att hålla sin oroliga häst på rak linje. Med ens var Loras Tyrell framme och satte lansspetsen på exakt rätta stället, och innan någon hann blinka föll Berget som rider av. Han var så enorm att han tog hingsten med sig i fallet i en enda röra av stål och man och häst.

Ned hörde applåder, hurrarop, visslingar, chockade flämtningar, upphetsat mummel och över alltihop Blodhundens väsande, skrovliga skratt. Blomriddaren höll in hästen vid änden av rännarbanan, och hans lans var inte ens trasig. Safirerna gnistrade i solen då han leende höjde visiret, och folkmassan blev alldeles till sig.

Mitt på fältet gjorde sig ser Gregor Clegane fri och kom rasande på benen. Han slet av sig hjälmen och kastade den på marken. Ansiktet var mörkt av ursinne och håret föll ner i ögonen. ”Mitt svärd”, röt han till väpnaren och pojken kom springande ut till honom med det. Vid det laget hade även hingsten tagit sig upp på benen.

Gregor Clegane dödade hästen med ett enda hugg som var så våldsamt att det skar igenom halva halsen. På ett ögonblick förvandlades hurraropen till ängsliga tjut. Hingsten föll ner på knä och gav ifrån sig ett skrik när den dog. Då var Gregor med långa kliv redan på väg över rännarbanan mot ser Loras Tyrell med det blodiga svärdet i näven. ”Stoppa honom!” skrek Ned, men hans ord drunknade i oväsendet. Alla andra skrek också och Sansa grät.

Allt gick blixtsnabbt. Blomriddaren ropade på sitt eget svärd då ser Gregor knuffade hans väpnare åt sidan och sträckte sig efter tyglarna till hans häst. Stoet kände lukten av blod och stegrade sig, och Loras Tyrell lyckades bara med knapp nöd sitta kvar. Ser Gregor svingade sitt svärd, ett våldsamt hugg med bägge händerna som träffade pojken i bröstet och stötte honom ur sadeln. Springaren störtade i väg i panik medan ser Loras häpen låg kvar i smutsen, men då Gregor höjde svärdet för att utdela det dödande hugget varnade en väsande röst: ”Låt honom vara”, och en stålklädd hand ryckte bort honom från pojken.

Berget som rider svängde runt i stumt raseri och svingade sitt långsvärd i en mördande båge med all sin massiva styrka bakom, men Blodhunden parerade slaget och det verkade som om de båda bröderna stod och högg mot varandra i en evighet medan en omtumlad Loras Tyrell hjälptes i säkerhet. Tre gånger såg Ned hur ser Gregor måttade våldsamma hugg mot Blodhundens hjälm med det morrande hundhuvudet, men Sandor riktade inte ett enda slag mot broderns oskyddade ansikte.

Det var kungens röst som satte stopp för det…kungens röst och tjugo svärd. Jon Arryn hade sagt att en befälhavare behövde en stark slagfältsröst och Robert hade bevisat att han hade det i slaget vid Treudden. Nu använde han den rösten. ”I KUNGENS NAMN, SLUTA MED DE HÄR GALENSKAPERNA!” dundrade han.

Blodhunden föll ner på knä, ser Gregors hugg skar genom luft och äntligen kom han till besinning. Han släppte svärdet och blängde ilsket på Robert som stod där omgiven av kungsvakten och ett dussin andra riddare och vakter. Utan att säga ett ord vände han sig om, trängde sig förbi Barristan Selmy och stegade därifrån. ”Låt honom gå”, sa Robert, och lika plötsligt som det börjat var det över.

”Är Blodhunden segrare nu?” frågade Sansa.

”Nej”, svarade Ned. ”Det blir en sista dust mellan Blodhunden och Blomriddaren.”

Men det blev Sansa som fick rätt. En liten stund senare kom ser Loras Tyrell tillbaka ut på fältet iförd en enkel linnejacka och sa till Sandor Clegane. ”Jag har er att tacka för mitt liv. Dagen är er, ser.”

”Jag är ingen ser”, svarade Blodhunden, men han tog emot segern och vinnarens guld och, kanske för första gången i sitt liv, folkets kärlek, för de hurrade för honom då han lämnade rännarbanan och gick tillbaka till sitt tält.

När Ned och Sansa promenerade till bågskyttefältet sällade sig Lillfinger och lord Renly och några av de andra till dem. ”Tyrell måste ha vetat att stoet var brunstigt”, sa Lillfinger, ”och jag kan svära på att pojken planerade alltihop, för Gregor har alltid föredragit stora, argsinta hingstar med mer humör än förnuft.” Tanken tycktes roa honom.

Men den roade inte ser Barristan Selmy. ”Det ligger ingen ära i att ta till trick”, sa den gamle mannen stelt.

”Ingen ära kanske men tjugo tusen gulddrakar”, påpekade lord Renly leende.

Den eftermiddagen vann en pojke vid namn Anguy, en okänd ofrälse från Dorniens gränsland, bågskyttetävlingen och besegrade både ser Balon Swann och Jalabhar Xho på hundra steg sedan alla de andra bågskyttarna blivit utslagna på kortare distanser. Ned skickade i väg Alyn för att söka upp pojken och erbjuda honom en plats i handens livvakt, men han var rusig av vin och segern, drömde om oanade rikedomar och tackade nej.

Mêléen höll på i tre timmar. Nära fyrtio män deltog, friryttare och vandrande riddare, och nydubbade riddare som försökte skaffa sig ett gott anseende. De stred med trubbiga vapen i ett kaos av lera och blod, små grupper som kämpade tillsammans och sedan vände sig mot varandra allt eftersom allianser bildades och upplöstes, tills det bara var en man kvar. Segraren var den röde prästen Thoros från Myr, en galning som rakade huvudet och slogs med ett flammande svärd. Han hade vunnit mêléer förut, för eldsvärdet skrämde de andra ryttarnas hästar och ingenting skrämde Thoros. Slutresultatet blev tre brutna ben, ett spräckt nyckelben, ett dussin krossade fingrar, två hästar som måste avlivas, och fler skärsår, stukningar och blåmärken än någon orkade räkna. Ned var oändligt glad för att Robert inte hade deltagit.

På festen den kvällen kände sig Eddard Stark mer hoppfull än han gjort på länge. Robert var på strålande humör, klanen Lannister syntes inte till någonstans och till och med hans döttrar uppförde sig ordentligt. Jory hade hämtat Arya så att även hon fick vara med och Sansa var trevlig mot systern. ”Torneringen var magnifik”, andades hon. ”Du borde ha kommit. Hur gick det med dansen?”

”Hela jag är mörbultad”, rapporterade Arya lyckligt och visade stolt ett stort blåmärke på benet.

”Du måste vara förskräcklig på att dansa”, sa Sansa lite undrande.

Medan Sansa senare var och lyssnade på en sångtrupp som uppförde en komplicerad ringdans med sammanvävda ballader som kallades ”Drakdansen” inspekterade Ned själv blåmärket. ”Jag hoppas Forel inte är för hård mot dig”, sa han.

Arya stod på ett ben. Hon hade blivit mycket bättre på det på sista tiden. ”Syrio säger att varje blåmärke är en läxa, och att varje läxa gör en bättre.”

Ned rynkade pannan. Syrio Forel hade utmärkt rykte och hans yviga Braavosstil passade bra till Aryas smäckra klinga, men ändå…För några dagar sedan hade hon vandrat omkring med en bit svart siden för ögonen. Syrio höll på att lära henne att se med öronen och näsan och huden, hade hon talat om för honom. Innan dess hade han låtit henne göra kullerbyttor och baklängessaltomortaler. ”Arya, är du säker på att du vill fortsätta med det här?”

Hon nickade. ”I morgon ska vi fånga katter.”

”Katter.” Ned suckade. ”Det kanske var ett misstag att anlita den här mannen från Braavos, och om du vill kan jag be Jory ta över lektionerna, eller jag skulle kunna tala med ser Barristan. I sin ungdom var han den duktigaste svärdskämpen i de sju konungarikena.”

”Jag vill inte ha dem”, sa Arya. ”Jag vill ha Syrio.”

Ned körde handen genom håret. Vilken hygglig vapenmästare som helst kunde lära Arya svärdskonstens grunder utan allt det här tramset med att leka blindbock, slå kullerbyttor och stå på ett ben, men han kände sin yngsta dotter tillräckligt väl för att veta att det inte var någon idé att diskutera när hon sköt fram hakan så där envist. ”Som du vill”, sa han och tänkte att hon säkert skulle tröttna snart. ”Men försök att vara försiktig.”

”Det ska jag”, lovade hon högtidligt samtidigt som hon smidigt hoppade från höger till vänster ben.

Mycket senare när Ned fört flickorna tillbaka till staden och sett till att de kom i säng — Sansa med sina drömmar och Arya med sina blåmärken — gick han upp till sina egna gemak högst upp i handens torn. Dagen hade varit varm och det var instängt och kvavt i rummet. Ned gick fram till fönstret och öppnade de tunga fönsterluckorna för att släppa in den svala nattluften. På andra sidan borggården såg han ett fladdrande ljussken från Lillfingers fönster trots att det var en bra bit efter midnatt, och nere vid floden började festen först nu mattas av.

Han tog fram dolken och studerade den. Lillfingers blad, vunnet av Tyrion Lannister i ett vad på en tornering, och skickat för att mörda Bran i sömnen. Varför? Varför skulle dvärgen vilja se Bran död? Varför skulle någon vilja se Bran död?

Dolken, Brans fall, allt hängde på något sätt ihop med mordet på Jon Arryn, det var han övertygad om, men ändå var sanningen om Jons död lika förborgad för honom som den varit då han började. Lord Stannis hade inte återvänt till Kungshamn för torneringen, och Lysa Arryn bröt inte tystnaden bakom Örnnästets höga murar. Väpnaren var död och Jory letade fortfarande igenom skökohusen. Vad hade han utom Roberts oäkting?

Ned tvivlade inte ett ögonblick på att vapenmästarens surmulne lärling var kungens son, för ätten Baratheons drag syntes tydligt i hans ansikte: hakan, ögonen och det där svarta håret. Renly var för ung för att vara far till en pojke i den åldern och Stannis för känslokall och alltför medveten om plikt och ära. Gendry måste vara Roberts son.

Han visste det, men till vilken nytta? Kungen hade andra oäkta barn spridda över de sju konungarikena, och han hade öppet erkänt en av sina oäktingar, en pojke i Brans ålder vars mor var högättad. Pojken fostrades av lord Renlys slottsfogde på Stormens ände.

Ned mindes även Roberts första barn, en dotter som föddes i Arryndalen när Robert knappt var mer än en pojke själv. Det var en ljuvlig liten flicka, och den unge lorden av Stormens ände hade avgudat henne. Han brukade komma på besök varenda dag för att leka med barnet långt efter det att han tappat intresset för modern, och Ned släpades ofta med som sällskap vare sig han ville det eller ej. Flickan borde vara sjutton eller arton vid det här laget, insåg han, och äldre än Robert varit då han blev far till henne. Det var en konstig tanke.

Cersei kunde inte ha blivit särskilt förtjust över makens oäkta barn, men när det kom till kritan spelade det ingen roll om kungen hade en oäkting eller hundra, för lagar och sedvänjor gav nästan inga rättigheter alls till oäktingar. Varken Gendry, flickan i Arryndalen eller pojken på Stormens ände kunde hota Roberts äkta barn…

Hans funderingar avbröts av en försiktig knackning på dörren. ”Det är en man som söker er, ers nåd”, ropade Harwin, ”men han vägrar att uppge sitt namn.”

”Skicka in honom”, svarade Ned samtidigt som han undrade vem det kunde vara.

Besökaren var en kraftig karl i leriga stövlar och en tung rock av grovt brunt kläde. Ansiktet doldes av en huva och händerna var indragna i de stora, vida ärmarna.

”Vem är ni?” frågade Ned.

”En vän”, svarade mannen med låg, främmande röst. ”Vi måste tala i enrum, lord Stark.”

Nyfikenheten vann över försiktigheten. ”Lämna oss, Harwin”, befallde han, och det var först då de blev ensamma som besökaren drog ner huvan.

”Lord Varys?” utbrast Ned förvånat.

”Lord Stark”, sa Varys artigt och slog sig ner. ”Jag undrar om jag kunde få besvära om något att dricka?”

Ned fyllde två bägare med sommarvin och räckte den ena till Varys. ”Jag skulle ha kunnat passera bara några decimeter ifrån er utan att känna igen er”, sa han klentroget. Han hade aldrig sett eunucken klädd i något annat än siden och sammet och finaste damast, och den här mannen luktade svett i stället för syrenparfym.

”Det var vad jag hoppades på”, sa Varys, ”för det skulle inte vara bra om vissa personer fick veta att vi talats vid i enrum. Drottningen bevakar er noggrant. Det här vinet smakar utsökt. Tack ska ni ha.”

”Hur tog ni er förbi mina andra vakter?” undrade Ned. Porther och Cayn hade varit posterade utanför tornet och Alyn i trappan.

”Röda slottet har hemliga gångar som bara spöken och spindlar känner till.” Varys log ursäktande. ”Jag ska inte uppehålla er länge, ers nåd, men det finns saker som ni bör känna till, för ni är kungens hand och kungen är en dåre.” Eunuckens sliskiga tonfall var helt borta och hans röst var skarp och hård som en pisksnärt. ”Er vän, jag vet, men ändock en dåre…och dömd om ni inte räddar honom. I dag var det nära ögat. De hade hoppats kunna döda honom under mêléen.”

För ett ögonblick var Ned mållös av chock. ”Vilka?”

Varys smuttade på vinet. ”Om jag måste tala om det för er är ni en ännu större dåre än Robert och jag står på fel sida.”

”Klanen Lannister”, sa Ned. ”Drottningen…nej, jag vägrar tro det ens om Cersei, och hon bad honom att inte slåss!”

”Hon förbjöd honom att slåss inför hans bror, hans riddare och halva hovet. Säg mig ärligt, vet ni något säkrare sätt att få kung Robert att delta i mêléen?”

Ned kände sig illamående. Eunucken hade slagit huvudet på spiken. Säg åt Robert Baratheon att han inte kunde eller inte borde eller inte fick göra en sak och den var så gott som gjord. ”Men även om han hade deltagit, vem skulle ha vågat rikta ett slag mot kungen?”

Varys ryckte på axlarna. ”Det var fyrtio ryttare i mêléen, och ätten Lannister har många vänner. Vem skulle kunnat kalla det mord om något hugg råkat träffa hans höghet mitt i kaoset av gnäggande hästar och ben som bröts och Thoros från Myr som viftade med det där idiotiska eldsvärdet?” Han reste sig, gick fram till vinkruset och fyllde på bägaren. ”När dådet var utfört skulle mördaren falla ihop, alldeles utom sig av sorg, och jag kan nästan höra honom gråta. Så sorgligt. Men den barmhärtiga och medlidsamma änkan skulle utan tvivel ha förbarmande med den olycklige stackaren, dra upp honom på fötter och välsigna honom med en öm, förlåtande kyss. Den gode kung Joffrey skulle inte ha något annat val än att benåda honom.” Eunucken strök sig över kinden. ”Eller också skulle Cersei kanske låta ser Ilyn halshugga honom, för på det sättet vore risken mindre för klanen Lannister, även om det blev en otrevlig överraskning för deras lille vän.”

Ned kände ilskan stiga inom sig. ”Ni kände till den här komplotten och ändå gjorde ni ingenting.”

”Jag för befälet över spioner, inte krigare.”

”Ni kunde ha kommit till mig tidigare.”

”Det kunde jag ha gjort, det medger jag, och ni skulle ha rusat raka vägen till kungen, eller hur? Och när Robert fick höra om faran, vad skulle han då ha gjort? Det undrar jag.”

Ned funderade på saken. ”Han skulle ha förbannat dem allihop och deltagit i mêléen för att visa att han inte var rädd för dem.”

Varys slog ut med händerna. ”Jag har ännu en bekännelse att göra, lord Eddard. Jag var nyfiken på hur ni skulle agera. Ni undrar varför jag inte kom till er och jag måste svara: För att jag inte litade på er, ers nåd.”

”Ni litade inte på mig?” Ned var uppriktigt förvånad.

”Det finns två olika slags människor i Röda slottet, lord Eddard”, förklarade Varys. ”De som är lojala mot riket och de som bara är lojala mot sig själva. Fram till i morse kunde jag inte säga vilken sort ni tillhörde…så jag väntade för att se…och nu vet jag säkert.” Han log lite snett och för ett ögonblick var hans privata och offentliga ansikte ett och samma. ”Jag börjar förstå varför drottningen fruktar er så djupt, ja, det gör jag.”

”Det är er hon borde frukta”, invände Ned.

”Nej, jag är den jag är. Kungen utnyttjar mig, men jag är också en skamfläck för honom. Vår Robert är en mäktig krigare och sådana karlakarlar som han har bara förakt till övers för skvallerbyttor och spioner och eunucker. Om den dagen skulle komma då Cersei säger ’Döda den mannen’, kommer Ilyn Payne att hugga huvudet av mig i en handvändning och vem ska då sörja stackars Varys? Varken i Norden eller Södern besjunger de spindlar.” Han sträckte ut handen och rörde mjukt vid Ned. ”Men ni, lord Stark…jag tror…nej, jag vet…att han aldrig skulle kunna döda er, inte ens om drottningen krävde det, och där ligger kanske vår räddning.”

Det var för mycket och ett kort ögonblick ville Eddard Stark bara återvända till Vinterhed, till den rena enkelheten i Norden där fienderna var vintern och rövarna bortom muren. ”Men nog har väl Robert lojala vänner”, protesterade han. ”Hans bröder och hans…”

”…hustru”, avslutade Varys med ett spetsigt leende. ”Hans bröder hatar ätten Lannister, det är sant, men att hata drottningen är inte detsamma som att älska kungen. Ser Barristan älskar sin ära, stormäster Pycelle älskar sitt ämbete och Lillfinger älskar Lillfinger.”

”Kungsvakten…”

”En papperssköld”, avbröt eunucken. ”Försök att inte se så chockerad ut, lord Stark. Jaime är själv en edsvuren broder av de vita svärden och vi vet alla vad hans ed är värd. De dagar då män som Ryam Redwyne och prins Aemon drakriddaren bar den vita manteln är sedan länge förbi och existerar numera endast i balladerna. Av dessa sju är det bara ser Barristan Selmy som är gjord av sant stål och Selmy är gammal. Ser Boros och ser Meryn är drottningens handgångne män ända in i märgen och jag har även djupa misstankar då det gäller de övriga. Nej, ers nåd, när svärden dras på allvar är ni den ende sanne vännen Robert Baratheon har.”

”Robert måste få veta det här”, förkunnade Ned, ”för om det ni säger är sant, om bara en del av det är sant, måste kungen själv få höra det.”

”Och vad ska vi lägga fram för bevis för honom? Mitt ord mot deras? Mina små fåglar mot drottningen och kungamördaren, mot hans bröder och hans råd, mot ståthållarna i Östern och Västern, mot den mäktiga Casterlyklippan? Då är det lika bra att ni skickar efter ser Ilyn med en gång, så sparar vi tid. Jag vet var det kommer att sluta.”

”Men om det ni säger är sant kommer de bara att bida sin tid och göra ett nytt försök.”

”Det kommer de att göra”, instämde Varys, ”och snarare förr än senare, är jag rädd. Ni gör dem ytterst ängsliga, lord Eddard, men mina små fåglar ska lyssna och tillsammans kan vi kanske hejda dem, ni och jag.” Han reste sig och drog huvan för ansiktet. ”Tack för vinet. Vi ska talas vid snart igen, men när vi träffas i rådet nästa gång måste ni vara noga med att behandla mig med ert vanliga förakt. Det bör inte bli svårt för er.”

Han var framme vid dörren då Ned ropade: ”Varys.” Eunucken vände sig om. ”Hur dog Jon Arryn?”

”Jag undrade när ni skulle fråga det.”

”Berätta.”

”De kallar det Lys tårar. Det är sällsynt och dyrbart, klart och sött som vatten, och det lämnar inga spår. Jag bönföll lord Arryn att använda en munskänk, i just detta rum bönföll jag honom, men han ville inte höra talas om saken. Bara en feg stackare skulle någonsin komma på tanken, sa han.”

Ned måste få veta resten. ”Vem gav honom giftet?”

”Någon nära vän som ofta delade en måltid med honom förmodligen. Å, men vem av dem? Det fanns många sådana, och lord Arryn var en vänlig och tillitsfull man.” Eunucken suckade. ”Det fanns en pojke, och han hade Jon Arryn att tacka för allt, men när änkan flydde till Örnnästet med sitt hushåll stannade han kvar i Kungshamn och levde livets glada dagar. Det gläder alltid mitt hjärta då det går bra för de unga här i världen.” Hans röst var som en pisksnärt igen och vartenda ord var som ett slag. ”Han måste ha tagit sig stilig ut i torneringen i sin skinande nya rustning med de där månskärorna på manteln. Synd att han dog så olägligt, innan ni hann tala med honom…”

Ned kände sig själv halvt förgiftad. ”Väpnaren”, sa han. ”Ser Hugh.” Hjul inuti hjul inuti hjul. Det dunkade i Neds huvud. ”Varför? Varför just nu. Jon Arryn hade varit hand i fjorton år. Vad var det han gjorde som tvingade dem att mörda honom?”

”Han ställde frågor”, svarade Varys och slank ut genom dörren.

TYRION

Medan Tyrion Lannister stod där i kylan före gryningen och såg Chiggen slakta hans häst satte han upp ännu en post på den skuld som ätten Stark hade till honom. Det steg upp ånga från djurkroppen då den satte soldenären öppnade magen med sin glänsande kniv, och händerna rörde sig skickligt och gjorde inte ett snitt i onödan, för arbetet måste klaras av snabbt innan stanken av blod lockade ner skuggkatterna från kullarna.

”Ingen av oss kommer att gå hungrig i kväll”, sa Bronn. Han var nästan en skugga själv, bara skinn och ben, men stark som en oxe med svarta ögon och svart hår och skäggstubb.

”En del av oss kanske”, rättade Tyrion, ”men jag är inte särskilt förtjust i hästkött, särskilt inte när det kommer från min häst.”

”Kött är kött”, fastslog Bronn med en axelryckning. ”Dothrakierna föredrar häst framför oxe eller svin.”

”Tar du mig för en dothrakier?” undrade Tyrion surt. Det var sant att dothrakierna åt hästkött, och de satte också ut missbildade barn åt vildhundarna som sprang efter deras khalasarer. Dothrakiernas sedvänjor hade ingen större lockelse för honom.

Chiggen skar av en tunn remsa blodigt kött från djurkroppen och höll upp den. ”Vill du smaka, dvärg?”

”Min bror Jaime gav mig det där stoet på min tjugotredje namndag”, upplyste Tyrion med klanglös röst.

”Tacka honom från oss om du någonsin träffar honom igen.” Chiggen flinade och visade sina gula tänder och slukade det råa köttet i två munsbitar. ”Det känns att det är en ädel ras.”

”Köttet smakar bättre om du steker det med lök”, insköt Bronn.

Tyrion linkade därifrån utan att säga ett ord. Kylan hade trängt djupt in i märgen och han hade så ont i benen att han knappt kunde gå. Kanske var det hans döda sto som haft störst tur. Han hade många timmars ritt framför sig följd av några ynka tuggor mat och kort sömn på hård mark i kylan, och sedan ytterligare en natt med samma sak och en till och ännu en, och bara gudarna visste hur det hela skulle sluta. ”Må hon ruttna i helvetet, hon och alla andra i ätten Stark”, muttrade han och tog sig mödosamt upp på vägen.

Minnet var fortfarande bittert. I ena ögonblicket hade han beställt mat och i nästa fann han sig ansikte mot ansikte med ett rum fullt av beväpnade män medan Jyck drog svärdet och den feta värdshusvärdinnan skrek: ”Inga svärd, inte här inne, snälla ni.”

Tyrion hejdade snabbt Jyck innan han ordnade så att de blev hackade i småbitar. ”Har du glömt bort hur man uppför sig, Jyck? Vår värdinna sa inga svärd. Gör som hon ber.” Han tvingade fram ett leende som måste ha sett precis lika ömkligt ut som han kände sig. ”Ni begår ett sorgligt misstag, lady Stark, för jag hade ingen del i attentatet mot er son, vid min ära…”

”Ätten Lannisters ära”, var allt hon sa och höll upp händerna så att hela rummet kunde se dem. ”Hans dolk lämnade de här ärren, den dolk som han skickade för att slita upp strupen på min son.”

Tyrion kände ilskan runt omkring sig, tjock som rök, och den fick näring av de djupa jacken i lady Starks händer. ”Döda honom”, väste en berusad slampa längst bak i rummet och andra röster tog upp kravet snabbare än han trott var möjligt. De var alla främlingar som för bara ett kort ögonblick sedan varit nog så vänliga, men nu ropade de på hans blod som jakthundar som fått upp spåret.

Tyrion höjde rösten till sitt försvar och försökte få den att inte darra. ”Om lady Stark anser att jag har något brott att stå till svars för ska jag följa med henne och bevisa min oskuld.”

Det var den enda möjliga utvägen, för att försöka slå sig ut ur det här var detsamma som att lägga sig i en förtidig grav. Gott och väl dussinet män hade dragit sina svärd som svar på lady Starks bön om hjälp: riddaren från Harrenhal, de tre soldaterna med ätten Brackens vapen, ett par skumma soldenärer som såg ut som om de lika gärna kunde slå ihjäl honom som spotta och några idiotiska lantarbetare som utan tvekan inte hade en aning om vad de sysslade med. Vad hade Tyrion att sätta emot? En dolk i bältet och två män. Jyck var ganska duktig på att hantera ett svärd, men Morrec räknades knappt, för han var ingen soldat utan Tyrions alltiallo — stalldräng, kock och betjänt. Och vad Yoren än personligen tyckte så hade de svarta bröderna svurit att aldrig lägga sig i rikets interna tvister. Yoren skulle inte göra någonting.

Och den svarte brodern steg mycket riktigt åt sidan när den gamle riddaren vid Catelyn Starks sida sa: ”Ta deras vapen.” Soldenären Bronn steg fram och ryckte svärdet ur händerna på Jyck och tog ifrån dem dolkarna. ”Bra”, sa den gamle mannen då spänningen i skänkrummet märkbart lade sig. ”Utmärkt”, och Tyrion kände igen den barska rösten. Det var Vinterheds vapenmästare med bortrakade polisonger.

Det rann scharlakansröd saliv från den feta värdshusvärdinnans mun när hon bönföll Catelyn Stark: ”Döda honom inte här!”

”Döda honom inte någonstans”, insköt Tyrion enträget.

”Ta honom någon annanstans, för jag vill inte ha något blod här, ers nåd. Jag vill inte ha med de högättades gräl att göra.”

”Vi ska föra honom tillbaka till Vinterhed”, förklarade Catelyn, och Tyrion tänkte Varför inte… Vid det laget hade han fått en chans att se sig omkring i rummet och skaffa sig en bättre uppfattning om situationen, och han var inte helt missnöjd med det han såg. Visst var det skickligt gjort av lady Stark, inget tvivel om den saken. Hon hade tvingat dem att offentligt bekräfta de eder som de lorder de tjänade hade svurit hennes far och sedan bett dem om hjälp, och hon som till på köpet bara var kvinna, det var inte illa. Men hon hade inte lyckats riktigt så bra som hon kanske skulle ha önskat. Grovt räknat fanns det närmare femtio män i skänkrummet, och Catelyn Starks vädjan hade bara fått ett dussintal att ställa upp. De andra såg ut att vara förvirrade, rädda eller till och med ointresserade. Bara två av soldaterna med ätten Freys vapen hade rest sig, noterade Tyrion, och de hade snabbt satt sig ner igen då deras kapten inte reagerade. Han skulle ha lett om han hade vågat.

”Då rider vi till Vinterhed”, sa han i stället. Det var en lång ritt, vilket han kunde intyga som just kom därifrån, men det kunde hända mycket på vägen. ”Min far kommer att undra var jag har blivit av”, tillade han och fångade blicken hos friryttaren som erbjudit sig att avstå från sitt rum, ”och han kommer att betala en rundlig belöning till den som bringar honom nyheter om vad som har hänt här i dag.” Det skulle lord Tywin naturligtvis inte göra, men Tyrion skulle gottgöra det när han blev fri.

Ser Rodrik kastade en blick på sin härskarinna och verkade orolig, vilket han hade all anledning att vara. ”Hans män får följa med honom”, tillkännagav den gamle riddaren, ”och vi ser helst att resten av er håller tyst om vad ni har sett här.”

Tyrion hade svårt att hålla sig för skratt. Tyst? Den gamle dåren. Såvida han inte tog med sig alla på värdshuset skulle nyheten börja spridas i samma stund som de försvunnit. Friryttaren med guldmyntet i fickan skulle flyga som en pil till Casterlyklippan, och om inte han gjorde det skulle någon annan göra det. Yoren skulle ta med sig historien söderut och den där idiotiske trubaduren skulle kanske göra en ballad om den. Soldaterna från huset Frey skulle rapportera tillbaka till sin lord, och bara gudarna visste vad han skulle ta sig till. Lord Walder Frey hade visserligen svurit trohetsed till Flodvattnet, men han var en försiktig man som levt länge genom att se till att han alltid stod på den vinnande sidan. Och han skulle åtminstone skicka sina fåglar söderut till Kungshamn, och det kunde hända att han vågade göra mer än så.

Catelyn Stark slösade inte bort tiden. ”Vi måste rida genast, och vi behöver utvilade hästar och proviant för färden. Ni män vet att ni har huset Starks eviga tacksamhet, och om någon av er vill hjälpa oss att bevaka våra fångar och föra dem välbehållna till Vinterhed lovar jag att ni ska bli rikligt belönade.” Det var allt som behövdes, och de dårarna störtade fram. Tyrion granskade deras ansikten; de skulle i sanning bli rikligt belönade, lovade han sig själv, men kanske inte riktigt på det sätt de tänkt sig.

Men inte ens när de föste ut honom, sadlade hästarna i regnet och band hans händer med grovt rep var Tyrion Lannister rädd på allvar. De skulle aldrig lyckas föra honom till Vinterhed, det skulle han ha kunnat slå vad om. Inom ett dygn skulle ryttare vara efter dem, fåglar skulle skickas i väg och med all säkerhet skulle någon av flodlorderna vara tillräckligt angelägen om att ställa sig in hos hans far för att ingripa. Tyrion stod just och gratulerade sig till sin förslagenhet då någon satte en huva över huvudet på honom och lyfte upp honom i en sadel.

De gav sig i väg i regnet i hård galopp och inom kort hade Tyrion fått en fruktansvärd kramp i låren och det dunkade av smärta i baken. Till och med när de kommit ett gott stycke från värdshuset och Catelyn Stark saktade ner till trav var det en eländig färd över ojämn mark som inte precis blev drägligare av att han inte kunde se någonting. I varje krök och sväng riskerade han att falla av hästen; huvan dämpade alla ljud, så att han inte kunde urskilja vad som sades runt omkring honom, och regnet trängde igenom tyget och fick det att klibba fast vid ansiktet så att han måste kämpa för att få luft. Repet skavde sönder handlederna och tycktes dras åt allt eftersom natten led. Jag skulle precis slå mig ner vid en varm eld och äta stekt fågel då den där erbarmlige trubaduren öppnade munnen, tänkte han dystert. Den erbarmlige trubaduren hade följt med dem. ”Det här är stoff för en fantastisk ballad och den ska jag skriva”, sa han till Catelyn Stark när han tillkännagav att han tänkte slå följe med dem för att se hur det ”härliga äventyret” skulle sluta. Tyrion undrade om pojken skulle tycka att äventyret var lika härligt när Lannisters soldater hann i kapp dem.

Regnet hade äntligen upphört och gryningsljuset sipprade genom det våta tyget som täckte hans ögon då Catelyn Stark gav order om att de skulle göra halt. Omilda händer drog ner honom från hästen, lösgjorde handlederna och slet av huvan. Då han såg den smala och steniga vägen, kullarna som reste sig höga och vilda runt omkring dem och de spetsiga, snöklädda topparna långt borta vid horisonten gav han med ens upp allt hopp. ”Det här är bergsvägen”, flämtade han till och såg anklagande på lady Stark. ”Den östra vägen. Ni sa att vi skulle rida till Vinterhed!”

Catelyn Stark bevärdigade honom med ett svagt leende. ”Era vänner kommer utan tvekan att rida åt det hållet då de förföljer oss och jag önskar dem lycklig färd.”

Även nu, många dagar senare, fyllde minnet honom med bittert raseri. I hela sitt liv hade Tyrion berömt sig av sin list, den enda gåva gudarna funnit för gott att skänka honom, och ändå hade den här sju gånger förbannade varginnan Catelyn Stark gång på gång överlistat honom. Den vetskapen plågade honom mer än själva det faktum att han blivit bortförd.

De stannade bara så lång tid det tog att ge hästarna mat och vatten och så bar det av igen. Den här gången slapp Tyrion huvan. Efter den andra natten band de inte längre hans händer och när de kommit upp bland kullarna brydde de sig inte ens om att vakta honom. Det verkade som om de inte var rädda för att han skulle försöka fly, och varför skulle de vara det? Här uppe var landskapet ogästvänligt och vilt och bergsvägen föga mer än en stenig stig. Om han flydde, hur långt skulle han då komma, ensam och utan proviant? Skuggkatterna skulle sluka honom i en enda munsbit, och klanerna som höll till i bergsfästena var stråtrövare och mördare som inte rättade sig efter någon annan lag än svärdets.

Lady Stark drev dem obevekligt framåt, och han visste vart de var på väg. Det hade han vetat sedan det ögonblick de slet av honom huvan. De här bergen tillhörde huset Arryn och den framlidne handens änka var en Tully, Catelyn Starks syster…och ingen vän till ätten Lannister. Tyrion hade känt lady Lysa flyktigt under hennes år i Kungshamn, och han såg inte fram emot att förnya bekantskapen.

De andra var samlade vid en bäck en bit bortåt bergsvägen. Hästarna hade druckit sig otörstiga av det kalla vattnet och gick och betade av det bruna gräset som växte i bergssprickorna. Jyck och Morrec satt ihopkrupna intill varandra, surmulna och eländiga. Mohor stod böjd över dem och lutade sig mot spjutet, iförd en rund järnhätta som fick honom att se ut som om han hade en skål på huvudet. I närheten satt Marillion, trubaduren, och oljade sin luta medan han klagade över att fukten förstörde strängarna.

”Vi måste få vila lite, ers nåd”, sa den vandrande riddaren ser Willis Wode till Catelyn Stark då Tyrion närmade sig. Han var lady Whents man, hårdnackad och envis, och den förste som rest sig för att hjälpa Catelyn Stark på värdshuset.

”Ser Willis har rätt, ers nåd”, instämde ser Rodrik, ”och det här är den tredje hästen vi har förlorat…”

”Vi kommer att förlora mer än hästar om Lannisters soldater hinner i kapp oss”, påminde hon dem. Hennes ansikte var väderbitet och magert, men det hade inte mist något av sin beslutsamhet.

”Den chansen är inte stor”, insköt Tyrion.

”Lady Catelyn bad inte om din åsikt, dvärg”, snäste Kurleket, en stor fet åsna med kortklippt hår och grisansikte. Han var en av Brackens soldater i tjänst hos lord Jonos. Tyrion hade gjort en extra ansträngning för att lära sig deras namn, så att han senare skulle kunna tacka dem för deras ömsinta behandling av honom, för en Lannister betalade alltid sina skulder. Det skulle Kurleket en dag få erfara, liksom hans vänner Lharys och Mohor och den gode ser Willis, och soldenärerna Bronn och Chiggen. Han planerade en särskilt hård läxa för Marillion med sin luta och den vackra tenorrösten som så manligt kämpade för att hitta på rimord på dvärg och krympling, så att han kunde göra en ballad om den skymfande behandling de utsatte Tyrion för.

”Låt honom tala”, befallde lady Stark.

Tyrion Lannister satte sig på en sten. ”Vid det här laget rider era förföljare troligen i sporrsträck över Näset, på väg mot Vinterhed längs kungsvägen…om det nu är några som följer efter oss, vilket inte alls är säkert. Min far har med all sannolikhet fått reda på vad som hänt mig…men han är inte överdrivet förtjust i mig, och jag är inte alls övertygad om att han bryr sig om att göra något.” Det var bara till hälften lögn. Lord Tywin Lannister struntade blankt i sin vanställde son, men han tolererade inga skymfer mot sitt hus ära. ”Det här är vilda och farliga trakter, lady Stark. Ni kommer inte att få hjälp av någon förrän ni når Dalen, och varje häst ni förlorar blir en ytterligare börda för de andra. Dessutom riskerar ni att förlora mig. Jag är liten och inte stark, och om jag dör, vad ska då alltihop vara bra för?” Det var däremot ingen lögn, för Tyrion visste inte hur länge till han skulle orka hålla den här takten.

”Man skulle kunna hävda att er död är meningen med alltihop, Lannister”, svarade Catelyn Stark.

”Det tror jag inte”, invände Tyrion, ”för om ni ville se mig död behövde ni bara säga ett ord, så skulle någon av era lojala vänner gladeligen göra processen kort med mig.” Han tittade på Kurleket, men karlen var för korkad för att uppfatta ironin.

”Ätten Stark mördar inte män i deras sängar.”

”Det gör inte jag heller”, sa han, ”och jag vill än en gång försäkra er att jag inte hade något med mordförsöket på er son att göra.”

”Mördaren var beväpnad med er dolk.”

Tyrion kände ilskan stiga inombords. ”Det var inte min dolk”, envisades han. ”Hur många gånger måste jag svära på det? Lady Stark, vad ni än tror om mig så är jag inte dum. Bara en dåre skulle beväpna en lejd hejduk med sitt eget blad.”

För ett aldrig så kort ögonblick tyckte han sig se skymten av tvivel i hennes ögon, men allt hon sa var: ”Varför skulle Petyr ljuga för mig?”

”Varför skiter en björn i skogen?” frågade han. ”För att det är hans natur, och för en man som Lillfinger är det lika naturligt att ljuga som att andas. Det borde ni av alla människor veta.”

Hennes mun blev till ett hårt streck och hon tog ett steg närmare honom. ”Vad menar ni med det, Lannister?”

Tyrion lade huvudet på sned. ”Varenda man vid hovet har hört honom berätta om hur han tog er mödom, ers nåd.”

”Det är lögn!” utbrast Catelyn Stark.

”Å, elake lille dvärg”, sa Marillion chockerad.

Kurleket drog dolken, en vass sak av svart järn. ”Säg bara ett ord, ers nåd, så ska jag kasta hans lögnaktiga tunga för era fötter.” Hans grisögon var våta av upphetsning vid tanken.

Catelyn Stark stirrade på Tyrion och han hade aldrig sett ett kallare ansikte. ”Petyr Baelish älskade mig en gång i tiden då han bara var pojke. Hans passion var en tragedi för oss alla, men den var äkta och ren och det är ingenting att göra narr av. Han ville ha min hand, och det är hela sanningen. Ni är en riktigt ond man, Lannister.”

”Och ni är en riktig dåre, lady Stark. Lillfinger har aldrig älskat någon annan än Lillfinger, och jag kan försäkra er att det inte är er hand han skryter om utan era svällande bröst och den där ljuva munnen och hettan mellan era ben.”

Kurleket tog ett bastant tag om Tyrions hår, ryckte omilt hans huvud bakåt och satte dolken mot strupen. Tyrion kunde känna det kalla stålet mot huden under hakan. ”Ska jag skära av honom halsen, ers nåd?”

”Döda mig så dör sanningen med mig”, flämtade Tyrion.

”Låt honom tala”, befallde Catelyn Stark.

Kurleket släppte motvilligt Tyrions hår.

Tyrion drog ett djupt andetag. ”Hur sa Lillfinger att jag fick hans dolk?”

”Ni vann den av honom i ett vad under torneringen på prins Joffreys namndag.”

”Då min bror Jaime kastades av hästen av Blomriddaren, det var väl hans historia?”

”Det var det”, medgav hon med en rynka i pannan.

”Ryttare!”

Skriket kom från den vindpinade bergskammen ovanför dem. Ser Rodrik hade skickat Lharys uppför den steniga branten för att hålla utkik över vägen medan de vilade.

På en lång stund rörde sig ingen. Catelyn Stark var den första som reagerade. ”Ser Rodrik, ser Willis, till häst!” ropade hon. ”Samla de andra hästarna bakom oss. Mohor, vakta fångarna…”

”Beväpna oss!” Tyrion kom på fötter och grep henne i armen. ”Ni kommer att behöva vartenda svärd.”

Hon visste att han hade rätt, det såg Tyrion. Bergsklanerna brydde sig inte det minsta om fiendskapen mellan adelshusen utan skulle dräpa Stark och Lannister med samma glöd, precis som de dödade varandra. De skulle kanske skona Catelyn, för hon var fortfarande ung nog att föda söner. Ändå tvekade hon.

”Jag hör dem!” utropade ser Rodrik. Tyrion vred på huvudet och lyssnade, och så hörde även han hovslagen från dussinet hästar eller mer som kom närmare. Plötsligt blev det fart på allihop, och männen drog sina vapen och rusade mot hästarna.

Det regnade småsten omkring dem då Lharys i våldsam fart hasade sig nedför sluttningen. Han landade andfådd framför Catelyn Stark. Lharys var en klumpig karl med ostyriga testar av rostfärgat hår som stack ut under en konformig stålhätta. ”Tjugo män, kanske tjugofem”, upplyste han flåsande. ”Mjölkormar eller månbröder, skulle jag tro. De måste ha spejare ute, ers nåd…gömda män som håller utkik…de vet att vi är här.”

Ser Rodrik Cassel satt redan till häst med ett långsvärd i handen. Mohor hukade sig ner bakom ett klippblock med bägge händerna om sitt spjut och en dolk mellan tänderna. ”Du, trubadur”, ropade ser Willis, ”hjälp mig med bröstharnesket.” Marillion satt som förstenad och höll hårt i lutan och ansiktet var likblekt, men Tyrions tjänare Morrec kom snabbt på fötter och började hjälpa riddaren på med rustningen.

Tyrion släppte inte greppet om Catelyn Starks arm. ”Ni har inget val”, sa han. ”Vi är tre och det behövs en fjärde för att vakta oss…fyra män kan göra skillnad mellan liv och död här uppe.”

”Ge mig ert ord på att ni lägger ner vapnen igen efter striden.”

”Mitt ord?” Hovslagen var högre nu och Tyrion flinade snett. ”Å, visst har ni mitt ord, ers nåd…vid min ära som en Lannister.”

För ett ögonblick trodde han att hon skulle spotta på honom, men i stället fräste hon: ”Beväpna dem”, och slet sig loss. Ser Rodrik kastade till Jyck hans svärd och svärdsskida och svängde runt för att möta fienden. Morrec tog en båge och ett koger och ställde sig på knä vid vägkanten, för han var bättre med bågen än med svärdet, och Bronn kom ridande med en dubbelbladig yxa till Tyrion.

”Jag har aldrig slagits med yxa.” Vapnet kändes klumpigt och ovant i händerna, och det hade kort skaft och tungt huvud med en vass pigg på ovansidan.

”Låtsas att du hugger ved”, rådde Bronn och drog långsvärdet ur skidan som han hade på ryggen. Han spottade och travade i väg för att ställa upp sig bredvid Chiggen och ser Rodrik. Ser Willis satt upp och slöt sig till dem medan han fumlade med hjälmen som hade en smal springa för ögonen och en lång svart sidenplym.

”Ved blöder inte”, sa Tyrion till ingen särskild, för han kände sig naken utan rustning. Han såg sig om efter någonstans att ta skydd och sprang fram till stenen där Marillion låg och tryckte. ”Flytta på dig.”

”Gå härifrån!” skrek pojken. ”Jag är trubadur och jag vill inte ha något med den här striden att göra!”

”Har du tappat smaken för äventyr?” Tyrion sparkade på ynglingen tills han flyttade på sig, och det var inte ett ögonblick för tidigt, för i nästa stund var ryttarna över dem.

Där fanns inga härolder, inga baner, inga horn eller trummor utan bara det dallrande ljudet av bågsträngar då Morrec och Lharys sköt i väg sina pilar och plötsligt kom klanmännen dundrande ut ur gryningen, magra mörka män i härdat läder och hopplockade rustningar med ansiktena dolda bakom gallerförsedda halvhjälmar. I sina behandskade händer hade de alla möjliga sorters vapen: långsvärd och lansar och slipade liar, spikklubbor och dolkar och tunga järnsläggor. I täten red en stor man i en randig mantel av skuggkattsskinn beväpnad med ett tvåhandsslagsvärd.

Ser Rodrik skrek ”Vinterhed!” och red honom till mötes med Bronn och Chiggen bredvid sig skrikande stridsrop. Ser Willis Wode följde efter svingande en spikbesatt morgonstjärna över huvudet. ”Harrenhal! Harrenhal!” sjöng han. Tyrion fick med ens lust att hoppa upp och svinga yxan och tjuta ”Casterlyklippan!”, men den vansinniga impulsen gick snabbt över och han kröp ihop bakom stenen.

Han hörde skriken från skrämda hästar och braket av metall mot metall. Chiggens svärd skar rakt igenom en bepansrad ryttares nakna ansikte och Bronn störtade in bland klanmännen som en virvelvind och högg ner fiender till höger och vänster. Ser Rodrik kämpade mot den store mannen i skuggkattsmanteln och hästarna kretsade runt medan de utdelade hugg efter hugg mot varandra. Jyck hoppade upp på en häst och red barbacka in i striden. Tyrion såg en pil sticka ut ur halsen på mannen i skuggkattsmanteln, och då han öppnade munnen för att skrika kom bara blod ut. När han föll slogs ser Rodrik redan med någon annan.

Plötsligt skrek Marillion till och höll lutan över huvudet då en häst hoppade över deras sten. Tyrion kom på fötter samtidigt som ryttaren vände sig mot dem och höjde en spikklubba. Tyrion svingade yxan med bägge händerna och bladet träffade hästen i strupen med ett dovt ljud av kött som slets upp. Tyrion var nära att tappa greppet då djuret skrek och rasade ihop, men han lyckades slita loss yxan och klumpigt hoppa undan. Marillion hade sämre tur, för häst och ryttare störtade till marken i en enda röra ovanpå trubaduren. Tyrion passade på medan stråtrövarens ben fortfarande låg fastkilade under den fallna hästen och drämde yxan i mannens hals alldeles ovanför skulderbladen.

Medan han kämpade för att få loss yxbladet hörde han Marillion stöna under kropparna. ”Hjälp mig”, flämtade trubaduren. ”Vid alla barmhärtiga gudar, jag blöder.”

”Jag tror det är hästblod”, sa Tyrion. Trubadurens hand stack fram under det döda djuret och krafsade i smutsen som en spindel med fem ben. Tyrion satte klacken på de famlande fingrarna och hörde hur det krasade tillfredsställande. ”Slut ögonen och låtsas att du är död”, rådde han trubaduren innan han tog upp yxan och vände sig bort.

Efter det flöt allt ihop. Gryningen ekade av rop och skrik och var tung av doften av blod, och hela världen hade förvandlats till kaos. Pilar ven om öronen och studsade mot klippblocken. Han såg Bronn kastas av hästen och strida med ett svärd i var hand. Tyrion höll sig i utkanten av striden, gled från klippa till klippa och hoppade då och då fram ur skuggorna och högg mot de förbipasserande hästarnas ben. Han fann en sårad klanman, lämnade honom död och lade beslag på hans halvhjälm. Den satt för hårt, men Tyrion var glad för det lilla skydd han kunde få. Jyck blev nerhuggen bakifrån medan han slogs mot en annan man, och senare snavade Tyrion över Kurlekets kropp. Grisansiktet hade krossats av en spikklubba, men Tyrion kände igen dolken då han tog den ur den döde mannens fingrar. Han stack den just i bältet då han hörde en kvinna skrika.

Catelyn Stark var fångad mot bergväggen med tre män framför sig, en som fortfarande satt till häst och två till fots. I sina skadade händer höll hon tafatt en dolk, men hon hade ryggen mot klippan nu och de hade stängt in henne från tre håll. Låt dem ta skatan, tänkte Tyrion, det är rätt åt henne, men ändå rörde han sig framåt. Han träffade den förste mannen i knävecket innan de ens visste att han var där och det tunga yxhuvudet klöv kött och ben som ruttet trä. Vedträn som blöder, tänkte Tyrion idiotiskt samtidigt som den andre mannen gav sig på honom. Tyrion duckade under hans svärd, svingade yxan och mannen raglade bakåt…och Catelyn Stark kom bakom honom och slet upp hans strupe. Ryttaren kom plötsligt på att han hade ett brådskande ärende och galopperade därifrån.

Tyrion såg sig omkring. Alla fienderna var besegrade eller hade flytt, och på något sätt hade striden tagit slut utan att han märkte det. Döende hästar och sårade män låg överallt, skrikande och stönande. Till sin stora förvåning var han själv inte en av dem. Han öppnade handen och lät yxan falla till marken med en dov duns. Händerna var klibbiga av blod, och han kunde ha svurit på att de stridit halva dagen, men solen tycktes knappt ha förflyttat sig.

”Din första strid?” frågade Bronn senare då han böjde sig över Jycks kropp och drog av honom stövlarna. Det var gedigna stövlar, som det anstod en av lord Tywins män, av tjockt läder, oljade och smidiga, och mycket finare än dem Bronn hade.

Tyrion nickade. ”Min far kommer att bli så stolt”, sa han. Han hade en sådan fruktansvärd kramp i benen att han knappt kunde stå, men konstigt nog hade han inte känt smärtan under striden.

”Du behöver en kvinna nu”, sa Bronn med en glimt i de svarta ögonen. Han körde ner stövlarna i sadelväskan. ”Inget går upp mot en kvinna efter en mans första strid, lita på det.”

Chiggen slutade upp med att plundra stråtrövarnas lik tillräckligt länge för att skratta och slicka sig om munnen.

Tyrion kastade en blick på lady Stark som höll på att lägga om ser Rodriks sår. ”Jag är villig om hon är det”, sa han. Soldenärerna brast i skratt och Tyrion flinade och tänkte Det är alltid en början.

Sedan lade han sig på knä vid bäcken och tvättade av blodet från ansiktet i vatten kallt som is. Då han haltade tillbaka till de andra tittade han åter på de dräpta. De döda klanmännen var undernärda trashankar och deras hästar små och så magra att revbenen syntes. Och de vapen som Bronn och Chiggen låtit dem behålla var inte särskilt imponerande. Släggor, klubbor, en lie…Han mindes den store mannen i skuggkattsmanteln som hade slagits med ser Rodrik med ett tvåhandsslagsvärd, men då han fann kroppen på den steniga marken var mannen trots allt inte så stor. Manteln var borta och Tyrion såg att klingan hade fullt med jack i kanterna och att det billiga stålet var fläckigt av rost. Det var inte att undra på att klanmännen lämnat kvar nio kroppar på marken.

Själva hade de bara tre döda: två av lord Brackens soldater, Kurleket och Mohor, och hans egen tjänare Jyck som gjort en sådan djärv uppvisning med sitt barbackaanfall. En dåre in i det sista, tänkte Tyrion.

”Jag ber er, lady Stark, vi måste rida härifrån så fort som möjligt”, sa ser Willis Wode och blickade vaksamt ut över bergstopparna genom springan i hjälmen. ”Vi drev bort dem för tillfället, men de har inte begett sig långt.”

”Vi måste begrava våra döda, ser Willis”, invände hon. ”Det här var modiga män, och jag tänker inte lämna dem till kråkorna och skuggkatterna.”

”Det går inte att gräva i den här steniga marken”, påpekade ser Willis.

”Då får vi samla stenar till rösen.”

”Samla så mycket stenar ni vill”, insköt Bronn, ”men gör det utan mig och Chiggen. Jag har annat att göra än att stapla stenar på döda män…andas bland annat.” Han betraktade resten av de överlevande. ”De av er som vill vara levande vid mörkrets inbrott gör klokast i att följa med oss.”

”Jag är rädd för att det är sant som han säger, ers nåd”, sa ser Rodrik trött. Den gamle riddaren hade blivit sårad i striden. Han hade ett djupt jack i vänster arm, ett spjut hade rispat upp halsen, och åren syntes på honom. ”Om vi dröjer kvar här kommer de snart att vara över oss igen, och vi kanske inte överlever ett andra anfall.”

Tyrion kunde se ilskan i Catelyns ansikte, men hon hade inget val. ”Må gudarna förlåta oss. Vi rider genast.”

Det fanns ingen brist på hästar nu. Tyrion flyttade över sin sadel till Jycks fläckiga valack som såg ut att vara stark nog att hålla minst tre fyra dagar till. Han skulle just sitta upp då Lharys steg fram och sa: ”Jag tar den där dolken nu, dvärg.”

”Låt honom behålla den.” Catelyn Stark tittade ner från sin häst. ”Och se till att han får tillbaka yxan också. Vi kan behöva den om vi blir anfallna igen.”

”Ni har mitt tack, ers nåd”, sa Tyrion och satt upp.

”Spara era tacksägelser”, svarade hon kort, ”för jag litar inte mer på er nu än tidigare.” Hon var borta innan han hann formulera ett svar.

Tyrion rättade till sin stulna hjälm och tog yxan från Bronn. Han mindes hur han börjat färden, med handlederna bundna och en huva över huvudet, och avgjorde att det här var en klar förbättring. Det spelade ingen roll om lady Stark litade på honom eller inte bara han fick behålla yxan, för då kände han sig i alla fall som om han hade några trumf på hand.

Ser Willis red först, Bronn bildade eftertrupp med lady Stark i mitten och ser Rodrik som en skugga bredvid henne. Marillion kastade hela tiden surmulna blickar på Tyrion medan de red. Trubaduren hade brutit flera revben, och lutan och alla fyra fingrarna på spelhanden var krossade, men ändå hade dagen inte varit helt bortkastad för honom. På något sätt hade han skaffat sig en magnifik skuggkattsmantel av tjockt, svart skinn med vita ränder. Han svepte in sig i dess veck och hade för en gångs skull inget att säga.

De hörde skuggkatternas rytanden bakom sig innan de ens hunnit en halv fjärdingsväg och senare bestarnas vilda morranden då de slogs om kropparna som de lämnat kvar. Marillion blev likblek, och Tyrion red upp bredvid honom. ”Vet du något som rimmar på mes?” undrade han. Så satte han hälarna i sidorna på hästen och red förbi trubaduren och fram till ser Rodrik och lady Stark.

Hon såg på honom med sammanpressade läppar.

”Som jag sa innan vi blev avbrutna”, började Tyrion, ”så finns det ett allvarligt fel i Lillfingers historia. Vad ni än tror om mig, lady Stark, så kan jag försäkra er att jag i ett vad aldrig håller på någon utanför familjen.”

ARYA

Den enörade svarta hankatten sköt rygg och väste åt henne.

Arya smög barfota och på tå genom gränden medan hon lyssnade till hjärtats jämna slag och drog långsamma, djupa andetag. Tyst som en skugga, sa hon sig, lätt som en fjäder. Med vaksam blick såg hankatten henne närma sig.

Det var svårt att fånga katter. Hon hade händerna fulla av halvläkta rivsår och stora sårskorpor på bägge knäna där hon skrapat dem då hon ramlat och slagit sig. Till en början hade till och med kockens stora feta kökskatt lyckats komma undan henne, men Syrio hade hållit henne i gång både natt och dag. När hon kom till honom med blödande händer hade han sagt: ”Är du så långsam? Du måste bli snabbare, flicka, för dina fiender kommer att ge dig mer än rivsår.” Han hade baddat såren med elden från Myr, som sved så förskräckligt att hon var tvungen att bita sig i läppen för att inte skrika. Sedan skickade han ut henne efter fler katter.

Röda slottet var fullt av katter: lata gamla katter som låg och dåsade i solen, råttfångare med kallsinnig blick som klippte med öronen, kvicka små kattungar med klor som nålar, välkammade och tillitsfulla raskatter, raggiga strykarkatter som rotade i avskrädeshögarna. En efter en hade Arya jagat och tagit fast dem och stolt fört dem till Syrio Forel…alla utom den här enörade svarta djävulen till hankatt. ”Den där katten är slottets verklige kung”, hade en av soldaterna i gyllene mantel sagt till henne. ”Äldre än synden och dubbelt så elak. En gång då kungen gav en fest för drottningens far hoppade den där svarta uslingen upp på bordet och ryckte en stekt vaktel ur händerna på lord Tywin. Robert skrattade så att han var nära att spricka. Håll dig undan från den katten, barn.”

Katten hade fått henne att springa över halva slottet: två gånger runt handens torn, över den inre borggården, genom stallarna, nedför spiraltrappan, förbi det lilla köket och svinstian och stadsvaktens baracker, längs muren mot floden och uppför ytterligare trappor, fram och tillbaka över Förrädarens bro och sedan ner igen och genom en port och runt en brunn, och in i och ut ur okända byggnader tills Arya inte längre visste var hon befann sig.

Nu hade hon den äntligen. Gränden var smal med höga murar på båda sidorna och rakt fram fanns också en mur utan fönster. Tyst som en skugga, upprepade hon medan hon gled framåt, lätt som en fjäder.

När hon var tre steg från katten tog den till flykten. Den rusade först åt vänster och sedan åt höger, och Arya rusade också först åt vänster och sedan åt höger och skar av flyktvägen för den. Katten väste igen och försökte smita mellan benen på henne. Snabb som en orm, tänkte hon. Hennes händer slöts om den och hon tryckte den mot bröstet, snurrade runt och skrattade högt medan klorna rev i framsidan på hennes läderväst. Blixtsnabbt gav hon katten en kyss mellan ögonen och drog tillbaka huvudet ögonblicket innan dess vassa klor rev henne i ansiktet. Katten jamade och spottade.

”Vad gör han med katten?”

Arya ryckte till, tappade katten och svängde runt mot rösten. Katten skuttade därifrån och var borta innan hon hann blinka. I andra änden av gränden stod en flicka med ett svall av gyllene lockar och klädd som en docka i blått siden. Bredvid henne stod en knubbig liten blond pojke med en kronhjort broderad i pärlor på framsidan av den midjekorta jackan och ett miniatyrsvärd vid bältet. Prinsessan Myrcella och prins Tommen, tänkte Arya. En guvernant stor som en draghäst tornade upp sig över dem, och bakom henne stod två stora män i karmosinröda mantlar, ätten Lannisters livvakter.

”Vad gjorde du med katten, pojke?” upprepade Myrcella strängt. Till brodern sa hon: ”Det är en trashank. Titta bara på honom.” Hon fnittrade.

”En trasig och smutsig illaluktande pojke”, instämde Tommen.

De vet inte vem jag är, insåg Arya. De ser inte ens att jag är flicka. Vilket inte var att undra på eftersom hon var barfota och smutsig, rufsig i håret efter den långa språngmarschen genom slottet och hade på sig en läderväst, som var sönderriven av kattklor, och bruna byxor av grovt kläde som var avklippta ovanför de skrapade knäna. Man klär sig inte i siden och sammet när man fångar katter. Snabbt sänkte hon blicken och böjde knä samtidigt som hon hoppades att de inte skulle känna igen henne, för om de gjorde det skulle hon få äta upp det i hela sitt liv. Mamsell Mordana skulle bli dödligt förödmjukad och Sansa skulle aldrig mer tala till henne av skam.

Den gamla feta guvernanten närmade sig. ”Hur kom du hit, pojk? Du har ingen rätt att vara i den här delen av slottet.”

”Man kan inte hålla den sorten ute”, sa en av vakterna i karmosinröd mantel. ”Det är som att försöka hålla råttorna borta.”

”Vem tillhör du, pojk?” frågade guvernanten. ”Svara mig. Vad är det för fel med dig, är du stum?”

Arya fick inte fram ett ljud, för hon visste att om hon svarade skulle Tommen och Myrcella genast känna igen henne.

”Godwyn, för hit honom”, befallde guvernanten. Den längre av vakterna började gå genom gränden.

Paniken grep tag i Arya som en jättes hand och hon skulle inte ha kunnat få fram ett ord om livet så hade hängt på det. Lugn som stilla vatten, tänkte hon inom sig.

Då Godwyn sträckte sig efter henne var Arya beredd. Snabb som en orm. Hon lutade sig åt vänster, lät hans fingrar snudda vid sin arm och gled runt honom. Mjuk som sommarsiden. När han vände sig om sprang hon redan i full fart genom gränden. Snabb som en hjort. Guvernanten skrek åt henne. Arya kröp mellan ben lika tjocka och vita som marmorkolonner, kom på fötter igen, stötte ihop med prins Tommen och hoppade över honom då han med en hård duns satte sig på marken, vek undan för den andre vakten och så var hon förbi dem allihop och rusade därifrån.

Hon hörde skrik och sedan klampande steg som kom allt närmare. Hon slängde sig på marken och rullade. Vakten i den röda manteln snubblade på henne och föll omkull. Arya var snabbt på benen igen. Hon såg ett fönster ovanför sig, högt och smalt och knappt större än en skottglugg, och hon hoppade, fick tag i fönsterbrädan och drog sig upp. Hon höll andan då hon ålade sig igenom. Hal som en ål. Hon hoppade ner på golvet framför en förskräckt skurgumma, reste sig och borstade av säven från kläderna och var i väg igen, ut genom dörren och längs en lång sal, nedför en trappa, tvärs över en undanskymd borggård, runt ett hörn och över en mur och genom ett lågt smalt fönster och in i en becksvart källare. Ljuden blev allt svagare bakom henne.

Arya var andfådd och hade ingen aning om var hon befann sig. Nu skulle hon få det hett om öronen ifall de känt igen henne, men hon trodde ändå inte att de gjort det. Hon hade varit för snabb. Snabb som en hjort.

Hon satte sig på huk i mörkret med ryggen mot en fuktig stenvägg och lyssnade efter förföljarna, men det enda ljud hon hörde var dunkandet av sitt eget hjärta och ett avlägset droppande av vatten. Tyst som en skugga, sa hon sig. Hon undrade var hon var. När de först kom till Kungshamn hade hon haft mardrömmar om att hon gick vilse i slottet. Far sa att Röda slottet var mindre än Vinterhed, men i hennes drömmar hade det varit ofantligt, en oändlig stenlabyrint av murar som tycktes flytta på sig och ändra utseende bakom henne. Hon fann sig själv vandrande i dystra salar förbi bleknade gobelänger, gick nedför ändlösa spiraltrappor, sprang över borggårdar och broar medan hennes skrik ekade obesvarade. I en del av rummen verkade det som om stenväggarna dröp av blod och ingenstans kunde hon hitta ett fönster. Ibland hörde hon faderns röst, men den kom alltid långt bortifrån, och hur fort hon än sprang efter den blev den svagare och svagare tills den dog bort och Arya var ensam i mörkret.

Det var mycket mörkt där hon var, insåg hon och tryckte med en rysning sina bara knän mot bröstet. Hon skulle lugnt vänta och räkna till tio tusen, för då skulle hon utan fara kunna krypa ut igen och ta sig hem.

Då hon kommit till åttiosju började det bli ljusare i rummet allt eftersom ögonen vande sig vid mörkret. Långsamt tog formerna runt omkring henne gestalt. Enorma, tomma ögon stirrade hungrigt på henne genom dunklet och vagt kunde hon urskilja spetsiga skuggor av långa tänder. Hon hade tappat räkningen. Hon slöt ögonen, bet sig i läppen och sköt ifrån sig rädslan. När hon tittade igen skulle monstren vara borta, de skulle aldrig ha funnits. Hon låtsades att Syrio satt bredvid henne i mörkret och viskade i hennes öra. Lugn som stilla vatten, sa hon sig. Stark som en björn. Vild som en varginna. Hon öppnade ögonen igen.

Monstren fanns fortfarande kvar, men rädslan var borta.

Arya kom på fötter och gick försiktigt närmare. Skallarna fanns överallt omkring henne, och hon rörde nyfiket och förundrat vid en. Fingertopparna snuddade vid en kolossal käke. Den kändes nog så verklig, och benet var slätt under hennes hand och kändes kallt och hårt. Hon gled med fingrarna över en tand, svart och vass, som en dolk gjord av mörker. Den fick henne att rysa.

”Den är död”, sa hon högt. ”Det är bara en skalle, och den kan inte göra mig något ont.” Ändå tycktes monstret på något sätt veta att hon var där. Hon kunde känna dess tomma ögon betrakta henne genom dunklet, och det fanns något i det där skumma, grottliknande rummet som inte älskade henne. Hon drog sig undan från skallen och backade in i en andra, större än den första. Ett kort ögonblick kunde hon känna dess tänder skära in i axlarna, som om den ville ta sig en munsbit av henne. Arya snodde runt, kände läder fastna och slitas sönder då en jättelik tand nafsade efter hennes väst, och sedan sprang hon. Ännu en skalle dök upp framför henne, det största monstret av dem alla, men Arya saktade inte ens ner farten. Hon hoppade över en vall av svarta tänder höga som svärd, störtade mellan hungriga käftar och kastade sig på dörren.

Händerna fann en tung järnring i träet och hon slet i den. Dörren satt hårt men efter en stund började den långsamt svänga inåt med ett knarrande som var så högt att Arya var säker på att det måste höras över hela staden. Hon öppnade dörren så pass mycket att hon kunde slinka igenom och kom ut i en korridor.

Om rummet med monstren varit mörkt så var korridoren den svartaste hålan i de sju helvetena. Lugn som stilla vatten, sa Arya sig, men trots att hon gav ögonen lite tid att vänja sig vid mörkret, kunde hon inte se något annat än den vaga konturen av dörren hon kommit ut genom. Hon viftade med fingrarna framför ansiktet och kände luftdraget men såg ingenting. Hon var blind. En vattendansare ser med alla sina sinnen, påminde hon sig. Hon slöt ögonen, andades lugnt, ett, två, tre djupa andetag, sög i sig lugnet och sträckte ut händerna.

Fingrarna snuddade vid grov, obearbetad sten till vänster om henne. Hon följde väggen genom att låta handen glida längs ytan och tog korta, glidande steg genom mörkret. Alla korridorer leder någonstans, och finns det en väg in så finns det också en väg ut. Rädslan skär djupare än svärd. Arya skulle inte vara rädd. Det kändes som om hon gått oändligt långt då väggen plötsligt tog slut och kall luft drog förbi kinden. Några av hennes hårstrån vidrörde huden.

Någonstans långt nerifrån hörde hon ljud, skrapet av stövlar och avlägsna röster. Ett svagt fladdrande sken gled över väggen och Arya upptäckte att hon stod ovanför ett stort svart hål, flera meter brett, som försvann ner i djupet. Väldiga stenar hade körts in i de svängda väggarna som trappsteg och fortsatte neråt i det oändliga, mörka som stegen till helvetet som gamla Nan en gång berättat om för dem. Och någonting var på väg upp ur mörkret, ur jordens innandöme…

Arya kikade över kanten och kände den kalla luften mot ansiktet. Långt där nere såg hon skenet från en fackla, litet som en ljuslåga, och hon kunde urskilja två män. Deras skuggor kastades mot väggarna och fick dem att se ut som jättar, och hon kunde höra deras röster eka i schaktet.

”…hittat en oäkting”, sa den ene, ”och snart har han funnit resten också. Om ett par dagar eller några veckor…”

”Och när han kommer på sanningen, vad gör han då?” frågade en andra röst med de fria städernas mjuka accent.

”Det vete gudarna”, svarade den första rösten. Arya kunde se en strimma grå rök från facklan som vred sig som en orm då den steg uppåt. ”De dårarna försökte mörda hans son, och till råga på eländet blev det rena narrspelet av alltihop. Han är inte den som glömmer en sådan sak. Jag varnar dig, vargen och lejonet kommer snart att råka i luven på varandra, vare sig vi vill det eller ej.”

”Det är alldeles för tidigt”, klagade rösten med accenten. ”Vad ska det tjäna till med krig nu? Vi är inte redo. Du måste förhala det.”

”Du kan lika gärna be mig stoppa tiden. Tar du mig för en trollkarl?”

Den andre småskrattade. ”Ja, faktiskt.” Flammorna slog upp i den kalla luften och de höga skuggorna var nästan i jämnhöjd med henne. I nästa ögonblick kom mannen som höll i facklan inom synhåll med sin följeslagare bredvid sig. Arya kröp bakåt från det svarta hålet, lade sig platt på mage och tryckte sig mot väggen. Då männen nådde översta trappsteget höll hon andan.

”Vad vill du att jag ska göra?” frågade fackelbäraren, en kraftig karl i kort lädercape. Trots att han hade tunga stövlar tycktes fötterna glida ljudlöst över golvet. Ett runt ärrigt ansikte och en mörk skäggstubb syntes under stålmössan och han bar ringbrynja över härdat läder och både dolk och kortsvärd vid bältet. Arya tyckte att det var något bekant hos honom.

”Om en hand kan dö, så varför inte en annan?” svarade mannen med accenten som hade gult tveskägg. ”Du har dansat den dansen förut.” Det var ingen som Arya någonsin sett tidigare, det var hon säker på. Han var oerhört fet, men ändå verkade han röra sig lätt med tyngden på trampdynorna precis som en vattendansare. I fackelskenet glimmade hans ringar i rött guld och blekt silver inlagda med rubiner, safirer och smala gula stenar av tigeröga. På vartenda finger satt en ring och på några två.

”Innan är inte detsamma som nu, och den ene handen är inte den andre lik”, påpekade den ärrige mannen då de steg ut i korridoren. Stilla som en sten, sa Arya sig, tyst som en skugga. Eftersom de bländades av ljuset från sin egen fackla såg de henne inte där hon låg tryckt mot väggen bara någon meter ifrån dem.

”Kanske det”, svarade tveskägget och stannade för att hämta andan efter den långa klättringen, ”men vi måste ändå ha mer tid på oss. Prinsessan väntar barn, och khalen kommer inte att göra någonting förrän hans son är född. Du vet ju hur de där vildarna är.”

Mannen med facklan tryckte på någonting och Arya hörde ett dovt muller. En enorm stenhäll som lyste röd i fackelskenet gled ner från taket med ett öronbedövande brak som nästan fick henne att skrika till. Där nergången till trappan varit fanns nu bara slätt stengolv.

”Om han inte gör något snart blir det kanske för sent”, påpekade den kraftige mannen i stålmössan. ”Det här är inte längre ett spel för två spelare, om det nu någonsin har varit det. Stannis Baratheon och Lysa Arryn har flytt utom räckhåll för mig och ryktet säger att de håller på att kalla sina vasaller under fanorna. Blomriddaren har skrivit till Höggården och bett sin höge far skicka hans syster till hovet. Flickan är fjorton år gammal, ljuvlig och vacker och medgörlig, och lord Renly och ser Loras tänker få Robert att gå till sängs med henne, äkta henne och göra henne till den nya drottningen. Lillfinger…gudarna vet vad han sysslar med, men det är ändå lord Stark som stör min nattsömn. Han har oäktingen, han har boken, och snart har han även sanningen. Och nu har Lillfingers inblandning fått Starks hustru att föra bort Tyrion Lannister. Lord Tywin kommer att ta det som en grov förolämpning och Jaime är konstigt nog fäst vid dvärgen. Om ätten Lannister drar norrut med en armé kommer lord Tully också att ta till vapen. Förhala, säger du. Skynda på, svarar jag. Inte ens den skickligaste jonglör kan ha hundra bollar i luften för evigt.”

”Du är mer än en jonglör, gamle vän, du är en riktig trollkarl, och det enda jag ber om är att du trollar lite till.” De började gå genom korridoren åt det håll Arya kommit ifrån, förbi rummet med monstren.

”Jag ska göra vad jag kan”, sa mannen med facklan med mjuk röst, ”men jag måste ha guld och ytterligare femtio fåglar.”

Hon lät dem få ett ordentligt försprång och började sedan smyga efter dem. Tyst som en skugga.

”Så många?” Rösterna blev svagare då ljuset avtog framför henne. ”Dem du behöver är svåra att finna…för unga att kunna läsa…kanske äldre…dör inte lika lätt…”

”Nej, det är säkrare med de yngre…behandla dem väl…”

”…om de håller tyst…”

”…risken…”

Långt efter det att deras röster tonat bort kunde Arya fortfarande se skenet från facklan, en rykande stjärna som uppmanade henne att följa efter. Två gånger tycktes den försvinna, men hon fortsatte ändå, kom fram till branta, smala trappor och såg facklan glimma långt under sig. Hon skyndade efter den, längre och längre ner, och gick till slut i en underjordisk tunnel. En gång snavade hon på en sten och föll mot väggen och handen rörde vid jord mellan timmerstockar medan tunneln tidigare hade varit stenklädd.

Hon måste ha smugit efter dem i flera kilometer. Till slut försvann de, men hon kunde inte göra annat än fortsätta framåt. Hon trevade sig fram längs väggen, blind och vilse, medan hon låtsades att Nymeria gick bredvid henne i mörkret. Vid slutet av tunneln var hon tvungen att vada i stinkande vatten upp till knäna, och hon önskade att hon kunde dansa på det som Syrio kanske skulle ha gjort. Hon undrade om hon någonsin skulle få se dagsljuset igen. Det var helt mörkt när Arya äntligen kom ut i nattluften.

Hon upptäckte att hon stod precis där ett avlopp rann ut i floden. Hon stank så förskräckligt att hon genast drog av sig de smutsiga kläderna, släppte dem på marken och dök ner i det djupa, svarta vattnet. Hon simmade tills hon kände sig ren och klev huttrande upp igen. Några ryttare red förbi på vägen vid floden medan Arya höll på att tvätta kläderna, men om de såg den magra nakna flickan som skrubbade sina klädtrasor i månskenet brydde de sig inte om det.

Hon var flera kilometer från slottet, men var man än befann sig i Kungshamn behövde man bara titta upp så såg man Röda slottet högt uppe på Aegons kulle, så det var ingen risk för att hon skulle gå vilse. Kläderna var nästan torra då hon nådde fram till porthuset. Fällgallret var nere och grindarna förbommade, så hon gick vidare till en liten sidodörr. Vakterna i gyllene mantlar som stod på post hånflinade åt henne då hon sa åt dem att släppa in henne. ”I väg med dig”, snäste den ene. ”Matresterna är slut och vi vill inte ha några tiggare efter mörkrets inbrott.”

”Jag är ingen tiggare”, protesterade hon. ”Jag bor här.”

”I väg med dig, sa jag. Behöver du en örfil för att höra bättre?”

”Jag vill träffa min far.”

Vakterna växlade en blick. ”Själv skulle jag vilja lägra drottningen”, sa den yngre.

Den äldre såg bistert på henne. ”Vem är din far, pojk, stadens råttfångare?”

”Kungens hand”, talade Arya om för honom.

Bägge männen skrattade, men den äldre riktade ett slag mot henne, lika lättvindigt som han skulle sparkat en hund. Arya såg slaget komma och hoppade undan utan att bli träffad. ”Jag är ingen pojke”, fräste hon. ”Jag är Arya Stark av Vinterhed och om ni bär hand på mig kommer min höge far att spetsa båda era huvuden på pålar. Om ni inte tror mig kan ni hämta Jory Cassel eller Vayon Poole från handens torn.” Hon satte händerna på höfterna. ”Tänker ni öppna porten nu eller behöver ni en örfil för att höra bättre?”

Fadern var ensam i salongen då Harwin och tjocke Tom kom in med henne och vid hans armbåge lyste en oljelampa svagt. Han satt böjd över den största bok Arya någonsin sett. Det var en väldig, tjock volym med spröda, gulnade sidor fyllda med spretig handskrift mellan bleknade läderpärmar, men han stängde den för att lyssna på Harwins rapport. Ansiktet var strängt då han tackade männen och skickade i väg dem.

”Är du medveten om att jag har haft halva min vaktstyrka ute för att leta efter dig?” frågade Eddard Stark då de blev ensamma. ”Mamsell Mordana är alldeles utom sig av oro, och nu är hon i kapellet och ber för att du ska komma tillbaka oskadd. Arya, du vet ju att du inte får lämna slottet utan mitt tillstånd.”

”Det gjorde jag inte heller”, sa hon, ”eller det var i varje fall inte meningen. Jag var nere i fängelsehålorna, men de övergick i en tunnel. Det var mörkt överallt och jag hade varken fackla eller ljus att lysa mig med, så jag var tvungen att följa efter dem. Jag kunde inte gå tillbaka samma väg jag kommit på grund av monstren. De talade om att mörda dig, far! Inte monstren utan de båda männen. De såg mig inte, för jag var stilla som en sten och tyst som en skugga, men jag hörde dem. De sa att du hade en bok och en oäkting och att om en hand kunde dö så varför inte en annan? Är det där boken? Det är väl Jon som är oäktingen?”

”Jon? Arya, vad pratar du om? Vem sa det här?”

”Det gjorde de”, svarade hon. ”Det var en fet med ringar och gult tveskägg och en annan i ringbrynja och stålmössa, och den fete sa att de måste förhala, men den andre sa att han inte kunde fortsätta jonglera och att vargen och lejonet skulle råka i luven på varandra och att det blivit narrspel av alltihop.” Hon försökte minnas resten, men hon hade inte riktigt förstått allt hon hört, och nu var det en enda röra i hennes huvud. ”Den fete sa att prinsessan var med barn. Den i stålmössan, han som hade facklan, sa att de måste skynda sig. Jag tror han var en trollkarl.”

”En trollkarl”, upprepade Ned allvarligt. ”Hade han långt vitt skägg och en hög spetsig hatt med stjärnor på?”

”Nej! Det var inte som gamla Nans historier. Han såg inte ut som en trollkarl, men den fete sa att han var en.”

”Jag varnar dig, Arya, om du hittat på det här…”

”Nej, jag har ju sagt att jag var i fängelsehålorna där det finns en hemlig trappa. Jag jagade katter och…” Hon avbröt sig och gjorde en grimas. Om hon erkände att hon knuffat omkull prins Tommen skulle han bli riktigt arg på henne. ”…jag kröp in genom ett fönster och det var där jag hittade monstren.”

”Monster och trollkarlar”, sa fadern. ”Det verkar som om du har varit med om ett verkligt äventyr. De här männen du hörde, du säger att de pratade om jonglering och narrspel?”

”Ja”, medgav Arya, ”fast…”

”Arya, de var narrar”, avbröt fadern. ”Det måste finnas dussinet gycklarföljen just nu i Kungshamn som kommit för att tjäna pengar under torneringen. Jag vet inte vad de här båda gjorde i slottet, men kungen har kanske bett om en föreställning.”

”Nej.” Hon skakade envist på huvudet. ”De var inte…”

”I vilket fall som helst får du inte följa efter folk och spionera på dem, och jag gillar inte heller att min dotter klättrar in genom andras fönster för att jaga katter. Som du ser ut, lilla gumman. Dina armar är ju fulla av rivsår. Det här har pågått länge nog. Säg åt Syrio Forel att jag vill tala med honom…”

Han avbröts av en kort knackning på dörren. ”Ursäkta, lord Eddard”, ropade Desmond och öppnade dörren på glänt, ”men det är en svart broder här som ber om företräde. Han säger att det är viktigt, och jag trodde att ni skulle vilja veta det.”

”Min dörr står alltid öppen för nattens väktare”, svarade fadern.

Desmond visade in mannen. Han var böjd och ful med ovårdat skägg och otvättade kläder, men fadern hälsade ändå vänligt på honom och frågade vad han hette.

”Yoren, ers nåd, och jag ber om ursäkt för den sena timmen.” Han bugade för Arya. ”Och det här måste vara er son, för han liknar er.”

”Jag är flicka”, utbrast Arya irriterat. Om den gamle mannen hade kommit från muren måste han ha passerat Vinterhed. ”Känner ni mina bröder?” frågade hon upphetsat. ”Robb och Bran är på Vinterhed och Jon är på muren, Jon Snö. Han är också i nattens väktare, så ni måste känna honom, och han har en skräckvarg, en vit med röda ögon. Är Jon gränsjägare än? Jag är Arya Stark.” Den gamle mannen i de illaluktande svarta kläderna tittade konstigt på henne, men Arya kunde inte sluta prata. ”När ni rider tillbaka till muren, kan ni då ta med er ett brev till Jon om jag skriver ett?” Hon önskade att Jon vore här nu, för han skulle tro på hennes historia om fängelsehålorna och den fete mannen med tveskägget och trollkarlen i stålmössan.

”Min dotter glömmer ofta hur man ska uppföra sig”, sa Eddard Stark med ett svagt leende som tog udden av hans ord. ”Jag ber er ursäkta henne, Yoren. Har min bror Benjen skickat er?”

”Ingen har skickat mig, ers nåd, utom gamle Mormont. Jag är här för att hitta män till muren, och när Robert nästa gång håller hov ska jag böja knä och berätta om vår stora nöd och se om kungen och hans hand har något avskum i fängelsehålorna som de gärna vill bli av med. Man kan säga att Benjen Stark är en anledning till att vi talas vid nu. Han tog den svarta dräkten och det gjorde honom till min bror lika mycket som er. Det är därför jag kommer till er, och jag har ridit hårt, det har jag, och tog nästan död på hästen för att jag drev på den så skoningslöst, men jag lämnade de andra långt efter.”

”De andra?”

Yoren spottade. ”Soldenärer och friryttare och annat slödder. Det där värdshuset var fullt av dem och jag såg att de hade känt vittringen. Vittringen av blod eller vittringen av guld, det är samma lukt när det kommer till kritan, och alla var inte på väg till Kungshamn heller. En del av dem galopperade mot Casterlyklippan och den ligger närmare. Lord Tywin har säkert redan hört nyheten vid det här laget, det kan ni lita på.”

Fadern rynkade pannan. ”Vad då för nyhet?”

Yoren kastade en blick på Arya. ”En som vi helst bör diskutera i enrum, ers nåd, om ni ursäktar.”

”Som ni vill. Desmond, följ min dotter till hennes rum.” Han kysste henne på pannan. ”Vi får prata mer i morgon.”

Arya stod som fastvuxen vid golvet. ”Det har väl inte hänt Jon någonting?” frågade hon Yoren. ”Eller farbror Benjen?”

”I fråga om Stark kan jag inte säga någonting, men Jon Snö mådde alldeles utmärkt när jag lämnade muren. Det är inte för deras skull jag är här.”

Desmond tog hennes hand. ”Kom nu, lilla fröken. Ni hörde vad er far sa.”

Arya hade inget annat val än att följa med honom, men hon önskade att det varit tjocke Tom. Då skulle hon ha kunnat hitta på någon förevändning och lyssnat vid dörren för att höra vad Yoren hade att säga, men det gick inte lika lätt att lura Desmond. ”Hur många vakter har min far?” undrade hon då de gick nedför trappan till hennes sovrum.

”Här i Kungshamn? Femtio.”

”De skulle väl inte låta någon döda honom?” frågade hon.

Desmond skrattade. ”Det behöver ni inte vara rädd för, unga dam. Lord Eddard är bevakad natt och dag och inget ont kommer att hända honom.”

”Lannisters har mer än femtio man”, påpekade Arya.

”Det har de, men varje nordbo är värd tio sydländska svärd, så ni kan sova lugnt.”

”Tänk om de skickar en trollkarl för att döda honom?”

”Vad det beträffar”, svarade Desmond och drog långsvärdet, ”så dör trollkarlar precis som andra män bara man hugger huvudet av dem.”

EDDARD

”Robert, jag ber dig”, bönföll Ned. ”Hör du vad du själv säger? Du pratar om att mörda ett barn.”

”Skökan är på smällen!” Kungens knytnäve slog i rådsbordet som en åskskräll. ”Jag varnade dig för att det här skulle hända, Ned. Redan när vi var på Ättehögarna varnade jag dig, men du brydde dig inte om att lyssna. Men nu ska du göra det. Jag vill se dem döda, både modern och barnet och den där idioten Viserys också. Förstår du vad jag säger? Jag vill se dem döda.”

De andra rådsmedlemmarna gjorde sitt bästa för att låtsas att de var någon annanstans, och utan tvivel var de klokare än han, för Eddard Stark hade sällan känt sig fullt så ensam. ”Du kommer att dra vanära över dig för evigt om du gör det här.”

”Låt i så fall mig bära hundhuvudet, bara det blir gjort. Jag är inte så blind att jag inte kan se skuggan av en yxa då den hänger över min egen nacke.”

”Det finns ingen yxa”, sa Ned till kungen, ”bara skuggan av en femton år gammal skugga…om den alls existerar.”

”Om?” frågade Varys mjukt och vred sina pudrade händer. ”Ni förorättar mig, ers nåd. Tror ni att jag ljuger för kungen och hans råd?”

Ned gav eunucken en kall blick. ”Ni kommer hit med rykten från en förrädare som befinner sig en halv värld härifrån, ers nåd. Kanske har Mormont fel. Kanske ljuger han.”

”Ser Jorah skulle aldrig våga lura mig”, försäkrade Varys med ett slugt leende. ”Lita på vad jag säger, ers nåd. Prinsessan väntar barn.”

”Ni säger det. Om ni har fel har vi inget att frukta. Om flickan får missfall har vi inget att frukta. Om hon föder en dotter i stället för en son har vi inget att frukta. Om barnet dör i tidig ålder har vi inget att frukta.”

”Men om det blir en pojke?” envisades Robert. ”Om han överlever?”

”Smala havet ligger fortfarande mellan oss, och jag kommer inte att frukta dothrakierna förrän den dagen deras hästar kan springa på vattnet.”

Kungen tog en klunk vin och blängde ilsket på Ned över rådsbordet. ”Så du råder mig att inte göra någonting förrän drakynglet har landsatt sina arméer på mina stränder?”

”Det här ’drakynglet’ ligger fortfarande i sin mors mage”, påpekade Ned, ”och inte ens Aegon gav sig ut och krigade innan han blev avvand.”

”Vid alla gudar! Du är envis som en uroxe, Stark.” Kungen såg sig om runt rådsbordet. ”Har ni andra tappat talförmågan? Finns det ingen som kan prata förstånd med den här förfrusna dåren?”

Varys gav kungen ett inställsamt leende och lade mjukt handen på Neds arm. ”Jag förstår era betänkligheter, lord Eddard, det gör jag verkligen, och det var inte med glädje som jag överbringade denna sorgliga nyhet till rådet. Det vi planerar att göra är fruktansvärt, vidrigt, men vi som regerar måste göra vidriga saker för rikets bästa, hur smärtsamt det än är.”

Lord Renly ryckte på axlarna. ”Jag tycker inte att det är något att diskutera. Vi borde ha låtit döda Viserys och hans syster för åratal sedan, men hans höghet, min bror, gjorde misstaget att lyssna på Jon Arryn.”

”Barmhärtighet är aldrig ett misstag, lord Renly”, svarade Ned. ”I slaget vid Treudden högg ser Barristan ner dussinet bra män, Roberts och mina vänner. När de förde honom till oss, allvarligt sårad och nära döden, krävde Roose Bolton att vi skulle skära halsen av honom, men er bror sa: ’Jag dödar inte en man för att han är lojal eller för att han har kämpat väl’, och skickade sin egen livmedikus att sköta om ser Barristans sår.” Ned gav kungen en lång, kylig blick. ”Jag önskar att den mannen vore här i dag.”

Robert hade skam nog i kroppen att rodna. ”Det var inte samma sak”, klagade han, ”för ser Barristan var riddare i kungsvakten.”

”Medan Daenerys är en fjortonårig flicka.” Ned visste att det var oklokt att driva saken så långt, men ändå kunde han inte hålla tyst. ”Jag frågar dig, Robert, varför reste vi oss mot Aerys Targaryen om inte för att få slut på barnamord?”

”För att göra slut på ätten Targaryen!” morrade kungen.

”Jag visste inte att ni var rädd för Rhaegar, ers höghet.” Ned försökte hålla föraktet borta ur rösten och misslyckades. ”Har åren gjort er till en sådan feg stackare att ni darrar för skuggan av ett ofött barn?”

Robert blev purpurröd i ansiktet. ”Inte ett ord till, Ned”, varnade han mörkt. ”Har du glömt vem som är kung här?”

”Nej, ers höghet”, svarade Ned. ”Har ni?”

”Nu får det vara nog!” röt kungen. ”Jag är trött på allt prat, och nu vill jag förbaske mig ha det här ur världen. Vad säger ni andra?”

”Hon måste dödas”, förklarade lord Renly.

”Vi har inget val”, mumlade Varys. ”Sorgligt men sant…”

Ser Barristan Selmy höjde den bleka blå blicken från bordet och sa: ”Ers höghet, det ligger ära i att möta fienden på slagfältet men inte i att döda honom i sin moders sköte. Förlåt mig, men jag måste ställa mig på lord Eddards sida.”

Stormäster Pycelle harklade sig, något som verkade ta en bra stund. ”Min orden tjänar riket, inte regenten. En gång i tiden var jag en lojal rådgivare till kung Aerys precis som jag nu är det till kung Robert, så jag hyser inget agg mot hans unga dotter. Ändå måste jag fråga er: Om det blir krig igen, hur många soldater kommer då att dö? Hur många städer kommer att brännas ner? Hur många barn ska slitas från sina mödrar för att dö för ett spjut?” Han strök sig över det yviga vita skägget, oändligt sorgsen, oändligt trött. ”Är det inte klokare, till och med barmhärtigare att Daenerys Targaryen dör nu så att tiotusentals får leva?”

”Barmhärtigare”, instämde Varys. ”Väl talat, stormäster. Det är så sant. Om gudarna i sin nyckfullhet skulle skänka Daenerys Targaryen en son måste riket blöda.”

Lillfinger var sist, och då Ned tittade på honom kvävde han en gäspning. ”När man hamnar i säng med en ful kvinna är det bästa man kan göra att blunda och få det överstökat”, förkunnade han, ”för flickan blir inte vackrare av att man väntar. Kyss henne, så är den saken avklarad.”

”Kyss henne?” upprepade ser Barristan bestört.

”En stålkyss”, förklarade Lillfinger.

Robert vände sig mot sin hand. ”Där ser du, Ned, du och Selmy står ensamma i den här saken, och den enda frågan som kvarstår är vem som ska döda henne.”

”Mormont vill ha kunglig benådning”, påminde lord Renly.

”Desperat”, sa Varys, ”men han är ännu mer angelägen om att behålla livet. Vid det här laget närmar sig prinsessan Vaes Dothrak där det innebär döden att dra blankt. Om jag berättade för er vad dothrakierna skulle göra med den stackare som höjde ett vapen mot en khaleesi skulle ingen av er kunna sova i natt.” Han strök sig över den pudrade kinden. ”Men gift…Lys tårar till exempel. Khal Drogo behöver aldrig få veta att det inte var en naturlig död.”

Stormäster Pycelles sömniga ögon flög upp och han kisade misstänksamt på eunucken.

”Gift är en feg stackares vapen”, klagade kungen.

Ned hade hört nog. ”Ni tänker skicka lejda mördare för att döda en fjortonårig flicka och ändå käbblar ni om ära?” Han sköt tillbaka stolen och reste sig. ”Gör det själv, Robert, för den man som avkunnar domen bör också svinga svärdet. Se henne i ögonen innan du dödar henne. Se hennes tårar, hör hennes sista ord. Så mycket är du åtminstone skyldig henne.”

”Vid alla gudar!” exploderade kungen, och det var med knapp nöd han förmådde behärska sin ilska. ”Du menar det, förbaske mig.” Han sträckte sig efter vinkruset som stod vid armbågen, fann det tomt och kastade det mot väggen så att det gick i tusen bitar. ”Både mitt vin och tålamod är slut. Nu räcker det. Se bara till att det blir gjort.”

”Jag vägrar att medverka till mord, Robert. Gör som du vill, men be inte mig sätta mitt sigill på det.”

Först verkade Robert inte begripa vad Ned sa, för det var inte ofta folk trotsade honom. Långsamt förändrades ansiktsuttrycket då han började förstå, ögonen smalnade och en rodnad kröp uppför halsen ovanför sammetskragen. Han hötte ilsket med fingret mot Ned. ”Ni är kungens hand, lord Stark, och ni gör som jag befaller annars ska jag skaffa mig en annan hand som gör det.”

”Jag önskar honom all framgång.” Ned lossade det tunga spännet som höll ihop manteln: den utsirade handen i silver som var hans ämbetsemblem. Han lade det på bordet framför kungen och kände sig sorgsen vid minnet av mannen som satt på honom det, vännen han hade älskat. ”Jag trodde mycket bättre om dig, Robert. Jag trodde vi hade skapat en ädlare kung.”

Robert var purpurröd i ansiktet. ”Ut! ” kraxade han och var nära att kvävas av raseri. ”Ut, för helvete, jag har fått nog av dig. Vad väntar du på? Gå, spring tillbaka till Vinterhed, och se till att jag slipper se ditt ansikte mer, för då svär jag att jag ska se till att spetsa ditt huvud på en påle.”

Ned bugade och vände på klacken utan att säga ett ord, och han kunde känna Roberts blick i ryggen. Medan han stegade ut ur rådssalen återupptogs diskussionen nästan utan avbrott. ”I Braavos finns ett sällskap som kallas de ansiktslösa männen”, upplyste stormäster Pycelle.

”Har ni någon aning om hur dyra de är?” klagade Lillfinger. ”Man skulle kunna anlita en armé av vanliga soldenärer för hälften av det pris de begär, och det är för en köpman. Jag vågar inte ens tänka på vad de skulle kräva för en prinsessa.”

Dörren föll igen efter honom och utestängde rösterna. Ser Boros Blount stod på post utanför rådssalen klädd i kungsvaktens långa vita mantel och rustning. Han gav Ned en snabb, nyfiken blick ur ögonvrån men sa inget.

Dagen kändes tung och tryckande då Ned gick över borggården till handens torn. Regnet hängde i luften och han skulle ha välkomnat det, för det skulle kanske ha fått honom att känna sig lite mindre oren. När han kommit in i sin salong kallade han på Vayon Poole och förvaltaren kom genast. ”Ni skickade efter mig, ers nåd.”

”Vi återvänder till Vinterhed. Kungen och jag har grälat, så jag är inte längre hans hand.”

”Jag ska omedelbart börja vidta alla nödvändiga åtgärder, ers nåd. Vi behöver fjorton dagar för att få allt i ordning för färden.”

”Vi kanske inte har fjorton dagar på oss, kanske inte ens en dag. Kungen nämnde något om att han ville se mitt huvud spetsat på en påle.” Ned rynkade ögonbrynen. Han trodde inte egentligen att kungen skulle bära hand på honom, inte Robert. Han var arg nu, men så snart Ned var utom synhåll skulle hans raseri lägga sig, som alltid.

Alltid? Med ens kände han sig illa till mods då han mindes Rhaegar Targaryen. Han har varit död i femton år och ändå hatar Robert honom lika djupt som någonsin. Det var en störande tanke…och så var det Catelyns bortförande av dvärgen som Yoren varnat honom för kvällen innan. Det skulle snart bli känt, lika säkert som att solen gick upp, och nu när kungen var topp tunnor rasande…Robert struntade blankt i Tyrion Lannister, men han skulle uppfatta det som en skymf mot sin stolthet och bara gudarna visste vad drottningen skulle ta sig till.

”Det vore kanske säkrast att jag gav mig av i förväg”, sa han till Poole. ”Jag tar med mig mina döttrar och några vakter. Resten av er kan följa efter när ni är färdiga. Informera Jory, men säg inget till någon annan och gör inget förrän flickorna och jag har gett oss i väg. Slottet är fullt av ögon och öron, och jag vill helst inte att mina planer ska bli kända.”

”Som ni befaller, ers nåd.”

När han gått gick Eddard Stark fram till fönstret och satt där och funderade. Vad han kunde se hade Robert inte gett honom något val, och han borde egentligen tacka honom. Det skulle bli skönt att återvända till Vinterhed, och han borde aldrig ha lämnat Norden. Där väntade hans söner. Kanske kunde han och Catelyn göra ännu en son när han kom tillbaka, för de var inte så gamla än. På senare tid hade han ofta drömt om snö och om den djupa tystnaden i vargskogen på nätterna.

Samtidigt kände han sig arg vid tanken på att ge sig av. Det var så mycket som fortfarande var ogjort. Robert och hans råd av fega stackare och smickrare skulle utarma riket om de fick hållas…eller, vilket var ännu värre, sälja det till ätten Lannister som betalning för deras lån. Och sanningen kring Jon Arryns död undgick honom fortfarande. Visst hade han hittat några pusselbitar, tillräckligt många för att vara övertygad om att Jon verkligen blivit mördad, men det var inte mer än djurspår i skogen. Han hade inte fått sikte på besten själv än, även om han anade att den dold och lömsk lurade där.

Plötsligt kom han på att han kunde återvända till Vinterhed sjövägen. Ned var ingen sjöman och i vanliga fall skulle han ha föredragit kungsvägen, men om han inskeppade sig kunde han stanna till vid Draksten och tala med Stannis Baratheon. Pycelle hade skickat en korp över vattnet med ett artigt brev från Ned där han anmodade lord Stannis att återvända till sin plats i det lilla rådet. Ännu hade det inte kommit något svar, men tystnaden förstärkte bara hans misstankar. Lord Stannis kände till den hemlighet som Jon Arryn dött för, det var han säker på. Sanningen han sökte kunde mycket väl vänta på honom i huset Targaryens gamla fästning på Draksten.

Och när du har sanningen, vad ska du göra då? En del hemligheter mår bättre av att förbli förborgade. En del hemligheter är för farliga för att ens anförtros dem man älskar och litar på. Ned drog dolken som Catelyn gett honom ur slidan vid bältet. Dvärgens kniv. Varför skulle dvärgen ha velat se Bran död? För att tysta honom naturligtvis. Ännu en hemlighet, eller en annan tråd i samma spindelväv?

Kunde Robert vara delaktig i komplotten? Han skulle aldrig ha trott det, men en gång i tiden skulle han inte heller ha kunnat tro Robert om att befalla att kvinnor och barn skulle mördas. Catelyn hade försökt varna honom. Du kände mannen, hade hon sagt, men kungen är en främling för dig. Ju fortare han kom ifrån Kungshamn, desto bättre. Om det fanns något fartyg som skulle segla mot norr påföljande morgon gjorde han säkrast i att vara ombord på det.

Han kallade till sig Vayon Poole igen och skickade honom till hamnen för att skyndsamt men i allra största hemlighet göra förfrågningar. ”Skaffa mig ett snabbgående fartyg med en duktig kapten”, sa han till förvaltaren. ”Jag bryr mig inte om hur stora hytterna är eller hur fartyget är utrustat, bara det är snabbt och säkert. Jag vill ge mig av genast.”

Poole hade knappt försvunnit förrän Tomard meddelade att han hade en besökare. ”Lord Baelish önskar träffa er, ers nåd.”

Ned var frestad att vägra tala med honom men kom på bättre tankar. Han var inte fri än och fram till dess måste han spela med i deras spel. ”Visa in honom, Tomard.”

Lord Petyr strosade in i salongen som om inget hänt den förmiddagen. Han var iförd en kort sammetsjacka med uppslitsade ärmar i gräddvitt och silver, grå sidenmantel kantad med svart rävskinn och sitt sedvanliga hånfulla leende.

Ned hälsade kallt på honom. ”Får jag fråga om anledningen till det här besöket, lord Baelish?”

”Jag ska inte uppehålla er länge, för jag är på väg till en middag hos lady Tanda. Nejonögspaj och stekt spädgris. Hon vill gärna att jag ska gifta mig med hennes yngsta dotter, så hennes bord är alltid överdådigt. Om sanningen ska fram skulle jag hellre gifta mig med grisen, men tala inte om det för henne, för jag älskar nejonögspaj.”

”Låt inte mig hindra er från era kulinariska njutningar, ers nåd”, sa Ned med iskallt förakt, ”och för ögonblicket kan jag inte tänka mig någon vars sällskap jag hellre skulle vilja vara utan än ert.”

”Å, om ni anstränger er kan ni säkert komma på några namn. Varys kanske, eller Cersei. Eller Robert. Hans höghet är högst förgrymmad på er, och han tjatade om er en lång stund efter det att ni lämnat oss i förmiddags. Jag tycker mig minnas att han upprepade gånger nämnde orden oförskämdhet och otacksamhet.”

Ned brydde sig inte ens om att svara och inte heller bad han sin gäst slå sig ner, men det gjorde Lillfinger i alla fall. ”Sedan ni hade stormat ut fick jag övertala dem att inte anlita de ansiktslösa männen”, återtog han obekymrat. ”I stället ska Varys låta det bli känt att vi ska adla den som dödar flickan Targaryen.”

Ned fylldes av avsmak. ”Så nu ger vi titlar till mördare.”

Lillfinger ryckte på axlarna. ”Titlar är billiga, men de ansiktslösa männen är dyra. Sanningen att säga gjorde jag Daenerys en större tjänst än ni med ert prat om ära. Låt någon soldenär med visioner om ett adelskap försöka döda henne. Förmodligen gör han pannkaka av alltihop och efteråt kommer dothrakierna att vara på sin vakt. Om vi hade skickat en ansiktslös man efter henne skulle hon vara död redan.”

Ned rynkade pannan. ”Ni sitter i rådet och talar om fula kvinnor och stålkyssar, och nu vill ni att jag ska tro att ni försökte skydda flickan? Hur dum tror ni att jag är?”

”Enormt dum faktiskt”, svarade Lillfinger med ett skratt.

”Tycker ni alltid att det är så roande med mord, lord Baelish?”

”Det är inte mord jag tycker är roande, lord Stark, utan det är ni. Ni regerar som en man som dansar på svag is, och ni kommer troligen att gå igenom den med ett nobelt plask. Jag hörde visst det första knakandet i förmiddags.”

”Det första och det sista”, upplyste Ned, ”för jag har fått nog.”

”När tänker ni återvända till Vinterhed, ers nåd?”

”Så fort jag kan, men vad har ni med det att göra?”

”Inget…men om ni fortfarande är kvar i kvällningen skulle det vara mig ett nöje att föra er till det här skökohuset som er man Jory så fruktlöst har sökt efter.” Lillfinger log. ”Och jag ska inte ens säga något till lady Catelyn.”

CATELYN

”Ni borde ha meddelat att ni var på väg hit, ers nåd”, sa ser Donnel Waynwood medan deras hästar klättrade uppför bergspasset, ”för då skulle vi ha skickat en eskort. Bergsvägen är inte lika säker som den en gång var för ett sådant litet sällskap som ert.”

”Det har vi bittert fått erfara, ser Donnel”, svarade Catelyn. Ibland kändes det som om hjärtat förvandlats till sten; sex modiga män hade dött för att föra henne så här långt, och hon förmådde inte ens gråta över dem. Till och med deras namn började blekna bort. ”Klanmännen ansatte oss dag och natt. Vi förlorade tre man i deras första anfall och ytterligare två i det andra, och Lannisters betjänt dog av kallbrand då såren blev infekterade. När vi hörde era soldater närma sig trodde jag det var ute med oss.” De hade samlat sig för en sista desperat strid med svärden i händerna och ryggarna mot en bergvägg. Dvärgen hade brynt eggen på sin yxa och kommit med ett sarkastiskt skämt då Bronn fick syn på baneren som ryttarna i täten bar, huset Arryns vita måne och falk på himmelsblå botten. Catelyn hade aldrig sett en mer välkommen syn.

”Klanerna har blivit djärvare sedan lord Jon dog”, förklarade ser Donnel. Det var en kraftig yngling på tjugo år, allvarlig och ful med bred näsa och en man av tjockt brunt hår. ”Om jag fick bestämma skulle jag ta hundra man med mig upp i bergen och jaga ut dem från deras fästen, och ge dem en läxa som de sent skulle glömma, men er syster har förbjudit det. Hon ville inte ens tillåta sina riddare att delta i handens tornering. Hon vill ha alla sina soldater hemma för att försvara Dalen…mot vad är det ingen som säkert vet. Skuggor, säger en del.” Han gav henne en ängslig blick, som om han plötsligt kommit ihåg vem hon var. ”Jag hoppas att jag inte har sagt något olämpligt, ers nåd. Det var inte illa ment.”

”Jag tar inte illa upp när folk talar uppriktigt, ser Donnel.” Catelyn visste vad systern fruktade. Inte skuggor utan ätten Lannister, tänkte hon för sig själv och kastade en blick över axeln på dvärgen som red bredvid Bronn. De båda hade blivit såta vänner sedan Chiggen dött, och den lille mannen var alldeles för listig i hennes smak. När de kom upp i bergen hade han varit hennes fånge, bunden och hjälplös. Vad var han nu? Fortfarande hennes fånge, men han red med en dolk i bältet och en yxa vid sadeln klädd i manteln av skuggkattsskinn, som han vunnit på tärning av trubaduren, och ringbrynjan han tagit från Chiggens döda kropp. Två tjog män flankerade dvärgen och resten av hennes trasiga följe — riddare och soldater i tjänst hos hennes syster Lysa och Jon Arryns unge son — och ändå visade Tyrion inte minsta tecken på rädsla. Kan jag ha fel? undrade Catelyn, inte för första gången. Kunde han vara oskyldig, både till attentatet mot Bran och mordet på Jon Arryn? Och om han var det, vad gjorde det henne till i så fall? Sex män hade dött för att föra honom hit.

Resolut sköt hon tvivlen åt sidan. ”När vi når fram till er borg skulle jag bli mycket glad om ni genast ville skicka efter mäster Colemon, för ser Rodrik har fått feber av såren.” Mer än en gång hade hon fruktat att den tappre gamle riddaren inte skulle överleva färden. Mot slutet kunde han knappt sitta kvar på hästen, och Bronn hade uppmanat henne att lämna honom åt sitt öde, men det vägrade Catelyn att ens höra talas om. I stället hade de bundit fast honom i sadeln, och hon hade beordrat trubaduren Marillion att vaka över honom.

Ser Donnel tvekade innan han svarade. ”Lady Lysa har befallt att livmedikusen alltid måste vara på Örnnästet för att finnas till hands för lord Robert”, förklarade han. ”Vi har en kaplan vid Blodsporten som tar hand om våra sårade. Han kan sköta om er riddares sår.”

Catelyn trodde mer på en livmedikus kunskaper än en kaplans böner, och hon skulle just till att säga det då hon fick syn på porten med långsträckta bröstvärn inbyggda i själva berget på sidorna. Där bergspasset smalnade av och blev så trångt att fyra man knappt kunde rida i bredd klängde sig två likadana vakttorn fast vid den steniga sluttningen med en inbyggd bro av vittrad grå sten emellan sig som gick i en båge över vägen. Tysta ansikten höll utkik från skottgluggarna i tornen, i bröstvärnen och bron. När de kommit nästan ända fram red en riddare ut för att möta dem. Hans häst och rustning var grå, men manteln hade Flodvattnets blå och röda vågor, och en glänsande svart fisk i guld och obsidian höll ihop manteln på axeln. ”Vem önskar passera Blodsporten?” ropade han.

”Ser Donnel Waynwood med lady Catelyn Stark och hennes följeslagare”, svarade den unge riddaren.

Portens riddare lyfte visiret. ”Jag tyckte väl att damen såg bekant ut. Du är långt hemifrån, lilla Cat.”

”Du med, farbror”, påpekade hon och log trots allt hon gått igenom. När hon hörde den där hesa, skrovliga rösten förflyttades hon tjugo år tillbaka i tiden, till barndomens dagar.

”Jag har mitt hem på ryggen”, brummade han strävt.

”Ditt hem är i mitt hjärta”, sa Catelyn. ”Ta av dig hjälmen, för jag vill se ditt ansikte igen.”

”Åren har inte förbättrat det, är jag rädd”, sa Brynden Tully, men när han tog av sig hjälmen upptäckte Catelyn att han ljög. Hans ansikte var rynkigt och väderbitet och tiden hade tagit ifrån honom den kastanjeröda färgen i håret och gjort det grått, men leendet var detsamma liksom de buskiga ögonbrynen, som var feta som kålmaskar, och skrattet i de djupblå ögonen. ”Vet Lysa om att du kommer?”

”Det fanns inte tid att skicka bud i förväg”, förklarade Catelyn. De andra red upp bakom henne. ”Jag är rädd för att vi rider före stormen, farbror.”

”Får vi komma in i Dalen?” frågade ser Donnel. Släkten Waynwood hade alltid varit mycket för formaliteter.

”I Robert Arryns namn, lord av Örnnästet, försvarare av Dalen och den sanne ståthållaren i Östern ber jag er att fritt rida in och upprätthålla hans frid”, svarade ser Brynden. ”Kom.”

Och så red hon bredvid honom under skuggan av Blodsporten där ett dussin arméer hade krossat varandra under hjältarnas tidsålder. På andra sidan porten bredde en vy av gröna fält, blå himmel och snötäckta berg ut sig som tog andan ur henne: Arryndalen badande i morgonsolen.

Dalen sträckte sig framför dem mot den disiga östra horisonten med bördig svart jord, breda långsamma floder och hundratals små sjöar som sken som speglar i solen, och på alla sidor omgavs dalen av de skyddande höga topparna. Vete, majs och korn vajade på fälten och inte ens i Höggården var pumporna större eller frukten sötare än här. De stod i den västra änden av dalen där bergsvägen gick över det sista passet och började slingra sig ner mot dalbottnen tre kilometer längre ner. Dalen var smal här, inte längre än en halv dagsritt tvärs över, och bergen i norr verkade vara så nära att Catelyn nästan kunde sträcka ut handen och röra vid dem. Över dem alla tornade bergsspetsen som kallades Jättens lans upp sig, ett berg som även berg såg upp till, och toppen var dold av isiga dimslöjor fem kilometer ovanför dalgången. Över dess massiva västra utsprång störtade det spöklika vattenfallet som kallades Alyssas tårar och till och med på så här långt håll kunde Catelyn urskilja fallet; likt blank silvertråd glänste det mot den mörka stenen.

När farbrodern såg att hon stannat styrde han hästen närmare hennes och pekade. ”Det ligger där, bredvid Alyssas tårar. Det enda man kan se härifrån är en glimt av vitt då och då, om man tittar noga och solen faller precis rätt på murarna.”

Sju torn, hade Ned berättat för henne, som vita dolkar som sticker upp i magen på himlen och så höga att man kan stå vid bröstvärnet och titta ner på molnen. ”Hur långt är det dit?” undrade hon.

”Vi kan vara vid berget i kvällningen”, svarade Brynden, ”men det tar ännu en dag att klättra dit upp.”

Ser Rodrik Cassels röst hördes bakifrån. ”Ers nåd”, sa han, ”jag är rädd för att jag inte orkar fortsätta längre i dag.” Ansiktet var hopsjunket under de nyutväxta, ovårdade polisongerna och han såg så trött ut att Catelyn var rädd för att han skulle falla av hästen.

”Det ska ni inte heller”, sa hon. ”Ni har gjort allt jag kunde ha begärt av er och hundrafalt mer. Min farbror ledsagar mig resten av vägen till Örnnästet. Lannister måste följa med mig, men det finns ingen anledning till att ni och de andra inte skulle vila här och återhämta krafterna.”

”Det är en ära för oss att ha dem som gäster”, försäkrade ser Donnel med ungdomens allvarliga höviskhet. Förutom ser Rodrik var det bara Bronn, ser Willis Wode och trubaduren Marillion som återstod av det sällskap som ridit med henne från värdshuset vid korsvägen.

”Ers nåd”, sa Marillion och red fram till henne, ”jag bönfaller er om att låta mig få följa med till Örnnästet för att se slutet på det här äventyret, precis som jag såg början.” Pojken lät utmattad men samtidigt förunderligt beslutsam och han hade en feberaktig glans i ögonen.

Catelyn hade aldrig bett trubaduren följa med utan det var ett val han själv gjort, och hur han hade kunnat överleva färden då så många modigare män låg döda och obegravna bakom dem skulle hon aldrig förstå. Men här var han, med en skäggstubb som nästan fick honom att se ut som en man. Kanske var hon skyldig honom något för att han lyckats ta sig så långt. ”Vi säger väl det”, svarade hon.

”Jag följer också med”, tillkännagav Bronn.

Det gillade hon inte alls. Utan Bronn skulle hon aldrig ha kommit fram till Dalen, det visste hon, för soldenären var en tapper och duktig krigare och det var hans svärd som hjälpt dem att nå tryggheten, men trots det tyckte Catelyn inte om mannen. Han var modig och stark, men det fanns ingen godhet hos honom och föga lojalitet, och hon hade alldeles för ofta sett honom rida bredvid Lannister medan de pratade med låga röster och skrattade åt något privat skämt. Hon skulle ha föredragit att skilja honom från dvärgen här och nu, men eftersom hon gått med på att Marillion fick följa med till Örnnästet såg hon ingen möjlighet att förvägra Bronn samma rätt. ”Som ni önskar”, sa hon trots att hon var medveten om att han egentligen inte hade bett henne om lov.

Ser Willis Wode stannade kvar hos ser Rodrik och en lågmäld kaplan skötte om deras sår. De lämnade även kvar hästarna, som var utmärglade och alldeles slutkörda. Ser Donnel lovade att skicka fåglar i förväg till Örnnästet och Månportarna för att förvarna om att de var på väg. Från stallarna leddes utvilade riddjur ut, stadiga bergshästar med lång päls, och inom en timme gav de sig i väg igen. Catelyn red bredvid farbrodern då de började nedfärden längs bergsvägen, och efter dem kom Bronn, Tyrion Lannister, Marillion och sex av Bryndens soldater.

Det var inte förrän de hunnit nästan halvvägs ner i dalen och var väl utom hörhåll för de andra som Brynden Tully vände sig till henne och sa: ”Berätta nu om den här stormen, barn.”

”Jag har inte varit barn på många år, farbror”, påpekade Catelyn, men hon berättade ändå. Det tog mycket längre tid än hon någonsin kunde ha trott att berätta alltihop: om Lysas brev och Brans fall, om mördarens dolk och Lillfinger och det slumpartade mötet med Tyrion Lannister på värdshuset vid korsvägen.

Farbrodern lyssnade under tystnad och de buskiga ögonbrynen skuggade ögonen medan rynkan i pannan blev allt djupare. Brynden Tully hade alltid kunnat lyssna…till alla utom hennes far. Han var lord Hosters fem år yngre bror, men de båda hade varit osams så länge Catelyn kunde minnas. Under ett av deras stormigare gräl, då Catelyn var åtta, hade lord Hoster kallat Brynden ”familjens svarta får”. Brynden hade skrattande påpekat att deras hus vapen var en hoppande forell och att han därför borde vara en svart fisk snarare än ett svart får, och från den dagen hade han tagit den svarta fisken som sitt personliga vapen.

Fejden mellan dem hade inte tagit slut förrän den dagen hon och Lysa gifte sig. Det var på deras bröllopsfest som Brynden talade om för sin bror att han tänkte lämna Flodvattnet för att tjäna Lysa och hennes nye make, lorden av Örnnästet. Lord Hoster hade inte nämnt sin brors namn sedan dess, hade Edmure berättat för henne i sina sällsynta brev.

Ändå hade det under Catelyns barndomsår alltid varit till Brynden svartfisken som lord Hosters barn sprungit med sina tårar och sorger när fadern var för upptagen och modern för sjuk: Catelyn, Lysa, Edmure…och även Petyr Baelish, deras fars myndling…och Brynden hade tålmodigt lyssnat på dem allihop, precis som han gjorde nu, och glatt sig åt deras framgångar och tröstat dem då de var ledsna.

Då hon var klar satt farbrodern länge tyst medan hästen försiktigt tog sig fram på den branta, steniga vägen. ”Det här måste din far få höra”, sa han till sist. ”Om ätten Lannister tar till vapen är det långt till Vinterhed och Dalen skyddas av sina berg, men Flodvattnet ligger rakt i deras väg.”

”Det har jag också tänkt på”, medgav Catelyn, ”och jag ska be mäster Colemon skicka en fågel när vi kommer till Örnnästet.” Hon hade även andra budskap att sända i väg, de befallningar om att rusta Norden till försvar som Ned bett henne vidarebefordra till hans vasaller. ”Hur är stämningen i Dalen?” frågade hon.

”Vred”, erkände Brynden Tully. ”Lord Jon var högt älskad och man tog det som en grov förolämpning då kungen utnämnde Jaime Lannister till det ämbete som ätten Arryn har innehaft i nästan tre hundra år. Lysa har befallt oss att kalla hennes son Österns sanne ståthållare, men det är ingen som låter sig luras. Och det är inte bara din syster som undrar över handens död. Ingen vågar säga att Jon blev mördad, inte öppet, men misstankar kastar långa skuggor.” Han såg på Catelyn med sammanpressad mun. ”Och så är det pojken.”

”Pojken? Vad är det med honom?” Hon böjde på huvudet då de passerade under en utskjutande klippa och svängde runt en skarp kurva.

Farbroderns röst lät bekymrad. ”Lord Robert”, suckade han, ”sex år gammal, sjuklig och nära att ta till lipen om man tar ifrån honom dockorna. Jon Arryns äkta arvinge, vid alla gudar, men det finns de som säger att han är för svag för att sitta i sin fars säte. Nestor Royce har varit överförvaltare de senaste fjorton åren medan lord Jon var i Kungshamn och många viskar att han borde regera tills pojken blir myndig. Andra anser att Lysa måste gifta om sig, och det snart. Friarna samlas redan som kråkor på ett slagfält, och Örnnästet är fullt av dem.”

”Det kunde man förvänta sig”, sa Catelyn, och det var inte så konstigt, för Lysa var fortfarande ung och kungariket Berget och Dalen var en överdådig bröllopsgåva. ”Kommer Lysa att ta sig en ny make?”

”Hon påstår det, förutsatt att hon hittar någon som passar henne”, svarade Brynden Tully, ”men hon har redan sagt nej till lord Nestor och dussinet andra lämpliga män. Hon svär att den här gången ska hon själv välja äkta man.”

”Du av alla kan knappast kritisera henne för det.”

Ser Brynden fnös. ”Det gör jag inte heller, men…för mig verkar det som om Lysa bara leker med sina friare. Hon njuter av leken, men jag tror att din syster tänker regera själv tills pojken är gammal nog att i praktiken och inte bara till namnet bli lord av Örnnästet.”

”En kvinna kan regera lika klokt som en man”, hävdade Catelyn.

”Rätt kvinna ja”, instämde farbrodern med en sidoblick på henne. ”Gör inte misstaget att tro att Lysa är som du, Cat.” Han tvekade och återtog: ”Om sanningen ska fram är jag rädd för att du inte kommer att finna din syster så…hjälpsam som du skulle önska.”

Hon blev förbryllad. ”Vad menar du?”

”Den Lysa som kom tillbaka från Kungshamn är inte samma flicka som begav sig söderut då hennes make blev utnämnd till kungens hand. De där åren var svåra för henne, och det måste du veta. Lord Arryn var en plikttrogen make, men deras äktenskap kom till av politiska skäl, inte av passion.”

”Precis som mitt.”

”De började på samma sätt, men ditt slut blev lyckligare än din systers. Två dödfödda barn, dubbelt så många missfall, lord Arryns död…Catelyn, gudarna har bara gett Lysa det här enda barnet, och han är allt din syster lever för nu, stackars pojke. Det är inte att undra på att hon flydde hellre än såg honom överlämnad till ätten Lannister. Din syster är rädd, barn, och räddast är hon för klanen Lannister. Hon flydde till Dalen, smög bort från Röda slottet som en tjuv om natten, för att slita sonen ur lejonets gap…och nu har du fört lejonet till hennes dörr.”

”I kedjor”, påpekade Catelyn. På höger sida om henne gapade avgrunden och hon höll in hästen och tog sig försiktigt fram steg för steg.

”Jaså?” Farbrodern kastade en blick över axeln på Tyrion Lannister som långsamt red bakom dem. ”Jag ser en yxa vid hans sadel, en dolk i hans bälte och en soldenär som hänger efter honom som en hungrig skugga. Var är kedjorna, söta du?”

Catelyn skruvade illa till mods på sig i sadeln. ”Dvärgen är här och inte av eget val. Kedjor eller inte, så är han min fånge, och precis som jag kommer Lysa att vilja ställa honom till svars för hans brott. Det var hennes make ätten Lannister mördade och hennes brev som först varnade oss för dem.”

Brynden svartfisken gav henne ett trött leende. ”Jag hoppas du har rätt, barn”, suckade han på ett sätt som sa att hon hade fel.

Solen stod lågt då marken började plana ut under hästarnas hovar. Vägen blev bredare och rakare, och för första gången lade Catelyn märke till vilda blommor och gräs. Så snart de nådde dalbottnen gick färden fortare och de kunde rida i snabb galopp genom gröna skogar och sovande små byar, förbi fruktträdgårdar och gyllene vetefält och över solbelysta bäckar. Farbrodern skickade en banerförare i förväg och två baner fladdrade på hans stång: överst huset Arryns måne och falk och under hans egen svarta fisk. Bönder och köpmän flyttade på sina vagnar och ryttare från mindre betydelsefulla hus red åt sidan för att släppa fram dem.

Trots det var det helt mörkt innan de nådde fram till det väl befästa slottet som låg vid foten av Jättens lans. Facklor fladdrade på murarna och månen dansade på vallgravens mörka vatten. Vindbryggan var uppe och fällgallret nere, men Catelyn såg ljus brinna i porthuset och i fönstren på de fyrkantiga tornen bakom.

”Månportarna”, upplyste farbrodern då sällskapet höll in hästarna. Hans banerförare red fram till kanten av vallgraven för att ropa på vakterna i porthuset. ”Lord Nestors säte, och med all sannolikhet väntar han oss. Titta upp.”

Catelyn höjde blicken och tittade — upp, upp, upp. Först såg hon bara sten och träd och det grå berget som tornade upp sig insvept i mörker, svart som en stjärnlös himmel. Så lade hon märke till glöden från eldar högt ovanför dem; en borg var byggd på själva bergssidan och ljusen stirrade ner på dem som orange ögon. Ovanför den borgen fanns ytterligare en och ännu högre upp en tredje som inte var mer än en fladdrande gnista mot himlen. Och till slut, där uppe där falkarna flög, syntes något vitt i månskenet. Catelyn fick svindel då hon stirrade upp på de bleka tornen så långt ovanför.

”Örnnästet”, hörde hon Marillion vördnadsfullt mumla.

Tyrion Lannisters skarpa röst inföll. ”Ätten Arryn kan inte vara särskilt förtjusta i sällskap. Om ni tänker tvinga oss att klättra uppför det där berget i mörkret föredrar jag att ni dödar mig här på fläcken.”

”Vi tillbringar natten här och tar oss upp i morgon”, talade Brynden om för honom.

”Jag kan knappt vänta”, svarade dvärgen. ”Hur ska vi komma dit upp? Jag har ingen erfarenhet av att rida på getter.”

”Det finns trappsteg inhuggna i berget”, upplyste Catelyn. Ned hade berättat för henne om dem då han pratade om sin barndom här tillsammans med Robert Baratheon och Jon Arryn.

Farbrodern nickade. ”Det är för mörkt att se trappstegen nu, men de finns där. För branta och smala för hästar, men mulor kan ta sig nästan hela vägen dit. Stigen bevakas av tre borgar, Sten, Snö och Himmel, och mulorna tar oss upp till Himmel.”

Tyrion Lannister såg tveksamt på berget. ”Och sedan?”

Brynden log. ”Sedan blir stigen för brant även för mulor och man får gå till fots resten av vägen. Eller ni kanske föredrar att åka upp i en korg. Örnnästet ligger alldeles ovanför Himmel och i dess källare finns sex stora vinschar med långa järnkedjor för att dra upp förnödenheter. Om ni föredrar det, lord Lannister, kan ni få åka upp tillsammans med brödet, ölet och äpplena.”

Dvärgen gapskrattade. ”Om jag ändå vore en pumpa”, sa han. ”Tyvärr skulle min höge far utan tvekan bli ytterst förtretad om jag gick mitt öde till mötes som en säck rovor, och om ni tar er upp till fots är jag rädd för att jag måste göra detsamma. Vi i ätten Lannister har en viss stolthet.”

”Stolthet?” snäste Catelyn. Hans hånfulla ton och lättsamma sätt gjorde henne arg. ”En del skulle snarare kalla det övermod. Övermod och girighet och maktlystnad.”

”Min bror är definitivt övermodig”, instämde Tyrion Lannister. ”Min far är girigheten själv och min kära syster trängtar efter makt med varje vaket andetag, men jag är oskyldig som ett litet lamm. Ska jag bräka för er?” Han flinade.

Vindbryggan fälldes ner med ett knakande innan hon hann svara och de hörde ljudet av oljade kedjor då fällgallret drogs upp. Soldater kom ut med brinnande facklor för att lysa dem och farbrodern förde dem över vallgraven. Lord Nestor Royce, överförvaltare i Dalen och försvarare av Månportarna, väntade på borggården omgiven av sina riddare för att ta emot dem. ”Lady Stark”, sa han och bugade. Det var en kraftig, bredbröstad man och hans bugning var klumpig.

Catelyn satt av och gick fram till honom. ”Lord Nestor”, sa hon. Hon kände honom bara ryktesvägen: Bronze Yohns kusin från en mindre betydelsefull gren av huset Royce men ändå en respektingivande man. ”Vi har en lång och tröttsam färd bakom oss och jag skulle vara tacksam för husrum hos er i natt.”

”Mitt slott är ert, ers nåd”, svarade lord Nestor barskt, ”men er syster Lysa har skickat ner ett budskap från Örnnästet. Hon vill träffa er genast. Resten av ert sällskap får bo här och fortsätta upp i gryningen.”

Farbrodern hoppade av hästen. ”Vad är det här för dårskap?” undrade han burdust. Brynden Tully hade aldrig varit den som skrädde orden. ”Ska Catelyn bestiga berget nattetid när månen inte ens är full? Till och med Lysa borde begripa att det är samma sak som att be om en bruten nacke.”

”Mulorna hittar vägen, ser Brynden.” En flicka på sjutton eller arton kom fram till lord Nestor. Hennes mörka hår var kortklippt och rakt och hon var klädd i ridbyxor och en försilvrad ringbrynja. Hon bugade för Catelyn med större grace än sin husbonde. ”Jag lovar er, ers nåd, att ni inte ska komma till skada. Det är en ära för mig att föra er upp och jag har gjort klättringen i mörker hundratals gånger. Mychel säger att min far måste ha varit en get.”

Hon lät så kaxig att Catelyn måste le. ”Har du ett namn, barn?”

”Mya Sten, om det behagar er, ers nåd”, svarade flickan.

Det behagade inte Catelyn, och det var med stor möda som hon lyckades behålla leendet i ansiktet. Sten var en oäktings namn i Dalen, på samma sätt som Snö var det i Norden och Blomma i Höggården; i vart och ett av de sju konungarikena hade seder och bruk gett ett efternamn till barn som var födda utan eget namn. Catelyn hade inget emot den här flickan, men plötsligt kunde hon inte låta bli att tänka på Neds oäkting på muren, och tanken gjorde henne på en gång arg och skuldmedveten. Hon fick kämpa för att hitta ord till ett svar.

Lord Nestor fyllde tystnaden. ”Mya är en duktig flicka, och om hon lovar att föra er välbehållen till lady Lysa tror jag henne, för hon har ännu aldrig svikit mig.”

”I så fall överlämnar jag mig i dina händer, Mya Sten”, sa Catelyn, ”och jag ber er, lord Nestor, att hålla noga vakt över min fånge.”

”Och jag ber er att ge fången en bägare vin och en välstekt kapun innan han dör av hunger”, insköt Lannister. ”Det skulle vara trevligt med en flicka också, men jag antar att det är för mycket begärt.” Soldenären Bronn skrattade högt.

Lord Nestor låtsades inte om Tyrions skämt. ”Det ska bli som ni har befallt, ers nåd.” Först då gav han dvärgen en blick. ”För lord Lannister till en torncell och ge honom mat och dryck.”

Catelyn tog adjö av farbrodern och de andra medan Tyrion Lannister fördes bort och följde sedan efter flickan genom slottet. Två mulor stod och väntade på dem på övre borggården, sadlade och färdiga. Mya hjälpte henne att sitta upp på den ena medan en vakt i himmelsblå mantel öppnade den smala sidoporten. På andra sidan fanns en tät skog av tall och gran och berget som en mörk mur, men trappstegen fanns där, djupt inhuggna i klippan, och de fortsatte upp mot himlen. ”En del tycker det är lättare om de blundar”, sa Mya då hon ledde mulorna genom porten och in i den mörka skogen, ”för när de blir rädda eller yra klänger de sig ibland fast för hårt vid mulorna, och det tycker de inte om.”

”Jag är född Tully och gift med en Stark”, påpekade Catelyn, ”och jag är inte lättskrämd. Tänker du tända en fackla?” Trappstegen var becksvarta.

Flickan gjorde en grimas. ”Man blir bara bländad av facklor, och en sådan här klar natt räcker det med månen och stjärnorna. Mychel säger att jag ser lika bra som en uggla.” Hon satt upp och manade på mulan uppför det första trappsteget. Catelyns mula följde efter av sig själv.

”Du nämnde Mychel tidigare”, sa Catelyn. Mulorna bestämde takten, långsam men stadig, och det var hon helt nöjd med.

”Mychel är min älskade”, förklarade Mya. ”Mychel Redfort. Han är väpnare till ser Lyn Corbray, och vi ska gifta oss så snart han blir riddare, nästa år eller året därefter.”

Hon lät så lik Sansa, så lycklig och oskyldig med sina drömmar. Catelyn log, men leendet var lite sorgset. Redfort var ett gammalt namn i Dalen, det visste hon, och de hade de första människornas blod i sina ådror. Mya var kanske hans käresta, men ingen Redfort skulle någonsin gifta sig med en oäkting. Hans familj skulle arrangera ett mer passande parti för honom med en Corbray eller en Waynwood eller en Royce eller kanske dottern till något förnämare hus utanför Dalen. Om Mychel Redfort alls låg med den här flickan var det mellan oäkta lakan.

Klättringen gick lättare än Catelyn vågat hoppas. Träden växte tätt och lutade sig över stigen, och de bildade ett prasslande grönt tak som utestängde till och med månen, så att det verkade som om de tog sig upp genom en lång svart tunnel. Mya Sten tycktes sannerligen vara välsignad med mörkerseende och mulorna var säkra på foten och outtröttliga. De lunkade på uppför trappstegen som slingrade sig fram och tillbaka över bergssidan, och ljudet av deras hovar dämpades av ett tjockt lager barr som låg som en matta på stigen. Tystnaden var rogivande och den svagt vaggande rörelsen fick Catelyn att börja svaja i sadeln. Inom kort fick hon kämpa mot sömnen.

Kanske dåsade hon till en kort stund, för plötsligt dök en massiv järnbeslagen port upp framför dem. ”Sten”, upplyste Mya glatt och satt av. Järnpiggar stack upp längs krönet av de väldiga stenmurarna och två stora runda torn höjde sig över borgen. Porten svängde upp då Mya ropade, och då de kommit in hälsade den fetlagde riddaren, som var borgens befälhavare, på Mya med hennes förnamn och erbjöd dem varma grillspett med kött och lök. Catelyn hade inte insett hur hungrig hon var, och hon åt stående på borggården medan stalldrängar flyttade deras sadlar till utvilade mulor. Den heta köttsaften rann över hakan och droppade ner på manteln, men hon var alldeles för utsvulten för att bry sig om det.

Så fick hon sitta upp på en ny mula och återigen ge sig ut i den stjärnklara natten. Den andra delen av klättringen verkade mer förrädisk, tyckte Catelyn. Stigen var brantare, trappstegen mer slitna med grus och småsten här och var, och Mya var tvungen att sitta av flera gånger för att flytta på nedfallna stenar som låg i deras väg. ”Man vill inte gärna att mulan ska bryta benet här uppe”, anmärkte hon, och Catelyn kunde inte annat än hålla med henne. Hon kände av höjden mer nu. Träden stod glesare här uppe och vinden blåste hårdare, häftiga vindstötar som slet i kläderna och blåste håret i ögonen. Då och då vek trappstegen tillbaka, och hon kunde se Sten nedanför dem och Månportarna ännu längre ner, och dess facklor såg ut som små stearinljus.

Snö var mindre än Sten, ett enda befäst torn och en timrad borg med ett stall bakom en låg mur av obehandlad sten. Ändå låg borgen inbäddad mot Jättens lans på ett sådant sätt att den behärskade hela stentrappan ovanför den lägre borgen. En fiende som ville ta sig upp till Örnnästet skulle bli tvungen att steg för steg kämpa sig upp från Sten medan stenar och pilar regnade ner från Snö ovanför. Befälhavaren, en ängslig ung riddare med koppärrigt ansikte, erbjöd dem bröd och ost och möjligheten att värma sig vid hans eld, men Mya tackade nej. ”Vi borde fortsätta, ers nåd, om det behagar er”, sa hon, och Catelyn nickade.

Återigen fick de utvilade mulor. Hennes var vit, och Mya log när hon fick syn på honom. ”Vitstjärn är bra, ers nåd. Säker på foten, till och med på is, men ni måste vara försiktig, för han sparkas om han inte tycker om er.”

Mulan tycktes gilla Catelyn, för han sparkades tack och lov inte. Det fanns ingen is heller, och det var hon också tacksam för. ”Min mor säger att för hundra år sedan började isen här”, berättade Mya. ”Det var alltid vitt här ovanför och isen smälte aldrig.” Hon ryckte på axlarna. ”Jag kan inte ens minnas att jag någonsin har sett snö så här långt nere på berget, men kanske var det så en gång i tiden.”

Så ung, tänkte Catelyn och försökte komma ihåg om hon någonsin varit sådan. Flickan hade levt halva sitt liv på sommaren, och det var det enda hon kände till. Vintern närmar sig, barn, ville hon tala om för henne. Hon hade orden på läpparna och hon sa dem nästan. Kanske började hon till sist ändå bli en Stark.

Ovanför Snö var vinden ett levande väsen som tjöt omkring dem som en varg på isvidderna för att sedan lägga sig, som för att invagga dem i trygghet. Stjärnorna verkade starkare här uppe och så nära att hon nästan kunde ta på dem och månen var enorm på den klara svarta himlen. Medan de klättrade upptäckte Catelyn att det var bättre att titta upp än ner. Trappstegen var spruckna och trasiga efter århundradenas iskyla och tö och oräkneliga mulors hovar, och trots att det var mörkt fick hon hjärtat i halsgropen. När de kom till en smal stenbro utan räcken mellan två höga bergstoppar satt Mya av. ”Det är bäst att leda mulorna över”, förklarade hon, ”för vinden kan vara lite otäck här, ers nåd.”

Catelyn satt stelt av i mörkret och tittade på bron som låg framför henne: sex meter lång och nästan en meter bred men med stup på bägge sidorna, och hon kunde höra vinden vissla. Mya klev ut på lätta fötter och mulan följde efter lika lugnt som om den gick över en borggård. Det var hennes tur. Men Catelyn hade knappt tagit första steget förrän skräcken grep tag i henne. Hon kunde känna tomheten, de enorma svarta avgrunderna som gapade runt omkring henne. Hon stannade darrande och vågade inte röra sig ur fläcken. Vinden skrek åt henne och slet i manteln, försökte dra henne över kanten. Catelyn makade foten bakåt, ett litet försiktigt steg, men mulan var bakom henne och hon kunde inte backa. Jag kommer att dö här, tänkte hon och kände svetten rinna längs ryggen.

”Lady Stark”, ropade Mya från andra sidan avgrunden, och det lät som om flickan var tusen fjärdingsväg bort. ”Mår ni bra?”

Catelyn Tully svalde det sista av sin stolthet. ”Jag…jag klarar inte det här, barn”, ropade hon.

”Jo, det gör ni visst”, sa flickan. ”Det vet jag att ni gör. Titta så bred bron är.”

”Jag vill inte titta.” Det kändes som om världen virvlade runt omkring henne, berg och himmel och mulor snurrade som en leksakssnurra. Catelyn slöt ögonen för att få andhämtningen att bli lugnare.

”Jag kommer tillbaka och hämtar er”, sa Mya. ”Rör er inte, ers nåd.”

Catelyn hade inte en tanke på att röra sig. Hon lyssnade till vindens gälla tjut och hörde det hasande ljudet av läder mot sten. Så var Mya där och tog henne mjukt i armen. ”Blunda om ni vill. Släpp repet nu, för Vitstjärn klarar sig själv. Bra, ers nåd. Jag ska leda er över, och det är lätt ska ni få se. Får jag ett steg nu. Så ja, flytta foten nu, låt den bara glida framåt. Ser ni? Och så ett till. Det är så lätt att ni skulle kunna springa över. Ett till, fortsätt. Ja.” Och så, steg för steg, ledde flickan Catelyn över, blind och darrande, medan den vita mulan lugnt följde efter.

Borgen som hette Himmel var inte mer än en hög halvmånformad mur av obehandlad sten som var rest mot bergväggen, men inte ens Valyriens nerrasade torn kunde ha sett vackrare ut i Catelyn Starks ögon. Här började snön, och Himmels nötta stenar var rimfrostiga och långa istappar hängde från sluttningarna ovanför.

Det grydde i öster då Mya ropade på vakterna och portarna öppnades för dem. Innanför murarna fanns bara en rad ramper och en enorm hög med stenar i alla storlekar, och utan tvivel skulle det vara den lättaste sak i världen att börja ett jordskred härifrån. En öppning syntes i bergväggen framför dem. ”Stallen och barackerna finns där inne”, berättade Mya, ”och den sista delen av vägen går inne i berget. Det kan vara lite mörkt, men ni slipper åtminstone vinden. Längre än så här kan mulorna inte gå, för nu blir det som en sorts skorsten, mer som en stege av sten än en trappa, men det är inte så illa. Bara en timme till så är vi framme.”

Catelyn tittade upp, och rakt ovanför huvudet kunde hon se Örnnästet glänsa blekt i gryningsljuset. Det kunde inte vara mer än två hundra meter dit, men nerifrån såg det ut som en liten vit vaxkaka. Hon mindes vad farbrodern sagt om korgar och vinschar. ”Ätten Lannister har kanske sin stolthet”, sa hon till Mya, ”men ätten Tully har bättre förstånd. Jag har ridit hela dagen och nästan hela natten. Säg åt dem att fira ner en korg, för jag tänker åka upp med rovorna.”

Solen hade stigit en bra bit över bergen då Catelyn Stark äntligen nådde Örnnästet. En kraftig, silverhårig man i himmelsblå mantel och bröstharnesket prytt med månen och falken hjälpte henne att stiga ur korgen: ser Vardis Egen, kapten för Jon Arryns slottsvakt. Bredvid honom stod mäster Colemon, smal och nervös med för lite hår och för mycket hals. ”Lady Stark”, sa ser Vardis, ”glädjen är stor men oväntad.” Mäster Colemons huvud hoppade instämmande upp och ner. ”Det är den verkligen, ers nåd, det är den verkligen. Jag har skickat bud till er syster, för hon lämnade order om att hon ville bli väckt i samma stund ni anlände.”

”Jag hoppas hon har fått en god natts sömn”, svarade Catelyn med en viss skärpa i tonen som tycktes passera obemärkt.

Männen eskorterade henne från vinschrummet och uppför en spiraltrappa. Örnnästet var ett jämförelsevis litet slott: sju smala, vita torn som stod lika tätt som pilarna i ett koger på det stora berget. Det hade inget behov av stallar eller smedja eller hundgård, men Ned hade sagt att sädesmagasinen var lika stora som Vinterheds och att tornen kunde hysa fem hundra man. Ändå tyckte Catelyn att det verkade förunderligt övergivet då hon gick genom de tomma, ekande stensalarna.

Lysa satt ensam och väntade i salongen och hon var fortfarande klädd i morgonrock. Det långa kastanjeröda håret svallade fritt över de halvnakna vita axlarna och ner på ryggen. En tjänsteflicka stod bakom henne och borstade ut tovorna, men då Catelyn steg in reste sig systern leende. ”Cat”, utbrast hon, ”å, Cat, så underbart att se dig igen, kära syster.” Hon sprang över rummet och tog systern i famnen. ”Det är så länge sedan”, mumlade Lysa, ”så förfärligt länge sedan.”

Det hade gått fem år sedan de träffades sist, fem grymma år för Lysa, och de hade krävt sin tribut. Systern var två år yngre och ändå såg hon äldre ut nu. Lysa var kortare än Catelyn och kroppen hade blivit fet och ansiktet blekt och plufsigt. Hon hade släkten Tullys blå ögon, men hennes var ljusa och vattniga och aldrig stilla, och hennes lilla mun hade blivit grinig. Medan Catelyn höll om henne mindes hon den slanka, högbröstade flickan som stått bredvid henne den där dagen på Flodvattnet. Så ljuvlig och full av hopp hon hade varit. Allt som återstod av systerns skönhet var det tjocka, kastanjeröda håret som gick ända ner till midjan.

”Du ser ut att må bra”, ljög Catelyn, ”men du verkar…trött.”

Systern drog sig ur omfamningen. ”Trött. Ja, o ja.” Först då tycktes hon lägga märke till de andra: tjänsteflickan, mäster Colemon, ser Vardis. ”Lämna oss”, befallde hon, ”för jag vill tala med min syster i enrum.” Hon höll Catelyn i handen då de drog sig tillbaka…

…och släppte den i samma stund som dörren stängdes, och Catelyn såg hur ansiktsuttrycket förändrades. Det var som om solen gömt sig bakom ett moln. ”Har du mist förståndet?” fräste Lysa åt henne. ”Att föra honom hit helt utan mitt tillstånd, utan minsta förvarning, att dra in oss i dina tvister med ätten Lannister…”

”Mina tvister?” Catelyn trodde knappt sina öron. Det brann en stor brasa på härden, men det fanns inte ett spår av värme i Lysas röst. ”Det var dina tvister först, kära syster, för det var du som skickade mig det där fördömda brevet, du som skrev att ätten Lannister hade mördat din make.”

”För att varna dig, så att du kunde hålla dig undan dem! Jag hade aldrig tänkt slåss mot dem! Vid alla gudar, Cat, har du en aning om vad du har gjort?”

”Mor?” sa en liten röst. Lysa snodde runt och den tunga morgonrocken virvlade omkring henne. Robert Arryn, lord av Dalen, stod i dörröppningen med en trasdocka tryckt mot bröstet och såg på dem med stora ögon. Han var ett magert barn, liten för sin ålder och sjuklig, och då och då darrade han. Skaksjukan, kallade livmedikusarna den. ”Jag hörde röster.”

Det var inte att undra på, tänkte Catelyn, för Lysa hade nästan skrikit, men ändå gav systern henne mördande blickar. ”Det här är din moster Catelyn, sötnos. Min syster lady Stark. Minns du henne?”

Pojken tittade tomt på henne. ”Jag tror det”, svarade han och blinkade trots att han varit mindre än ett år gammal sist Catelyn såg honom.

Lysa satte sig vid brasan och sa: ”Kom till mor, lilla gubben.” Hon rättade till hans nattdräkt och smekte det tjocka bruna håret. ”Är han inte vacker? Och stark också, för du ska inte tro på vad de säger. Jon visste. Säden är stark, sa han till mig. Hans sista ord. Han upprepade Roberts namn och tog mig så hårt i armen att det blev märken. Säg åt dem att säden är stark. Hans säd. Han ville att alla skulle veta vilken stark pojke min baby skulle bli.”

”Lysa”, började Catelyn, ”om du har rätt angående Lannisters så måste vi handla snabbt. Vi…”

”Inte så babyn hör”, protesterade Lysa. ”Han är så känslig, visst är du, liten?”

”Pojken är lord av Örnnästet och Dalens försvarare”, påminde Catelyn, ”och vi har inte tid med finkänslighet. Ned tror att det kan bli krig.”

”Håll tyst!” fräste Lysa åt henne. ”Du skrämmer pojken.” Lille Robert kastade en hastig blick över axeln på Catelyn och började darra. Dockan föll ner på säven på golvet och han tryckte sig mot modern. ”Var inte rädd, liten”, viskade Lysa, ”för mor är här och ingenting kommer att göra dig illa.” Hon öppnade morgonrocken och drog fram ett blekt och tungt bröst med röd bröstvårta. Pojken grep ivrigt efter den, begravde ansiktet mot hennes bröst och började suga. Lysa strök honom över håret.

Catelyn var mållös. Jon Arryns son, tänkte hon klentroget. Hon mindes sitt eget minsta barn, treårige Rickon som var hälften så gammal som den här pojken och fem gånger så kavat. Inte att undra på att lorderna i Dalen var oroliga. För första gången förstod hon varför kungen försökt ta barnet från modern för att fostra det hos ätten Lannister.

”Vi är säkra här”, sa Lysa, men om hon talade till henne eller pojken visste inte Catelyn.

”Var inte dum”, utbrast Catelyn med stigande vrede. ”Ingen är säker, och om du tror att klanen Lannister kommer att glömma dig för att du gömmer dig här har du tagit sorgligt miste.”

Lysa höll för pojkens öra med handen. ”Även om de skulle kunna föra en armé genom bergen och förbi Blodsporten är Örnnästet ointagligt. Du såg själv. Ingen fiende kan någonsin nå oss här uppe.”

Catelyn ville klippa till henne. Brynden hade försökt varna henne, insåg hon. ”Inget slott är ointagligt.”

”Det här är det”, envisades Lysa, ”och det säger alla, men vad ska jag göra med dvärgen som du har tagit hit?”

”Är han en ond man?” frågade lorden av Örnnästet och moderns bröst hoppade ur munnen på honom med bröstvårtan våt och röd.

”En mycket ond man”, svarade Lysa och skylde sig, ”men mor ska inte låta honom skada sin lilla baby.”

”Låt honom flyga”, bad Robert ivrigt.

Lysa strök sonen över håret. ”Det kanske vi ska”, mumlade hon, ”det är kanske vad vi ska göra.”

EDDARD

Ned hittade Lillfinger i skökohusets skänkrum där han i all vänskaplighet satt och småpratade med en högväxt elegant kvinna som bar en fjäderprydd långklänning över hud svart som bläck. Vid elden satt Heward och en yppig sköka och höll på med en pantlek. Han hade förlorat bältet, manteln, ringbrynjan och högra stöveln än så länge medan flickan blivit tvungen att knäppa upp blusen ända ner till midjan. Jory Cassel stod bredvid ett regnstrimmigt fönster med ett ironiskt leende i ansiktet medan han såg Heward vända spelbrickorna.

Ned stannade vid foten av trappan och drog på sig handskarna. ”Jag är klar med mitt ärende här, så det är dags att gå.”

Heward kom på fötter och samlade snabbt ihop sina persedlar. ”Ja, ers nåd”, sa Jory. ”Jag ska hjälpa Wyl att leda ut hästarna.” Han stegade mot dörren.

Lillfinger tog god tid på sig att säga adjö. Han kysste den svarta kvinnans hand, viskade ett skämt som fick henne att skratta högt och släntrade fram till Ned. ”Ert ärende”, sa han lätt, ”eller Roberts? De säger att handen drömmer kungens drömmar, talar med kungens röst och regerar med kungens svärd. Betyder det att ni också lägrar kungens…”

”Lord Baelish”, avbröt Ned, ”ni tar alldeles för mycket för givet. Jag är inte otacksam, för det kunde ha tagit oss åratal att hitta det här skökohuset utan er hjälp. Men det betyder inte att jag tänker stå ut med ert hån, och dessutom är jag inte längre kungens hand.”

”Skräckvargen måste vara en best som har taggarna utåt”, anmärkte Lillfinger med en krökning på munnen.

Ett varmt regn föll från en stjärnlös svart himmel då de gick mot stallarna, och Ned drog upp huvan på manteln. Jory ledde ut hans häst, och unge Wyl kom efter med Lillfingers sto i ena handen medan han med den andra fumlade med bältet och försökte snöra byxorna. En barfota sköka lutade sig ut genom stalldörren och fnittrade åt honom.

”Ska vi tillbaka till slottet nu, ers nåd?” frågade Jory. Ned nickade och svingade sig upp i sadeln. Lillfinger satt upp bredvid honom och Jory och de andra följde efter.

”Chataya driver en trevlig inrättning”, anmärkte Lillfinger medan de red, ”och jag har nästan lust att köpa det, för skökohus är mycket bättre investeringar än skepp, har jag upptäckt. Skökor sjunker sällan och när de bordas av pirater betalar piraterna i reda pengar precis som alla andra.” Lord Petyr småskrattade åt sin egen vitsighet.

Ned lät honom pladdra på, och efter en stund slutade han prata och de red under tystnad. Gatorna i Kungshamn var mörka och övergivna, för regnet hade drivit alla under tak. Det öste ner över huvudet på Ned, varmt som blod och obevekligt som gamla synder, i stora droppar som rann nedför ansiktet.

”Robert kommer aldrig att kunna hålla sig till en säng”, hade Lyanna sagt till honom på Vinterhed den kvällen för länge sedan då deras far hade lovat bort hennes hand till den unge lorden av Stormens ände. ”Jag har hört att han gjort en flicka i Dalen med barn.” Ned hade hållit babyn i sina armar, så han kunde knappast förneka att hon existerade, och han kunde inte heller ljuga för sin syster. Men han hade försäkrat henne att det inte spelade någon roll vad Robert gjort före deras trolovning, att han var en bra och hederlig karl som älskade henne av hela sitt hjärta. Lyanna hade bara lett. ”Kärleken är underbar, Ned, men den kan inte förändra en mans natur.”

Flickan hade varit så ung att Ned inte vågat fråga efter hennes ålder. Utan tvekan hade hon varit jungfru. De bättre skökohusen kunde alltid få tag i en jungfru om börsen var fet nog. Hon hade ljusrött hår och en sky av fräknar på näsryggen, och då hon blottade ena bröstet för att amma babyn såg han att bröstet också var fräknigt. ”Jag har döpt henne till Barra”, sa hon medan barnet sög. ”Hon är så lik honom, eller hur, ers nåd? Hon har hans näsa och hans hår…”

”Det är hon.” Eddard Stark hade rört vid babyns fina mörka hår och det flöt mellan fingrarna som svart siden. Roberts förstfödda hade haft samma fina hår, tyckte han sig minnas.

”Berätta det för honom när ni träffar honom, ers nåd, om det…om det behagar er. Berätta hur vacker hon är.”

”Det ska jag göra”, hade Ned lovat henne. Det var hans förbannelse. Robert svor kvinnorna evig kärlek och glömde dem före kvällningen, men Ned Stark mindes sina löften. Han tänkte på de löften han gett Lyanna då hon låg döende, och priset han fått betala för att hålla dem.

”Och tala om för honom att jag inte har varit med någon annan, det svär jag på, ers nåd, både vid de gamla och nya gudarna. Chataya sa att jag kunde få ett halvår för babyn och för hoppet att han skulle komma tillbaka. Så säg åt honom att jag väntar, är ni snäll. Jag vill inte ha några juveler eller något, bara honom, för han har alltid varit god mot mig.”

God mot dig, tänkte Ned bistert. ”Det ska jag säga honom, barn, och jag lovar dig att Barra inte ska behöva sakna någonting.”

Hon hade lett då, ett leende som var så blygt och rart att det värkte i hjärtat på honom. Medan Ned red genom den regniga natten såg han Jon Snös ansikte för sig, så likt en yngre upplaga av sitt eget. Om gudarna tyckte så illa om oäktingar, tänkte han trött, varför fyllde de då männen med sådan lust? ”Lord Baelish, vad vet ni om Roberts oäktingar?”

”Till att börja med har han fler än ni.”

”Hur många?”

Lillfinger ryckte på axlarna, och det forsade vatten längs ryggen på manteln. ”Spelar det någon roll? Om man ligger med tillräckligt många kvinnor kommer en del att ge en presenter, och hans höghet har aldrig varit tillbakadragen på den punkten. Jag vet att han har erkänt pojken på Stormens ände, den han avlade samma kväll som lord Stannis gifte sig, och han kunde knappast göra något annat. Modern var en Florent, systerdotter till lady Selyse och en av hennes kammarjungfrur. Renly säger att Robert bar upp flickan under festen och invigde brudsängen medan Stannis och hans brud fortfarande dansade. Lord Stannis verkade tycka att det var en skamfläck på hans hustrus hus ära, så när pojken föddes skickade han i väg honom till Renly.” Han gav Ned en sidoblick. ”Jag har också hört det viskas att Robert fick tvillingar med en kökspiga på Casterlyklippan för tre år sedan då han var där på lord Tywins tornering. Cersei lät döda spädbarnen och sålde modern till en slavhandlare. Det var en för stor skymf mot ätten Lannisters ära när det hände på hemmaplan.”

Ned Stark gjorde en grimas. Sådana illvilliga historier berättades om alla höga lorder i riket, och han hade inga svårigheter att tro det om Cersei Lannister…men skulle kungen stå overksam bredvid och låta det ske? Den Robert han känt skulle inte ha gjort det, men den Robert han känt hade aldrig varit så duktig på att blunda för det han inte ville se. ”Varför skulle Jon Arryn plötsligt intressera sig så djupt för kungens lågättade barn?”

Den korte mannen ryckte på sina våta axlar. ”Han var kungens hand och förmodligen bad Robert honom se till att de hade det bra.”

Ned var våt ända in på bara kroppen och själen hade blivit kall. ”Det måste vara mer än så. Varför skulle någon annars mörda honom?”

Lillfinger skakade regnet ur håret och skrattade. ”Nu förstår jag. Lord Arryn fick veta att hans höghet hade fyllt magarna på några skökor och fiskhandlerskor och därför måste han tystas. Det är inte att undra på, för om man låter en sådan man leva kommer han snart att påstå att solen går upp i öster.”

På det hade Ned inget att svara och han rynkade i stället pannan. Han tänkte på Rhaegar Targaryen och undrade om han besökt skökohus. På något sätt trodde han inte det.

Regnet vräkte ner nu och det stack i ögonen och trummade mot marken. Floder av svart vatten rann nedför kullen då Jory ropade ”Ers nåd” med rösten hes av oro, och på ett ögonblick var gatan full av soldater.

Ned fick en skymt av ringbrynjor över läder, kraghandskar och benskenor och stålhjälmar prydda med guldlejon. Deras mantlar klibbade genomdränkta av regn fast vid ryggarna. Han hade inte tid att räkna, men det var åtminstone tio soldater på linje som till fots blockerade gatan med långsvärd och spjut med järnspetsar. ”Bakom!” hörde han Wyl skrika och då han vände hästen fanns det fler bakom dem som skar av reträtten. Jory drog svärdet ur skidan. ”Ge plats eller dö!”

”Vargarna ylar”, sa deras ledare, och Ned kunde se regnet rinna nedför ansiktet på honom. ”Men det är bara en liten flock.”

Lillfinger red långsamt framåt. ”Vad är meningen med detta? Det här är kungens hand.”

”Han var kungens hand.” Leran dämpade den fuxfärgade hingstens hovslag och linjen av soldater delade på sig för att släppa fram honom. På ett gyllene bröstharnesk röt Lannisters lejon utmanande. ”Men nu är jag inte säker på vad han är.”

”Det här är vansinne, Lannister”, protesterade Lillfinger. ”Låt oss passera. Vi väntas tillbaka till slottet. Vad tror ni att ni sysslar med?”

”Han vet vad han sysslar med”, sa Ned lugnt.

Jaime Lannister log. ”Det är sant, för jag letar efter min bror. Ni minns väl min bror, lord Stark? Han var med oss på Vinterhed. Ljushårig, olikfärgade ögon, vass tunga. En kort man.”

”Jag minns honom väl”, svarade Ned.

”Det verkar som om han har fått bekymmer på vägen och min höge far är riktigt upprörd. Ni har väl ingen aning om vem som kan ha önskat min bror illa?”

”Er bror har tagits på min order för att ställas till svars för sina brott”, upplyste Ned Stark.

Lillfinger stönade av förfäran. ”Mina herrar…”

Ser Jaime drog långsvärdet ur skidan och manade på hingsten. ”Visa mig ert stål, lord Eddard. Jag slaktar er gärna precis som Aerys om jag måste, men jag ser helst att ni dör med svärdet i hand.” Han gav Lillfinger en kall, föraktfull blick. ”Lord Baelish, jag råder er att snabbt försvinna innan ni får blodstänk på era dyrbara kläder.”

Lillfinger behövde inte uppmanas två gånger. ”Jag ska hämta stadsvakten”, lovade han Ned. Lannisters linje öppnades för att släppa igenom honom och slöts igen. Lillfinger satte sporrarna i stoets sida och försvann runt ett hörn.

Neds män hade dragit svärden, men de var tre mot tjugo. Folk kikade ut genom fönster och dörrar i närheten, men det fanns ingen som hade minsta tanke på att ingripa. Hans män satt till häst medan Lannisters var till fots, utom Jaime själv. De skulle kanske kunna spränga sig igenom, men Eddard Stark tyckte att det fanns en säkrare taktik. ”Om ni dödar mig”, varnade han kungamördaren, ”kommer Catelyn med all säkerhet att döda Tyrion.”

Jaime Lannister petade Ned i bröstet med det förgyllda svärd som hade utgjutit den siste drakkungens blod. ”Skulle hon? Skulle den ädla Catelyn av Flodvattnet mörda en gisslan? Det tror jag…inte.” Han suckade. ”Men jag är inte villig att riskera min brors liv i förlitan på en kvinnas ära” — Jaime stoppade ner svärdet i skidan — ”så jag antar att jag måste låta er springa tillbaka till Robert och tala om för honom hur jag skrämde er. Jag undrar om han bryr sig om det.” Jaime strök det våta håret ur ansiktet och svängde runt hästen. När han var bakom linjen med soldater kastade han en blick på sin kapten. ”Tregar, se till att inget ont händer lord Stark.”

”Som ni befaller, ers nåd.”

”Men…vi vill ju inte släppa i väg honom helt otuktad, så” — genom mörkret och regnet såg Ned en glimt av Jaimes leende — ”döda hans män.”

”Nej!” skrek Ned Stark och drog svärdet. Jaime galopperade redan i väg längs gatan då han hörde Wyl skrika. Männen kom närmare från båda hållen. Ned red ner en och högg mot mörka skepnader i karmosinröda mantlar som kastade sig åt sidan för honom, och Jory Cassel satte sporrarna i hästens sidor och gick till anfall. En stålskodd hov träffade en av Lannisters soldater i ansiktet med ett vämjeligt krasande. En andra man vacklade bakåt och för ett ögonblick var Jory fri. Wyl svor då de drog ner honom från hans döende häst medan svärden högg vilt i regnet. Ned galopperade fram till honom och lät långsvärdet braka ner på Tregars hjälm. Stöten var så kraftig att den kändes ända upp i axeln. Tregar föll omkull på knä med den lejonprydda hjälmen i två delar och blodet rinnande nedför ansiktet. Heward högg mot händerna som hade gripit tag i hans tygel då han fick ett spjut i magen. Plötsligt var Jory tillbaka hos dem med ett rött regn droppande från svärdet. ”Nej!” skrek Ned. ”Ge dig i väg, Jory!” Så halkade Neds häst under honom och störtade omkull i leran, och han kände en våldsam smärta och smaken av blod i munnen.

Han såg dem hugga av benen på Jorys häst och dra ner honom på marken och svärden höjdes och sänktes då de gav sig på honom. Då Neds häst tog sig upp på benen försökte även han resa sig men föll igen och skrek till, och han kunde se benpipan sticka ut ur vaden. Det var det sista han såg på en lång stund medan regnet fortsatte att ösa ner.

När lord Eddard Stark åter öppnade ögonen var han ensam med sina döda. Hästen kom närmare, kände den stinkande lukten av blod och galopperade därifrån. Ned började släpa sig fram genom leran medan han bet ihop tänderna om smärtan i benet. Det verkade ta åratal. Ansikten kikade ut genom fönster upplysta med stearinljus och folk började komma ut ur gränder och dörrar, men ingen kom fram för att hjälpa honom.

Lillfinger och stadsvakten fann honom där på gatan med Jory Cassels döda kropp i famnen.

Någonstans hittade vakterna i de gyllene mantlarna en bår, men färden tillbaka till slottet var rena tortyren för Ned och han förlorade medvetandet mer än en gång. Han mindes att han såg Röda slottet skymta framför sig i det första gryningsljuset, och regnet hade färgat den ljusrosa stenen i de massiva väggarna blodröd.

Stormäster Pycelle stod lutad över honom med en bägare i handen och viskade: ”Drick, ers nåd. Här. Vallmomjölk för smärtan.” Ned mindes att han svalde och att Pycelle sa åt någon att hetta upp vinet till kokpunkten och hämta rent siden åt honom, och det var det sista han var medveten om.

DAENERYS

Hästporten till Vaes Dothrak var gjord av två gigantiska stegrande hästar i brons och deras hovar möttes trettio meter ovanför vägen och formade en spetsbåge.

Dany visste inte varför staden behövde en port då den inte hade några murar…och inga byggnader, vad hon kunde se. Men där stod den, vacker och väldig, och de stora hästarna ramade in det purpurfärgade berget som skymtade i fjärran bortom staden. Bronshingstarna kastade långa skuggor över det vajande gräset då khal Drogo med sina blodsryttare vid sidan ledde khalasaren under deras hovar och längs gudsvägen.

Dany följde efter på sin silver eskorterad av ser Jorah Mormont och sin bror Viserys, som nu satt till häst. Sedan den dagen på grässlätten då hon låtit honom gå tillbaka till khalasaren hade dothrakierna skrattande kallat honom khal rhae mhar, kungen med ömma fötter. Påföljande dag hade khal Drogo erbjudit Viserys en plats i en vagn och han hade accepterat. I sin envisa okunnighet hade han inte ens vetat om att han blev hånad, för vagnarna var till för eunucker, krymplingar, havande kvinnor, barn och gamla. På det sättet fick han ännu ett öknamn khal rhaggat, vagnkungen. Brodern hade trott att det var khalens sätt att be om ursäkt för Danys oförskämda behandling av honom, och hon hade bönfallit ser Jorah att inte berätta sanningen för honom, för att han skulle slippa skämmas. Riddaren hade svarat att kungen bara skulle må bra av att skämmas lite…men ändå gjort som hon bett. Det hade krävts många böner och alla kärlekskonster Doreah lärt henne innan Dany lyckats få Drogo att ge efter och åter låta Viserys rida tillsammans med dem i täten för kolonnen.

”Var är staden?” frågade hon då de passerade under bronsbågen. Det fanns inga byggnader att se, inga människor, bara gräset och vägen, kantad av uråldriga monument från alla länder som dothrakierna plundrat under århundradenas lopp.

”Där framme”, svarade ser Jorah. ”Nedanför berget.”

Bortom hästporten stod stulna gudar och hjältar på var sida om dem. Utdöda städers glömda guddomar svingade sina trasiga åskviggar mot himlen medan Dany red sin silver förbi deras fötter. Stenkungar tittade ner på henne från sina troner med ansikten som var vittrade och missfärgade, och till och med deras namn hade gått förlorade i tidens töcken. Smidiga unga jungfrur, enbart draperade i blommor, dansade på marmorsocklar eller hällde luft ur spruckna krus. Monster stod i gräset bredvid vägen; svarta järndrakar med juveler till ögon, rytande gripar, kimairor med sina bepansrade svansar redo att slå till och andra bestar som hon inte kunde namnge. En del av statyerna var så vackra att de tog andan ur henne medan andra var så missbildade och fasansfulla att Dany knappt stod ut med att titta på dem. De senare hade troligen kommit från skuggländerna bortom Asshai, förklarade ser Jorah.

”Så många”, sa hon medan silver långsamt skrittade längs vägen, ”och från så många länder.”

Viserys var inte lika imponerad. ”Skräp från utdöda städer”, fnös han. Han var noga med att tala det gemensamma språket vilket få dothrakier förstod, men ändå kom Dany på sig själv med att kasta en blick över axeln på männen i sin khas för att försäkra sig om att de inte hört vad han sa. Viserys fortsatte oförtrutet. ”Det enda de här vildarna kan är att stjäla saker som bättre män har skapat…och döda.” Han skrattade. ”De kan verkligen döda, annars skulle jag inte ha någon användning för dem alls.”

”De är mitt folk nu”, påminde Dany, ”och du borde inte kalla dem vildar, käre bror.”

”Draken talar som han vill”, sa Viserys — på det gemensamma språket. Han tittade på Aggo och Rakharo som red bakom dem och gav dem ett hånfullt leende. ”Se bara, vildarna förstår inte ens det språk som talas av civiliserade människor.” En enorm mossbevuxen stenmonolit höjde sig över vägen, och Viserys tittade uttråkat på den. ”Hur länge måste vi vara kvar bland de här ruinerna innan Drogo ger mig min armé? Jag börjar bli trött på att vänta.”

”Prinsessan måste presenteras för dosh khaleenen…”

”De gamla häxorna, ja”, avbröt brodern, ”och det ska bli något slags gyckelspel till profetia för ungen hon har i magen, det har du redan berättat för mig. Vad rör det mig? Jag är trött på att äta hästkött och jag mår illa av stanken från de här vildarna.” Han luktade på den vida ärmen på tunikan där han brukade ha en doftpåse, men den skulle inte ha varit till stor hjälp, för tunikan var smutsig. Alla siden- och yllekläder som Viserys haft på sig då de lämnade Pentos var fläckiga efter den hårda färden och indränkta av svett.

”På den västerländska marknaden finns det mat som är mer i er smak, ers höghet, för köpmännen från de fria städerna kommer dit för att sälja sina varor”, berättade ser Jorah Mormont. ”Khalen kommer att uppfylla sina löften då det passar honom”, tillade han.

”Det är säkrast för honom”, sa Viserys bistert. ”Jag blev lovad en krona och en krona ska jag också ha, för man lurar inte draken.” Han fick syn på en staty med sex bröst och vesslehuvud, som hade en obscen likhet med en kvinna, och red fram för att inspektera den närmare.

Dany kände sig lättad men inte mindre ängslig. ”Jag hoppas att mitt livs måne inte låter honom vänta för länge”, sa hon till ser Jorah då brodern var utom hörhåll.

Riddaren kastade en föraktfull blick efter Viserys. ”Er bror borde ha bidat sin tid i Pentos, för det finns ingen plats för honom i en khalasar. Illyrio försökte varna honom.”

”Han ger sig av så snart han har fått sina tio tusen man. Min make lovade honom en guldkrona.”

Ser Jorah grymtade. ”Ja, khaleesi, men…dothrakierna ser på sådana här saker på ett annat sätt än vi gör i väst, och det har jag försökt förklara för honom, precis som Illyrio gjorde, men er bror lyssnar inte. Ryttarhövdingarna är inga köpmän. Viserys tror att han sålde er, och nu vill han ha betalt, men khal Drogo skulle säga att han har fått er som gåva. Visst ska han ge Viserys en gåva i utbyte…när det passar honom. Man kräver inte en gåva, inte av en khal. Man kräver inte någonting av en khal.”

”Det är inte rätt att låta honom vänta.” Dany visste inte varför hon försvarade brodern, men ändå gjorde hon det. ”Viserys säger att han kan sopa rent i de sju konungarikena med tio tusen dothrakikrigare.”

Ser Jorah fnös. ”Viserys skulle inte ens kunna sopa ett stall med tio tusen kvastar.”

Dany kunde inte låtsas att hon var förvånad över föraktet i hans röst. ”Men…men om det inte var Viserys som anförde dem utan någon annan?” frågade hon. ”Någon som var starkare? Skulle dothrakierna verkligen kunna erövra de sju konungarikena då?”

Ser Jorahs ansikte blev tankfullt medan deras hästar skrittade fram längs gudsvägen. ”När jag först kom hit som landsflyktig såg jag på dothrakierna som halvnakna barbarer, lika vilda som sina hästar. Om ni hade frågat mig då, prinsessa, skulle jag ha svarat att tusen duktiga riddare inte skulle ha några som helst problem att skrämma hundra gånger så många dothrakier på flykten.”

”Men om jag frågar er nu?”

”Nu är jag mindre säker”, svarade riddaren. ”De är bättre ryttare än någon riddare, fullständigt orädda, och deras bågar skjuter längre än våra. I de sju konungarikena strider de flesta bågskyttar till fots och står bakom en skyddsmur eller en barrikad av vassa pålar. Dothrakierna skjuter från hästryggen och vare sig de anfaller eller retirerar är de lika dödligt farliga…och de är så många, ers höghet. Bara er make har mer än fyrtio tusen beridna krigare i sin khalasar.”

”Är de verkligen så många?”

”Er bror Rhaegar hade med sig lika många män i slaget vid Treudden”, medgav ser Jorah, ”men av dem var bara en tiondel riddare. Resten var bågskyttar, friryttare och fotsoldater beväpnade med spjut och pikar. Då Rhaegar föll var det många som lade ner vapnen och flydde. Hur länge tror ni ett sådant slödder skulle kunna stå emot ett anfall från fyrtio tusen tjutande dothrakikrigare? Hur väl skulle läderjackor och ringbrynjor skydda dem när pilarna faller som regn?”

”Inte länge”, svarade hon, ”och inte väl.”

Han nickade. ”Men om lorderna i de sju konungarikena har mer förstånd än gudarna gav en gås kommer det aldrig att inträffa. Dothrakierna har inget sinne för belägringskonst, och jag tvivlar på att de ens skulle kunna erövra det svagaste slottet i de sju konungarikena. Men om Robert Baratheon vore dum nog att möta dem i strid…”

”Är han det?” frågade Dany. ”Dum, menar jag?”

Ser Jorah funderade lite. ”Robert borde ha blivit född till dothrakier”, sa han till sist. ”Er khal skulle kunna tala om för er att bara en feg stackare gömmer sig bakom stenmurar i stället för att möta fienden med svärdet i hand. Troninkräktaren skulle hålla med honom, och han är stark och modig…och obetänksam nog att kunna möta en dothrakihord i fält, men männen runt omkring honom är inte likadana. Hans bror Stannis, lord Tywin Lannister, Eddard Stark…” Han spottade.

”Ni hatar visst den här lord Stark?” sa Dany.

”Han tog ifrån mig allt jag älskade för några nerlusade tjuvjägares och sin högt skattade äras skull”, svarade ser Jorah bittert. Av hans ton förstod hon att förlusten fortfarande smärtade honom djupt, och han bytte snabbt samtalsämne. ”Där”, fortsatte han och pekade. ”Vaes Dothrak, ryttarhövdingarnas stad.”

Khal Drogo och hans blodsryttare ledde dem genom den västerländska marknadens stora basar och längs de breda vägarna bortom den. Dany följde tätt efter på sin silver medan hon stirrade på alla underligheter runt omkring sig. Vaes Dothrak var på en och samma gång den största och minsta stad hon någonsin sett. Hon tänkte att den måste vara tio gånger större än Pentos där den utan murar eller gränser bredde ut sig med sina breda vindpinade gator som bestod av gräs, lera och vilda blommor. I de fria städerna i väst trängdes torn och palats och ruckel och broar och butiker och slott på en liten yta, men Vaes Dothrak bredde vällustigt ut sig och låg där och stekte sig i den varma solen, urgammal, övermodig och tom.

Till och med byggnaderna såg konstiga ut i hennes ögon. Hon såg tält uthuggna i sten, palats av flätat gräs stora som slott, skrangliga trätorn, trappformiga pyramider belagda med marmor, salar byggda av timmerstockar som var öppna mot himlen. I stället för väggar var en del palats omgivna av törnhäckar. ”Inga av dem är likadana”, anmärkte hon.

”Er bror hade delvis rätt”, medgav ser Jorah Mormont. ”Dothrakierna bygger inte. För tusen år sedan grävde de ett hål i marken och täckte det med ett tak av flätat gräs, och så hade de ett hus. De byggnader ni ser här är gjorda av slavar som kommer från länder som plundrats av dothrakierna, och var och en byggde i sitt eget folks stil.”

De flesta palatsen, till och med de största, verkade övergivna. ”Var är alla människor som bor här?” frågade Dany. Basaren hade varit full av lekande barn och skrikande män, men för övrigt hade hon bara sett några eunucker.

”Det är bara häxorna i dosh khaleenen som bor permanent i den heliga staden, de och deras slavar och tjänare”, svarade ser Jorah, ”men ändå är Vaes Dothrak stor nog att rymma varenda man i varenda khalasar om alla khaler skulle återvända till Modern samtidigt. Häxorna har förutspått att en dag kommer detta att inträffa och då måste Vaes Dothrak vara redo att ta emot alla sina barn.”

Khal Drogo gjorde äntligen halt nära den österländska marknaden dit karavanerna från Yi Ti och Asshai och skuggländerna kom för att driva handel medan Bergens moder tornade upp sig över deras huvuden. Dany log då hon mindes master Illyrios slavflicka och hennes prat om palats med två hundra rum och dörrar av massivt silver. ”Palatset” var en stor festsal med tio meter höga väggar av grovhuggna timmerstockar och ett enormt böljande tak av siden som kunde läggas på för att utestänga de sällsynta regnen eller tas ner så att man hade den ändlösa himlen ovanför sig. Runt omkring salen fanns gräsbevuxna hästhagar inhägnade med höga häckar, eldgropar och hundratals runda och grästäckta jordkulor som stack upp ur marken som miniatyrkullar.

En liten armé av slavar hade kommit i förväg för att förbereda khal Drogos ankomst. Då ryttarna hoppade ur sadeln tog de av sig sina arakher och lämnade dem och eventuella andra vapen till en väntande slav. Det gjordes inte ens något undantag för khal Drogo själv. Ser Jorah hade förklarat att det var förbjudet att bära vapen i Vaes Dothrak eller att spilla en fri mans blod. Till och med khalasarer som låg i fejd med varandra glömde sina tvister och delade mat och dryck tillsammans när de befann sig inom synhåll för Bergens moder. På den här platsen, hade häxorna i dosh khaleenen bestämt, var alla dothrakier av ett blod, en khalasar, en hjord.

Cohollo kom fram till Dany just som Irri och Jhiqui hjälpte henne ner från hennes silver. Han var den äldste av Drogos tre blodsryttare, en kort skallig man med krokig näsa och en mun full av trasiga tänder. De hade krossats av en spikklubba tjugo år tidigare då han räddade den unge khalakkan från soldenärer som hade hoppats sälja honom till faderns fiender. Hans liv hade varit bundet till Drogos alltsedan den dagen hennes make föddes.

Varenda khal hade sina blodsryttare. Till en början hade Dany betraktat dem som en sorts dothrakisk kungsvakt som svurit att skydda sin lord, men de var mer än så. Jhiqui hade lärt henne att blodsryttarna var mer än en vakt, för de var khalens bröder, hans skuggor, hans bästa vänner. ”Blod av mitt blod”, kallade Drogo dem, och så var det också, för de delade samma liv. Ryttarhövdingarnas urgamla sedvänjor krävde att när en khal dog skulle hans blodsryttare dö tillsammans med honom för att rida vid hans sida i nattens länder. Om khalen dog för fiendehand fick de bara leva tillräckligt länge för att hämnas honom och följde honom sedan med glädje i döden. I en del khalasarer, hade Jhiqui berättat, delade blodsryttarna khalens vin, hans tält och till och med hans hustrur, fast aldrig hans hästar, för en mans häst var hans egen.

Daenerys var glad för att khal Drogo inte höll fast vid de urgamla sedvänjorna, för hon skulle inte ha tyckt om att bli delad. Och även om gamle Cohollo behandlade henne någorlunda vänligt så skrämde de andra henne; Haggo, kolossal och tyst, glodde ofta ilsket på henne som om han glömt vem hon var, och Qotho hade grymma ögon och snabba händer som tyckte om att göra andra illa. Han lämnade blåmärken på Doreahs mjuka vita hud så snart han rörde vid henne och ibland fick han Irri att snyfta på nätterna. Till och med hans hästar tycktes frukta honom.

Ändå var de bundna vid Drogo i liv och död, så Daenerys hade inget annat val än att acceptera dem. Och ibland kom hon på sig med att önska att hennes far skyddats av sådana män. I balladerna var kungsvaktens vita riddare alltid ädla, tappra och hederliga och ändå hade kung Aerys blivit mördad av en av dem, den vackre pojken som de nu kallade kungamördaren och en annan, ser Barristan den djärve, hade gått över till troninkräktaren. Hon undrade om alla män i de sju konungarikena var lika falska. När hennes son en dag satt på järntronen skulle hon se till att han hade egna blodsryttare som kunde skydda honom mot förrädare i kungsvakten.

”Khaleesi”, sa Cohollo till henne på dothrakiska, ”Drogo som är blod av mitt blod befaller mig att tala om för er att han måste klättra uppför Bergens moder i natt för att offra till gudarna och tacka för att han kommit välbehållen hit.”

Bara män fick sätta sin fot på Bergens moder, det visste Dany. Khalens blodsryttare skulle följa med honom och de skulle inte återvända förrän i gryningen. ”Tala om för mitt livs måne att jag ska drömma om honom och otåligt vänta på att han ska komma tillbaka”, svarade hon men kände sig egentligen lättad. Dany blev lättare trött numera då barnet växte inom henne och en natts vila skulle vara välkommen. Graviditeten tycktes bara ha stegrat Drogos passion för henne och på senare tid brukade hon bli alldeles utmattad av hans famntag.

Doreah förde henne fram till den ihåliga kulle som iordningställts för henne och hennes khas. Det var svalt och dunkelt där inne, som ett tält gjort av jord. ”Ett bad, tack, Jhiqui”, befallde hon, för hon ville tvätta av sig vägdammet och låta sin värkande kropp få lindring av det heta vattnet. Det var trevligt att veta att de skulle stanna här ett tag och att hon inte skulle bli tvungen att klättra upp på sin silver följande dag.

Vattnet var skållhett, precis som hon ville ha det. ”Jag ska ge min bror gåvorna i kväll”, meddelade hon medan Jhiqui tvättade hennes hår, ”för han bör se ut som en kung i den heliga staden. Doreah, spring och leta reda på honom och bjud honom att äta kvällsvard med mig.” Viserys uppträdde trevligare mot flickan från Lys än mot hennes dothrakiska tjänarinnor, kanske för att master Illyrio hade låtit honom gå till sängs med henne i Pentos. ”Irri, gå till basaren och köp frukt och kött, vad som helst utom hästkött.”

”Häst är bäst”, sa Irri, ”för häst gör en man stark.”

”Viserys avskyr hästkött.”

”Som ni befaller, khaleesi.”

Hon kom tillbaka med ett getlår och en korg med frukt och grönsaker. Jhiqui stekte köttet med mannagräs och kryddor och öste det med honung, och där fanns meloner och granatäpplen och plommon och en konstig österländsk frukt som Dany aldrig sett förut. Medan tjänarinnorna förberedde måltiden lade Dany fram kläderna som hon låtit sy åt brodern: en tunika och benläder av snövitt linne, lädersandaler som man snörde upp till knäet, ett bälte med bronsmedaljonger, en läderväst målad med eldsprutande drakar. Dothrakierna skulle respektera honom mer om han inte liknade en tiggare, hoppades hon, och kanske skulle han förlåta henne för att hon skämt ut honom den där dagen på grässlätten. Han var trots allt hennes kung, och hennes bror, och de var bägge två av drakens blod.

Dany höll på att lägga fram den sista av hans gåvor — en sammetsmantel, grön som gräs, med en ljusgrå bård som skulle framhäva silvertonen i hans hår — då Viserys kom, släpande Doreah i ena armen. Hennes öga var rött där han hade slagit henne. ”Hur vågar du skicka den här skökan för att ge mig order”, fräste han och knuffade omilt omkull tjänarinnan på mattan.

Dany var helt oförberedd på hans ilska. ”Jag ville bara…Doreah, vad sa du?”

”Ursäkta mig, khaleesi. Jag gick till honom, som ni bad, och sa att ni befallde honom att äta kvällsvard med er.”

”Ingen befaller över draken”, morrade Viserys. ”Jag är din kung! Jag borde ha skickat dig hennes huvud!”

Flickan från Lys ryggade tillbaka, men Dany lugnade henne med en mjuk klapp. ”Var inte rädd, han ska inte göra dig illa. Söte bror, var snäll och förlåt flickan, för hon uttryckte sig illa. Jag sa åt henne att be dig äta kvällsvard med mig, om det behagar ers höghet.” Hon tog honom vid handen och ledde honom tvärs över rummet. ”Titta, de här är till dig.”

Viserys rynkade misstänksamt pannan. ”Vad är allt det här?”

”Nya kläder. Jag har låtit göra dem åt dig.” Dany log blygt.

Han tittade på henne och hånlog. ”Dothrakiska trasor. Understår du dig också att klä mig nu?”

”Snälla…det kommer att kännas svalare och bekvämare och jag tänkte…att kanske om du klädde dig som dothrakierna…” Dany visste inte hur hon skulle fortsätta utan att väcka draken.

”Härnäst vill du väl fläta mitt hår?”

”Jag skulle aldrig…” Varför var han alltid så grym? Hon hade bara velat hjälpa honom. ”Du har ingen rätt till en fläta, för du har inte vunnit några segrar än.”

Det var fel sak att säga. Raseriet lyste i de syrenfärgade ögonen och ändå vågade han inte slå henne, inte då tjänarinnorna såg på och krigarna i hennes khas fanns utanför. Viserys tog upp manteln och luktade på den. ”Den här stinker gödsel. Jag kan kanske använda den som hästfilt.”

”Jag lät Doreah sy den speciellt för dig”, berättade hon sårat. ”Det här är kläder som anstår en khal.”

”Jag är härskare över de sju konungarikena och inte någon gräsfläckad vilde med bjällror i håret”, spottade Viserys och tog ett hårt grepp om hennes arm. ”Du glömmer dig, slampa. Tror du att den där stora magen kan skydda dig om du väcker draken?”

Hans fingrar grävde sig plågsamt in i hennes arm, och för ett ögonblick kände sig Dany som ett barn igen som ryggade tillbaka inför hans raseri. Hon sträckte ut andra handen och slet åt sig det första hon fick tag i, bältet som hon tänkt ge honom: en tung kedja med utsirade bronsmedaljonger. Hon svingade det med all sin kraft.

Det träffade Viserys rakt i ansiktet och han släppte henne och föll omkull. Blodet rann längs kinden där en av medaljongerna hade rivit upp den. ”Det är du som glömmer dig”, förkunnade Dany. ”Lärde du dig ingenting den där dagen ute på grässlätten? Lämna mig nu innan jag säger åt min khas att kasta ut dig. Och vi får innerligt hoppas att khal Drogo inte får höra talas om det här för då kommer han att skära upp magen på dig och mata dig med dina egna inälvor.”

Viserys kom på benen. ”När jag får tillbaka mitt kungarike kommer du att ångra vad du gjort den här dagen, slampa.” Han gick sin väg med handen mot sitt skadade ansikte och lämnade kvar hennes presenter.

Droppar av hans blod hade fläckat den vackra sammetsmanteln. Dany tryckte det mjuka tyget mot kinden och satte sig på sovmattan med benen i kors.

”Er kvällsvard är färdig, khaleesi”, meddelade Jhiqui.

”Jag är inte hungrig”, svarade Dany sorgset. Med ens kände hon sig oerhört trött. ”Ät upp maten själva och skicka lite till ser Jorah, är du snäll.” Efter en stund tillade hon: ”Kan jag få ett av drakäggen?”

Irri hämtade ägget med det mörkgröna skalet vars fjäll skiftade i brons då hon vände det i sina små händer. Dany kröp ihop på sidan, drog sammetsmanteln över sig och lade ägget mellan den uppsvällda magen och de små, ömma brösten. Hon tyckte om att hålla i äggen. De var så vackra, och ibland kände hon sig starkare och modigare bara av att vara nära dem, som om hon på något sätt fick styrka av stendrakarna inuti.

Hon låg där och höll om ägget då hon kände barnet röra sig inne i magen…som om han försökte nå ut, broder till broder, blod till blod. ”Du är draken”, viskade Dany till honom, ”den sanne draken. Jag vet det. Jag vet det.” Och med ett leende somnade hon och drömde om hemlandet.

BRAN

Stora, mjuka snöflingor dalade ner och Bran kunde känna dem mot ansiktet som milt regn då de smälte på huden. Han satt mycket rak i ryggen på sin häst och såg på medan fällgallret av järn hissades upp, och trots att han låtsades vara lugn fladdrade hjärtat i bröstet.

”Är du redo?” frågade Robb.

Bran nickade och försökte att inte visa sin rädsla. Han hade inte varit utanför Vinterhed sedan fallet men var fast besluten att rida ut lika stolt som någon riddare.

”Då ger vi oss i väg.” Robb satte sporrarna i sidorna på sin stora gråvita valack och hästen skrittade under fällgallret.

”Gå”, viskade Bran till sin egen häst. Han rörde lätt vid det lilla kastanjebruna stoets hals och hon började gå framåt. Stoet var två år gammalt och Bran hade kallat henne Dancer. Joseth sa att hon var klokare än någon häst hade rätt att vara. Hon var specialinriden för att svara på tyglar, röst och beröring, och fram tills nu hade Bran bara ridit runt på borggården med henne. Till en början hade Joseth eller Hodor lett hästen medan Bran satt fastspänd på ryggen i den stora sadeln som dvärgen ritat åt honom, men de senaste två veckorna hade han ridit henne själv och travat runt, runt och blivit djärvare för varje runda.

De passerade under porthuset, över vindbryggan och genom den yttre muren. Sommar och Gråvind skuttade bredvid dem och vädrade i vinden, och tätt efter kom Theon Greyjoy med sin långbåge och ett koger med bredspetsade pilar; han skulle inte ha något emot att skjuta en hjort, hade han sagt. Han följdes av fyra vakter i pansarskjorta och hjälm och av Joseth, en liten spenslig stalldräng som Robb utnämnt till stallmästare medan Hullen var borta. Mäster Luwin utgjorde eftertruppen ridande på en åsna. Bran skulle helst ha velat ge sig ut ensam med Robb, bara de två, men det hade Hallis Mollen, vaktkaptenen, vägrat att gå med på och mäster Luwin hade hållit med honom, för livmedikusen ville finnas till hands om Bran ramlade av hästen eller skadade sig.

Bortom slottet låg marknadsplatsen, men salustånden i trä var tomma nu. De red längs de leriga gatorna i den lilla staden, förbi rader med små hus av timmer och obearbetad sten. Färre än ett av fem var bebodda och tunna rökslingor ringlade sig upp från skorstenarna. Resten av husen skulle ett efter ett fyllas då det blev kallare. När snön föll och isvindarna kom tjutande från norr, hade gamla Nan berättat, lämnade bönderna sina frusna åkrar och avlägsna fästen, lastade vagnarna och återvände till vinterstaden som fick liv igen. Bran hade aldrig varit med om det, men mäster Luwin sa att den dagen inte var avlägsen, för slutet på den långa sommaren var nära. Vintern närmade sig.

Några stadsbor kastade ängsliga blickar på skräckvargarna då ryttarna red förbi, och en man tappade fånget med ved han bar på och ryggade tillbaka av rädsla, men de flesta hade vant sig vid anblicken. De böjde knä då de fick syn på pojkarna och Robb hälsade på var och en med en högdragen nick.

Eftersom Bran inte kunde hålla sig fast med benen fick hästens skumpande rörelser honom först att känna sig osäker, men han satt stadigt i den stora sadeln med dess kraftiga sadelknapp och höga rygg, och remmarna runt bröstet och låren hindrade honom från att falla av. Efter ett tag började rytmen nästan kännas naturlig, och hans ängslan lade sig och ett försiktigt leende spreds över ansiktet.

Två serveringsflickor stod under skylten till Rykande timmerstocken, stadens ölstuga, och när Theon Greyjoy ropade något till dem blev den yngre flickan röd om kinderna och höll för ansiktet. Theon satte sporrarna i hästen och red i kapp Robb. ”Söta Kyra”, sa han med ett skratt. ”Hon är som en vessla i sängen, men om man säger ett ord till henne på gatan rodnar hon som en jungfru. Har jag någonsin berättat för dig om natten då hon och Bessa…”

”Inte när min bror hör på, Theon”, varnade Robb med en blick på Bran.

Bran tittade bort och låtsades att han inte hört, men han kunde känna Greyjoys blickar på sig. Utan tvekan log han, för han log ofta, som om hela världen var ett hemligt skämt som bara han var klipsk nog att förstå. Robb tycktes beundra Theon och trivas i hans sällskap, men Bran hade aldrig tyckt om faderns myndling.

Robb red närmare honom. ”Det går ju bra, Bran.”

”Jag vill rida fortare”, svarade Bran.

Robb log. ”Som du vill.” Han satte valacken i trav och vargarna störtade efter. Bran snärtade till med tyglarna och Dancer ökade farten. Han hörde ett rop från Theon Greyjoy och hovslagen från de andra hästarna bakom sig.

Brans mantel böljade och fladdrade i vinden och snön tycktes rusa emot honom. Robb var en bra bit före och kastade då och då en blick över axeln för att försäkra sig om att brodern och de andra följde efter. Bran snärtade till med tyglarna igen och Dancer gick mjukt över i galopp. Avståndet minskade, och när han hann i kapp Robb i utkanten av vargskogen, tre kilometer bortom vinterstaden, hade de lämnat de andra långt bakom sig. ”Jag kan rida!” skrek Bran förtjust. Det kändes nästan lika bra som att flyga.

”Jag rider gärna i kapp med dig, men jag är rädd för att du skulle vinna.” Robbs tonfall var lätt och skämtsamt, men ändå märkte Bran att det var något som bekymrade brodern bakom leendet.

”Jag vill inte rida i kapp.” Bran såg sig om efter skräckvargarna, men bägge två hade försvunnit in i skogen. ”Hörde du Sommar yla i går kväll?”

”Gråvind var också rastlös”, sa Robb. Det kastanjeröda håret var långt och okammat och en rödaktig skäggstubb täckte hakan och fick honom att se äldre ut än sina femton år. ”Ibland tror jag att de vet saker…känner saker…” Robb suckade. ”Jag är aldrig säker på hur mycket jag kan berätta för dig, Bran, och jag önskar att du vore äldre.”

”Jag är åtta nu!” påpekade Bran. ”Åtta är inte så väldigt mycket mindre än femton och jag är arvtagare till Vinterhed efter dig.”

”Det är du.” Robb lät sorgsen och till och med lite rädd. ”Det är något jag måste berätta för dig, Bran. Det kom en fågel i går kväll, och mäster Luwin väckte mig.”

Med ens fylldes Bran av skräck. Mörka vingar, mörka ord, brukade gamla Nan alltid säga, och på sistone hade brevkorparna besannat talesättet. När Robb skrev till befälhavaren för nattens väktare kom det en fågel tillbaka med nyheten att farbror Benjen fortfarande saknades. Så hade det kommit ett budskap från Örnnästet, från modern, och det hade inte heller varit några goda nyheter. Hon sa inget om när hon tänkte återvända hem, bara att hon tagit dvärgen till fånga. Bran hade på något sätt tyckt om den lille mannen, även om namnet Lannister fick det att gå kalla kårar efter ryggen. Det var något med klanen Lannister, något han borde minnas, men när han försökte komma på vad blev han yr i huvudet och det knöt sig i magen.

Nästan hela den dagen hade Robb suttit instängd tillsammans med mäster Luwin, Theon Greyjoy och Hallis Mollen, och efteråt hade ryttare skickats ut på snabba hästar runt om i Norden med Robbs befallningar. Bran hörde prat om Cailins vallgrav, den urgamla borgen som de första människorna hade byggt ovanför Näset. Det var aldrig någon som berättade för honom vad som hände, men han visste att det inte var något bra.

Och nu hade det kommit ännu en korp, ännu ett budskap. Bran klamrade sig fast vid hoppet. ”Var fågeln från mor? Kommer hon hem?”

”Budskapet var från Alyn i Kungshamn. Jory Cassel är död, liksom Wyl och Heward, dödade av kungamördaren.” Robb höjde ansiktet mot den fallande snön och flingorna smälte på hans kinder. ”Må gudarna ge dem frid.”

Bran visste inte vad han skulle säga, och det kändes som om han fått ett slag i magen. Jory hade varit kapten för slottsvakten på Vinterhed redan innan Bran föddes. ”Har de dödat Jory?” Han mindes alla gånger Jory hade jagat honom över taken. Han kunde se för sig hur Jory stegade över borggården i ringbrynja och rustning eller hur han satt på sin vanliga plats på bänken i stora salen och skämtade medan han åt. ”Varför skulle någon döda Jory?”

Robb skakade stumt på huvudet och smärtan syntes tydligt i hans ögon. ”Jag vet inte och…Bran, det är inte det värsta. Far hamnade under en häst i striden. Alyn säger att hans ben blev krossat och…stormäster Pycelle har gett honom vallmomjölk, men de är inte säkra på när…när han…” Ljudet av hovslag fick honom att titta bortåt vägen där Theon och de andra dök upp. ”…när han kommer att vakna upp igen”, avslutade Robb. Han lade handen på svärdsknappen och fortsatte med lord Robbs högtidliga röst: ”Jag lovar dig, Bran, att vad som än händer ska jag inte glömma det här.”

Något i hans tonfall gjorde Bran ännu räddare. ”Vad tänker du göra?” frågade han samtidigt som Theon Greyjoy höll in hästen bredvid dem.

”Theon tycker att jag ska kalla vasallerna under fanorna”, svarade Robb.

”Blod för blod.” För en gångs skull log inte Greyjoy. Hans magra, mörka ansikte hade ett hungrigt uttryck och det svarta håret föll ner över ögonen.

”Det är bara lorden som kan kalla vasallerna under fanorna”, påminde Bran medan snön fortsatte att falla runt omkring dem.

”Om din far dör blir Robb lord av Vinterhed”, insköt Theon.

”Han kommer inte att dö!” skrek Bran åt honom.

Robb skakade på huvudet. ”Han kommer inte att dö, inte far”, förklarade han lugnt, ”men Nordens ära vilar i mina händer nu. När far tog avsked sa han åt mig att vara stark för din och Rickons skull, och jag är nästan vuxen nu, Bran.”

Bran rös. ”Jag önskar att mor vore hemma”, sa han ömkligt. Han såg sig om efter mäster Luwin och fick långt borta syn på åsnan som kom travande över en kulle. ”Tycker mäster Luwin också att vasallerna ska kallas under fanorna?”

”Livmedikusen är rädd som en gammal gumma”, fnös Theon.

”Far lyssnade alltid på hans råd”, påpekade Bran för brodern, ”och mor också.”

”Jag lyssnar på honom”, hävdade Robb. ”Jag lyssnar på alla.”

Den glädje Bran känt över ritten var försvunnen, den hade smält bort precis som snöflingorna i hans ansikte. För inte så länge sedan skulle han ha fyllts av upphetsning vid tanken på att Robb skulle kalla vasallerna under fanorna och rida ut i krig, men nu kände han bara fruktan. ”Kan vi vända tillbaka nu?” undrade han. ”Jag fryser.”

Robb tittade sig omkring. ”Vi måste hitta vargarna. Orkar du fortsätta en bit till?”

”Jag orkar lika mycket som du.” Mäster Luwin hade rått honom att bara ta en kort tur för att inte få ridsår, men Bran vägrade att erkänna sig svag inför brodern. Dessutom var han utled på att alla pjoskade med honom och frågade hur han mådde.

”Då jagar vi jägarna”, sa Robb. Sida vid sida styrde de hästarna av kungsvägen och gav sig in i vargskogen. Theon tog det lugnt och följde långsamt efter medan han pratade och skrattade med vakterna.

Det var skönt under träden. Bran lät Dancer skritta och höll lätt i tyglarna medan han betraktade omgivningarna. Han hittade i den här skogen men hade varit instängd på Vinterhed så länge att det kändes som om han såg den för första gången. Lukterna fyllde näsborrarna: den skarpa, friska doften av tallbarr, den jordiga doften av våta, ruttnande löv, en fläkt av myskhjort och avlägsna matlagningseldar. Han såg en skymt av en svart ekorre som kilade över de snöklädda grenarna i en ek och stannade för att studera en spindels silverfärgade nät.

Theon och de andra blev allt mer efter tills Bran inte längre kunde höra deras röster. Framför sig uppfattade han det svaga ljudet av forsande vatten som blev högre och högre ju närmare de kom bäcken. Tårarna sved i ögonen.

”Vad är det, Bran?” frågade Robb.

Bran skakade på huvudet. ”Jag kom just ihåg en sak”, svarade han. ”Jory var här vid bäcken med oss en gång för att fiska forell. Det var du och jag och Jon. Minns du det?”

”Ja, det gör jag.” Robbs röst var låg och sorgsen.

”Jag fick ingen fisk”, sa Bran, ”men Jon gav mig sin på väg tillbaka till Vinterhed. Får vi någonsin träffa Jon igen?”

”Vi fick ju träffa farbror Benjen när kungen var på besök”, påminde Robb. ”Jon kommer säkert och hälsar på oss, ska du se.”

Bäcken var strid och vattenståndet högt. Robb satt av och ledde valacken över, och på det djupaste stället nådde vattnet honom upp på halva låret. Han band hästen vid ett träd på andra sidan och vadade tillbaka för att hämta Bran och Dancer. Vattnet skummade och yrde runt klippor och rötter och stänkte i ansiktet på Bran. Det fick honom att le och för ett ögonblick kände han sig stark igen och hel. Han tittade upp på träden och drömde om att klättra i dem, ända upp till toppen, och sitta där med skogen utbredd under sig.

De befann sig på andra sidan bäcken då de hörde tjutet, ett långt, stigande ylande som rörde sig mellan träden som en kall vind. Bran höjde huvudet för att lyssna. ”Sommar”, sa han och knappt hade han sagt det förrän en andra stämma sällade sig till den första.

”De har nedlagt ett byte”, konstaterade Robb samtidigt som han satt upp igen. ”Det är bäst jag rider i väg och hämtar dem. Vänta här. Theon och de andra borde strax vara här.”

”Jag vill följa med dig”, invände Bran.

”Jag hittar dem fortare om jag är ensam.” Robb satte sporrarna i valacken och försvann mellan träden.

När han försvunnit tyckte Bran att skogen kröp närmare. Snön föll tätare nu. Då den nådde marken smälte den, men runt omkring honom hade stenar, rötter och grenar som en tunn filt av vitt på sig. Medan han väntade blev han medveten om hur obekvämt han hade det. Han kunde inte känna benen som hängde obrukbara i stigbyglarna, men remmen runt bröstet satt hårt och skavde och den smältande snön hade trängt igenom handskarna och han frös om händerna. Han undrade varför Theon, mäster Luwin och de andra dröjde så länge.

När Bran hörde hur det rasslade i löven använde han tyglarna för att vända Dancer och väntade sig att få se sina vänner, men de ovårdade männen som klev ur vattnet och upp på stranden var främlingar.

”God dag”, sa han nervöst. Det räckte med en enda blick för att Bran skulle veta att de varken var timmerhuggare eller bönder, och han blev med ens medveten om hur praktfullt klädd han var. Jackan var ny och av mörkgrått ylle med silverknappar och en tung silverbrosch höll fast den pälsfodrade manteln på axeln. Hans stövlar och handskar var också pälsfodrade.

”Är du här alldeles ensam?” frågade den störste av dem, en skallig man med grovt, väderbitet ansikte. ”Har du kommit vilse i vargskogen, stackars pojke?”

”Jag är inte vilse.” Bran tyckte inte om främlingarnas sätt att se på honom. Han räknade till fyra stycken, men när han vred på huvudet upptäckte han två till bakom sig. ”Min bror red alldeles nyss i väg och mina vakter är snart här.”

”Dina vakter?” upprepade en annan man vars utmärglade ansikte var täckt av grå skäggstubb. ”Och vad vaktar de, min lille lord? Är det en silverbrosch jag ser på din mantel?”

”Den är vacker”, inföll en kvinnoröst. Hon såg knappt ut som en kvinna: lång och mager med samma hårda ansikte som de andra och håret dolt under en skålformad halvhjälm. Spjutet hon höll i var över två meter långt och gjort av svart ek med en spets av rostigt stål.

”Vi tittar efter närmare”, föreslog den store skallige mannen.

Bran gav honom en ängslig blick. Mannens kläder var smutsiga och nästan i trasor, lagade med lappar i brunt, blått och mörkgrönt, och färgen hade bleknat till grått, men en gång hade kanske den där manteln varit svart. Mannen med den grå skäggstubben var också klädd i svarta trasor, upptäckte han med plötslig oro. Med ens kom Bran ihåg desertören som fadern huggit huvudet av samma dag de hittade vargungarna; även han hade burit svart och fadern hade sagt att han var desertör från nattens väktare. Det finns inga farligare män, mindes han att lord Eddard sagt, för desertören vet att han får plikta med sitt liv om han blir tagen och därför drar han sig inte för något brott, hur vidrigt det än är.

”Ge mig broschen, pojk”, sa den store och höll fram handen.

”Vi tar hästen också”, insköt en annan, en kvinna som var kortare än Robb med brett, platt ansikte och stripigt gult hår. ”Av med dig och snabba på.” En kniv med eggen tandad som en såg gled ur ärmen och ner i handen.

”Nej”, fick Bran ur sig. ”Jag kan inte…”

Den store bjässen tog tag i tyglarna innan Bran ens kom på tanken att vända Dancer och galoppera i väg. ”Det kan du, min unge lord, och kommer också att göra det om livet är dig kärt.”

”Stiv, titta hur han är fastspänd med remmar.” Den långa kvinnan pekade med spjutet. ”Han kanske talar sanning.”

”Remmar var det”, sa Stiv. Han drog dolken ur slidan vid bältet. ”Jag vet hur man handskas med remmar.”

”Är du någon sorts krympling?” frågade den korta kvinnan.

Bran ilsknade till. ”Jag är Brandon Stark av Vinterhed och det är bäst ni släpper min häst om ni inte vill dö allihop.”

Den utmärglade mannen med den grå skäggstubben skrattade. ”Nog är pojken en Stark alltid, för bara en Stark skulle vara idiotisk nog att hota där smartare män skulle bönfalla.”

”Skär av hans lilla snopp och stoppa den i munnen på honom”, föreslog den korta kvinnan. ”Det borde få tyst på honom.”

”Du är lika dum som du är ful, Hali”, sa den långa kvinnan. ”Pojken är inte värd någonting död, men levande, vid alla gudar, tänk bara vad Mance skulle ge för att ha Benjen Starks eget blod som gisslan!”

”Mance kan dra åt helvete”, förbannade den store mannen. ”Vill du tillbaka dit, Osha? Det vore inte särskilt klokt av dig. Tror du att de vita vålnaderna skulle bry sig om att du hade en gisslan?” Han vände sig åter till Bran och skar av läderremmen runt låret.

Hugget hade varit snabbt och slarvigt och det trängde in djupt. Då Bran tittade ner såg han en glimt av blek hud där yllet i byxorna hade rivits upp. Så började blodet flyta, och yr i huvudet och förunderligt oberörd såg han den röda fläcken sprida sig; han hade inte känt någon smärta alls, och den store bjässen grymtade förvånat.

”Lägg ifrån er vapnen nu, så lovar jag att ni ska få en snabb och smärtfri död”, ropade Robb.

Bran tittade upp fylld av desperat hopp och där var han, men styrkan i orden underminerades av att rösten bröts av oro. Han satt till häst med en blodig älgkropp bakom sig och svärdet i sin behandskade hand.

”Brodern”, sa mannen med den grå skäggstubben.

”Han är modig han”, hånade den korta kvinnan, som de kallade Hali. ”Tänker du slåss mot oss, pojk?”

”Var inte dum, pojk. Du är ju en mot sex.” Den långa kvinnan, Osha, riktade spjutet mot honom. ”Sitt av hästen och kasta svärdet på marken. Vi tackar allra ödmjukast för hästen och älgköttet och du och din bror kan ge er i väg.”

Robb visslade, och de hörde det svaga ljudet av mjuka fötter på våta löv. Det rörde sig i undervegetationen, snön gled av de lågt hängande grenarna och Gråvind och Sommar dök upp ur grönskan. Sommar vädrade i luften och morrade.

”Vargar”, flämtade Hali.

”Skräckvargar”, rättade Bran. Trots att de fortfarande bara var halvvuxna var de lika stora som någon varg han någonsin sett. Men skillnaden var lätt att upptäcka om man visste vad man skulle titta efter, och mäster Luwin och Farlen, hundgårdsmästaren, hade lärt honom det. En skräckvarg hade större huvud och längre ben i proportion till kroppen, och nosen och käken var påtagligt smalare och mer markerade. Det fanns något spöklikt och fasansfullt över dem där de stod alldeles stilla medan snöflingorna mjukt dalade ner på dem. Färskt blod fläckade Gråvinds käft.

”Hundar”, utbrast den store föraktfullt, ”fast jag har hört att inget går upp mot en vargskinnsmantel när man fryser om nätterna.” Han gjorde en snabb gest. ”Fånga dem.”

Robb ropade ”Vinterhed! ” och sparkade hästen i sidorna. Valacken störtade mot bäcken samtidigt som trashankarna närmade sig från alla håll. En man med en yxa rusade skrikande och obetänksamt fram och Robbs svärd träffade honom rakt i ansiktet med ett vämjeligt krasande och en dusch av klarrött blod. Mannen med det utmärglade ansiktet och skäggstubben sträckte sig efter tyglarna och en halv sekund hade han dem…men så var Gråvind över honom och slog omkull honom. Han föll i bäcken med ett plask och ett skrik och fäktade vilt med kniven samtidigt som huvudet sjönk ner under vattnet. Skräckvargen rusade i efter honom och vattnet färgades rött där de hade försvunnit.

Robb och Osha korsade klingor med varandra mitt i strömfåran. Hennes långa spjut var som en stålhövdad orm som for som en blixt mot hans bröst — en gång, två gånger, tre gånger — men Robb parerade varenda stöt med långsvärdet och slog undan spjutet. Vid den fjärde eller femte stöten tog den långa kvinnan i för mycket och förlorade balansen, bara för en sekund, men Robb anföll och red ner henne.

Några meter därifrån störtade Sommar fram och högg efter Hali. Hennes kniv tog i sidan på honom och han slank morrande i väg men var strax tillbaka. Den här gången slöts käftarna om hennes vad. Den lilla kvinnan stötte neråt med båda händerna om kniven, men skräckvargen tycktes ana att bladet kom, för han släppte henne med munnen full av läder, tyg och blodig hud. Då Hali snubblade och föll gav han sig på henne igen och kastade henne bakåt samtidigt som tänderna slet i magen.

Den sjätte rövaren flydde från blodbadet, men han kom inte långt. När han försökte kravla sig upp på andra stranden dök Gråvind drypande våt upp ur bäcken. Vargen skakade vattnet av sig och tog ett skutt efter den springande mannen, bet av honom knäsenan med ett enda hugg och gav sig sedan på strupen medan mannen skrikande gled tillbaka ner mot vattnet.

Så var det bara den store bjässen, Stiv, kvar. Han skar av Brans bröstrem, tog honom i armen och ryckte till, och plötsligt ramlade Bran av. Han föll på marken med benen under sig och ena foten i bäcken. Han kunde inte känna det kalla vattnet, men han kände stålet då Stiv tryckte dolken mot strupen. ”Backa undan”, varnade han, ”annars skär jag halsen av pojken, det svär jag.”

Robb höll in hästen. Han andades häftigt, men raseriet lämnade blicken och han sänkte svärdsarmen.

I det ögonblicket såg Bran allt. Sommar höll på att lemlästa Hali och drog fram glänsande blå ormar ur magen på henne. Hennes ögon var stora och stirrande, men Bran kunde inte avgöra om hon var levande eller död. Mannen med den grå skäggstubben och han med yxan låg orörliga, men Osha kröp på knä mot sitt tappade spjut. Drypande våt närmade sig Gråvind henne. ”Kalla på honom!” skrek den store. ”Kalla på dem bägge två, annars dör krymplingen nu!”

”Hit, Gråvind, Sommar”, ropade Robb.

Skräckvargarna stannade och vred på huvudet. Gråvind skuttade tillbaka till Robb, men Sommar stannade där han var med blicken på Bran och jätten bredvid honom. Han morrade, och käften var våt och röd, men ögonen brann.

Osha hävde sig upp på fötter med hjälp av den trubbiga änden av spjutet, och det rann blod från ett sår på överarmen där Robb hade rispat henne med svärdet. Bran kunde se svetten rinna nedför den store bjässens ansikte. Stiv var lika rädd som han själv, insåg han. ”Ätten Stark”, muttrade han, ”den förbannade ätten Stark.” Han höjde rösten. ”Osha, döda vargarna och ta hans svärd.”

”Döda dem själv”, svarade hon, ”för jag tänker inte gå i närheten av de där monstren.”

Ett kort ögonblick visste Stiv inte vad han skulle ta sig till. Handen darrade och Bran kände att det började blöda där kniven trycktes mot halsen. Mannens stank steg upp i näsan på honom; han luktade rädsla. ”Du”, ropade han till Robb. ”Har du ett namn?”

”Jag heter Robb Stark, arvtagare till Vinterhed.”

”Och det här är din bror?”

”Ja.”

”Om du vill ha honom levande gör du som jag säger. Sitt av hästen!”

Robb tvekade lite, men sedan satt han långsamt av och stod där med svärdet i handen.

”Döda vargarna nu!”

Robb rörde sig inte ur fläcken.

”Gör det. Vargarna eller pojken.”

”Nej!” skrek Bran. Om Robb gjorde som Stiv sa skulle han ändå döda dem bägge två så snart skräckvargarna var döda.

Den skallige mannen tog honom i håret med sin lediga hand och vred om så hårt att Bran började snyfta av smärta. ”Du håller käften, krympling!” Han vred om hårdare. ”Hör du vad jag säger? ”

Ett lågt vinande ljud kom från skogen bakom dem och Stiv gav ifrån sig en kvävd flämtning samtidigt som femton centimeter av en pil med rakbladsvass spets plötsligt stack ut ur bröstet på honom. Pilen var klarröd, som om den målats med blod.

Dolken lämnade Brans strupe, och den store mannen vajade och föll raklång med ansiktet neråt i bäcken medan pilen brast under honom. Bran såg hans liv virvla bort i vattnet.

Osha tittade sig omkring medan vakterna dök upp bland träden med svärd i handen. Hon kastade ifrån sig spjutet. ”Jag ber om förskoning, ers nåd”, ropade hon till Robb.

Vakterna såg förunderligt bleka ut då de betraktade blodbadet. De kastade osäkra blickar på vargarna och när Sommar gick tillbaka till Halis kropp för att äta tappade Joseth kniven och störtade mot buskarna för att kräkas. Till och med mäster Luwin verkade chockad där han steg fram bakom ett träd, men bara för ett ögonblick. Så skakade han på huvudet och vadade över bäcken till Brans sida. ”Är du skadad?”

”Han skar mig i benet”, svarade Bran, ”men jag kände ingenting.”

Medan livmedikusen ställde sig på knä för att undersöka såret vred Bran på huvudet. Theon Greyjoy stod bredvid en gran med bågen i handen. Han log, precis som vanligt. Ett halvdussin pilar stod uppradade i den mjuka marken vid hans fötter, men det hade bara behövts en. ”En död fiende är en vacker syn”, tillkännagav han.

”Jon har alltid sagt att du är en idiot, Greyjoy”, sa Robb högt, ”och jag borde kedja fast dig på borggården och låta Bran öva bågskytte på dig.”

”Du borde tacka mig för att jag har räddat livet på din bror.”

”Tänk om du hade missat?” sa Robb. ”Tänk om du bara hade sårat honom? Eller om du hade fått hans hand att rycka till eller hade träffat Bran i stället? Du kunde inte veta om mannen bar bröstharnesk eller ej, för du såg ju bara manteln. Vad skulle då ha hänt med min bror? Tänkte du någonsin på det, Greyjoy?”

Theons leende var borta. Han ryckte surmulet på axlarna och började dra upp pilarna en efter en ur marken.

Robb blängde ilsket på vakterna. ”Var fanns ni någonstans?” frågade han. ”Jag trodde ni var tätt efter oss.”

Männen växlade olyckliga blickar. ”Vi följde efter, ers nåd”, svarade Quent, den yngste av dem som hade ett mjukt brunt fjun till skägg. ”Men först väntade vi på mäster Luwin och hans åsna och sedan, så…” Han kastade en blick på Theon och tittade snabbt och generat bort igen.

”Jag fick syn på en kalkon”, upplyste Theon, irriterad över frågan. ”Hur skulle jag kunna veta att du tänkte lämna pojken ensam?”

Robb vred på huvudet och betraktade än en gång Theon. Bran hade aldrig sett honom så arg, men ändå sa han ingenting. Till slut ställde han sig på knä bredvid mäster Luwin. ”Hur illa sårad är min bror?”

”Det är bara en skråma”, svarade livmedikusen samtidigt som han blötte en tygbit i bäcken för att rengöra såret. ”Två av dem bar svart”, berättade han för Robb medan han arbetade.

Robb kastade en blick på Stiv där han låg i bäcken, och den trasiga, svarta manteln rörde sig ryckigt då det framrusande vattnet slet i den. ”Desertörer från nattens väktare”, sa han bistert. ”De måste ha varit dårar som kom så här nära Vinterhed.”

”Det är ofta svårt att skilja på dårskap och desperation”, påpekade mäster Luwin.

”Ska vi begrava dem, ers nåd?” frågade Quent.

”De skulle inte ha begravt oss”, svarade Robb. ”Hugg av deras huvuden, för vi ska skicka tillbaka dem till muren. Lämna resten åt svartkråkorna.”

”Och hon där?” Quent pekade med tummen mot Osha.

Robb gick fram till henne. Hon var huvudet längre än han, men hon föll på knä då han närmade sig. ”Ge mig mitt liv, lord Stark, och jag är er.”

”Min? Vad ska jag med en edsbrytare till?”

”Jag har inte brutit några eder. Stiv och Wallen flydde från muren men inte jag, för de svarta kråkorna har ingen plats för kvinnor.”

Theon Greyjoy släntrade närmare. ”Ge henne till vargarna”, uppmanade han Robb. Kvinnans blick gick till resterna av Hali och gled snabbt undan igen. Hon rös, och till och med vakterna såg illamående ut.

”Hon är kvinna”, sa Robb.

”En rövare”, upplyste Bran. ”Hon sa att de skulle låta mig leva och föra mig till Mance Rayder.”

”Vad heter du?” frågade Robb.

”Osha, om det behagar er, ers nåd”, muttrade hon buttert.

Mäster Luwin reste sig. ”Det kan vara en god idé att fråga ut henne.”

Bran såg lättnaden i broderns ansikte. ”Det är riktigt, mäster. Bind hennes händer, för hon ska följa med oss tillbaka till Vinterhed och leva eller dö, beroende på vad hon berättar för oss.”

TYRION

”Hungrig?” frågade Mord vresigt. Han hade stora händer med korta, tjocka fingrar och i den ena handen höll han en tallrik kokta bönor.

Tyrion Lannister var utsvulten, men han vägrade att krypa för det brutala odjuret till fångvaktare. ”Det skulle smaka gott med ett fårlår”, svarade han från den stinkande halmhögen i hörnet av cellen. ”Kanske ett fat med ärter och lök, lite nybakat bröd med smör och ett krus glödgat vin för att skölja ner det med. Eller öl, om det inte finns något vin. Jag försöker att inte vara alltför kräsen.”

”Bönor är det”, upplyste Mord. ”Här.” Han höll fram tallriken.

Tyrion suckade. Fångvaktaren var en enfaldig bjässe på närmare två hundra kilo med bruna ruttna tänder och små mörka ögon. Vänstra halvan av ansiktet misspryddes av ärr där en yxa huggit bort örat och en del av kinden, och han var lika förutsägbar som han var anskrämlig, men Tyrion var hungrig. Han sträckte sig efter tallriken.

Mord ryckte flinande undan den. ”Här är den”, sa han och höll den utom räckhåll för Tyrion.

Det värkte i varenda led i kroppen då dvärgen stelt tog sig upp på benen. ”Måste vi leka den här idiotiska leken vid varenda måltid?” Han försökte komma åt tallriken igen.

Mord hasade sig bakåt och blixtrade med de ruttna tänderna. ”Här är den, dvärgman.” Han höll tallriken på armlängds avstånd, utanför kanten där cellen slutade och himlen tog vid. ”Inte hungrig? Här, kom och ta den.”

Tyrions armar var för korta för att nå tallriken och han tänkte definitivt inte gå så nära kanten. Det behövdes bara en knuff av Mords tunga, vita mage för att han skulle sluta som en röd fläck på Himmels stenar, i likhet med många andra som suttit fångna på Örnnästet under århundradenas lopp. ”Vid närmare eftertanke är jag nog inte hungrig”, förklarade han och drog sig tillbaka till det innersta hörnet av cellen.

Mord grymtade och öppnade den tjocka handen. Vinden tog tag i tallriken och svängde den runt, och en handfull bönor yrde in mot dem samtidigt som maten försvann utom synhåll. Fångvaktaren skrattade så att hela magen hoppade som gelépudding.

Raseriet bubblade upp inom Tyrion. ”Du, din förbannade son till en syfilitisk åsna”, spottade han. ”Jag hoppas du dör av blodstörtning.”

Som tack för det gav Mord honom en spark och på väg ut körde han in sin stålskodda stövel hårt i Tyrions revben. ”Jag tar tillbaka det!” flämtade Tyrion samtidigt som han vek sig dubbel på halmen. ”Jag ska själv döda dig, det svär jag på!” Den tunga, järnbeslagna dörren smällde igen och han hörde rasslet av nycklar.

För att vara så liten hade han blivit förbannad med en farligt stor mun, tänkte Tyrion medan han kravlade sig tillbaka till hörnet av det som ätten Arryn skrattretande nog kallade en fängelsehåla. Han kröp ihop under den tunna filten som var hans enda sängkläder och stirrade ut på den tomma blå himlen och de fjärran bergen, som aldrig tycktes ta slut, och önskade att han fortfarande haft skuggkattsmanteln som han vunnit på tärning av Marillion sedan trubaduren tagit den från stråtrövarhövdingens kropp. Skinnet hade luktat blod och mögel, men det var varmt och tjockt, och Mord hade lagt beslag på det i samma ögonblick han fick syn på det.

Vinden slet och drog i filten med skarpa klor och cellen var ynkligt liten, till och med för en dvärg. Bara en och en halv meter bort där väggen borde ha funnits, där det skulle finnas en vägg i en riktig fängelsehåla, slutade golvet och himlen tog vid. Tyrion fick gott om frisk luft och solsken och på nätterna hade han månen och stjärnorna, men han skulle utan att tveka en sekund ha bytt allt det mot den fuktigaste och dystraste fängelsehålan djupt under Casterlyklippan.

”Du kommer att flyga”, hade Mord försäkrat honom då han kastade in honom i cellen. ”Tjugo dagar, trettio, kanske femtio, men sedan flyger du.”

Ätten Arryn hade de enda fängelsehålorna i riket där fångarna var fria att fly när de ville. Den där första dagen hade Tyrion efter att i flera timmar ha samlat mod lagt sig platt på magen och makat sig fram till kanten för att sticka ut huvudet och titta ner. Himmel låg två hundra meter längre ner med ingenting utom tomma luften emellan. Om han sträckte på halsen så långt han förmådde kunde han se andra celler till höger och vänster och ovanför. Han var ett bi i en vaxkaka och någon hade klippt av honom vingarna.

Det var kallt i cellen, för vinden tjöt dag och natt, och det värsta av allt var att golvet sluttade, inte mycket, men det räckte. Han var rädd för att sluta ögonen, rädd för att han skulle rulla runt i sömnen och skräckslaget vakna samtidigt som han gled över kanten. Det var inte att undra på att himmelscellerna gjorde män galna.

Må gudarna hjälpa mig, hade en tidigare fånge skrivit på väggen med något som var misstänkt likt blod, för det blå kallar på mig. Först hade Tyrion undrat vem han varit och vad det blivit av honom, men sedan hade han bestämt sig för att han helst inte ville veta det.

Om han bara hade hållit tyst…

Den eländige pojken hade börjat det hela där han satt och tittade ner på honom från en tron av utsirat ödesträ under huset Arryns baner med månen och falken. I hela Tyrion Lannisters liv hade folk sett ner på honom, men det hade sällan varit sjukliga sexåringar som måste sitta på pösiga kuddar för att komma upp i manshöjd. ”Är han den onde mannen?” hade pojken frågat och kramat sin docka.

”Det är han”, hade lady Lysa svarat från den lägre tronen bredvid honom. Hon var helt klädd i blått och pudrad och parfymerad för att behaga friarna som fyllde hennes hov.

”Han är så liten ”, sa lorden av Örnnästet och fnittrade.

”Det här är dvärgen Tyrion av huset Lannister som mördade din far.” Hon höjde rösten så att den hördes över hela den höga salen i Örnnästet och ekade mot de mjölkvita väggarna och smäckra pelarna. Varenda en kunde höra henne. ”Han mördade kungens hand!”

”Å, har jag dödat honom också?” hade Tyrion idiotiskt nog sagt.

Det hade varit ett sådant tillfälle då det skulle varit lämpligt att hålla mun och böja ner huvudet. Han insåg det nu, och hade vid alla sju helveten insett det redan då. Ätten Arryns höga sal var lång och spartansk med en ogästvänlig kyla hos väggarna av blåådrad vit marmor, men ansiktena runt omkring honom hade varit ännu kallare. Casterlyklippans makt var långt borta och ätten Lannister hade inga vänner i Arryndalen. Underdånighet och tystnad skulle ha varit hans bästa försvar.

Men Tyrion hade inte varit på humör att vara förnuftig. Till sin stora skam hade han inte klarat den sista etappen av den dagslånga klättringen upp till Örnnästet eftersom hans förkrympta ben vägrade att bära honom längre. Bronn hade burit honom den sista biten och förödmjukelsen göt olja på hans ilskas vågor. ”Det verkar som om jag har varit en idog liten man”, anmärkte han med bitter sarkasm, ”och jag undrar när jag fick tid med allt det här mördandet.”

Han borde ha kommit ihåg vem det var han hade att göra med. Lysa Arryn och hennes till hälften tillräknelige vekling till son hade inte precis varit kända för sitt skämtlynne vid hovet, särskilt inte när de själva var måltavlor för skämten.

”Dvärg”, sa Lysa kallt, ”om ni inte vaktar er hånfulla tunga och talar artigt till min son lovar jag att ni ska få anledning att ångra det. Glöm inte var ni befinner er. Det här är Örnnästet och det är Dalens riddare ni ser runt omkring er, trogna män som älskade Jon Arryn, och varenda en av dem är beredd att dö för mig.”

”Lady Arryn, om jag tillfogas minsta skada ska min bror Jaime med glädje se till att de gör det också.” Samtidigt som Tyrion spottade ut orden visste han att de var rena dårskapen.

”Kan ni flyga, lord Lannister?” frågade lady Lysa. ”Har dvärgar vingar? Om inte, vore det klokast av er att svälja nästa hotelse.”

”Jag hotar inte”, invände Tyrion. ”Det var ett löfte.”

Då lille lord Robert hörde det blev han så upprörd att han rusade upp och tappade dockan. ”Ni kan inte skada oss!” skrek han. ”Ingen kan skada oss här. Tala om det för honom, mor, tala om för honom att han inte kan skada oss här.” Pojken började skaka.

”Örnnästet är ointagligt”, förklarade Lysa Arryn lugnt. Hon drog sonen intill sig och lade beskyddande sina runda vita armar om honom. ”Dvärgen försöker bara skrämma oss, lille gubben. Alla i klanen Lannister är lögnare, och ingen kommer att göra min rare pojke något ont.”

Det värsta var att hon utan tvekan hade rätt. Sedan Tyrion sett hur svårt det var att komma hit kunde han mycket väl föreställa sig hur det skulle vara för en riddare att försöka ta sig upp i rustning medan stenar och pilar vräkte ner ovanifrån och han måste kämpa sig upp steg för steg. Ordet mardröm räckte inte ens till för att beskriva det, och det var inte att undra på att Örnnästet aldrig hade blivit erövrat.

Men Tyrion kunde ändå inte hålla tyst. ”Inte ointagligt”, påpekade han, ”utan bara obekvämt.”

Unge Robert pekade på honom med darrande hand. ”Ni är en lögnare. Jag vill se honom flyga, mor.” Två vakter i himmelsblå mantlar grep Tyrion i armarna och lyfte upp honom från golvet.

Bara gudarna visste vad som kunde ha hänt då om det inte varit för Catelyn Stark. ”Kära syster”, ropade hon där hon stod nedanför tronerna, ”jag ber dig komma ihåg att den här mannen är min fånge, och jag vill inte att han ska komma till skada.”

Lysa Arryn betraktade kyligt sin syster en stund, reste sig sedan och störtade fram mot Tyrion med de långa kjolarna släpande efter sig. Ett ögonblick var han rädd för att hon skulle slå honom, men i stället befallde hon dem att släppa honom. Hennes män knuffade till honom, benen vek sig under Tyrion och han föll.

Han måste ha varit en syn för gudar där han kämpade för att komma på fötter igen bara för att känna hur han fick kramp i höger ben och än en gång rasade omkull. Skrattsalvorna ekade i ätten Arryns höga sal.

”Min systers lille gäst är för trött för att stå”, tillkännagav lady Lysa. ”Ser Vardis, för honom till fängelsehålorna. En tids vila i en av våra himmelsceller kommer att göra honom gott.”

Vakterna ryckte upp honom på fötter och Tyrion Lannister dinglade mellan dem med kraftlöst sparkande ben och ansiktet rodnande av skam. ”Det här ska jag komma ihåg”, sa han till dem när de bar i väg med honom.

Och det gjorde han, vad han nu hade för nytta av det.

Först hade han tröstat sig med att fångenskapen inte kunde vara länge, för Lysa Arryn ville förödmjuka honom, det var allt. Hon skulle skicka efter honom igen, och det snart, och om inte hon gjorde det skulle Catelyn Stark vilja förhöra honom. Den här gången skulle han vakta sin tunga, och de vågade inte döda honom utan vidare; han var trots allt fortfarande en Lannister av Casterlyklippan och om de lät hans blod flyta skulle det bli krig. Det var åtminstone vad han försökte intala sig.

Nu var han inte längre lika säker.

Kanske hade de bara tänkt låta honom ruttna här, men han befarade att han inte var stark nog att ruttna särskilt länge. Han blev svagare för var dag som gick, och det var bara en tidsfråga innan Mords sparkar och slag skadade honom allvarligt, förutsatt att fångvaktaren inte lät honom svälta ihjäl först. Efter ytterligare några nätter av köld och hunger skulle det blå börja kalla på honom också.

Han undrade vad som hände utanför väggarna (sådana de nu var) på hans cell. Lord Tywin hade säkert skickat ut ryttare när han fick höra vad som hänt. Jaime kanske ledde en här genom Månbergen redan i detta nu…såvida han inte red norrut mot Vinterhed i stället. Var det någon utanför Arryndalen som ens misstänkte vart Catelyn hade fört honom? Han undrade vad Cersei skulle göra när hon fick veta det. Kungen kunde beordra att han skulle friges, men skulle Robert lyssna till drottningen eller sin hand? Tyrion hade inga illusioner om kungens kärlek till hans syster.

Om Cersei vore förnuftig borde hon insistera på att kungen själv skulle döma i Tyrions fall, och det kunde inte ens Ned Stark ha något att invända mot, inte utan att ifrågasätta kungens heder och ära. Tyrion tyckte inte att han hade något att förlora på en rättegång, för vilka mord ätten Stark än anklagade honom för hade de inga bevis mot honom, såvitt han kunde se. Låt dem lägga fram sin sak inför järntronen och landets lorder, för det skulle innebära slutet för dem. Om bara Cersei vore intelligent nog att inse det.

Tyrion Lannister suckade. Hans syster var inte utan en viss bondslughet, men stoltheten förblindade henne. Hon skulle se förolämpningen i det som hänt, inte möjligheten, och Jaime var ännu värre, dumdristig och egensinnig och snabb att fatta humör. Hans bror knöt aldrig upp en knut om han kunde hugga den i två delar med svärdet.

Tyrion undrade vem av dem som skickat den lejde mördaren för att tysta Catelyn Starks pojke och om de verkligen hade konspirerat för att döda lord Arryn. Om den förra handen blivit mördad hade det gjorts skickligt och raffinerat, för män i hans ålder dog hela tiden i plötsliga sjukdomar. Däremot tyckte han att det var otroligt klumpigt att skicka en klåpare med en stulen kniv efter Brandon Stark. Och var inte det konstigt när man tänkte närmare på saken.

Tyrion rös. Det var en obehaglig misstanke. Kanske var skräckvargen och lejonet inte de enda bestarna i skogen, och om det var sant var det någon som använde honom som syndabock, och Tyrion Lannister avskydde att bli utnyttjad.

Han måste ta sig härifrån, och det snart. Hans chanser att övermanna Mord var obefintliga och det fanns ingen som kunde smuggla till honom ett två hundra meter långt rep, så därför måste han prata sig fri. Det var hans stora käft som fört honom till den här cellen, och nu fick den baske mig se till att få honom därifrån.

Tyrion tog sig upp på benen och gjorde sitt bästa för att inte låtsas om det sluttande golvet med det infernaliska suget mot kanten. Han bultade på dörren med knytnäven. ”Mord!” skrek han. ”Fångvaktare! Mord, jag vill tala med dig!” Tyrion var tvungen att skrika i tio minuter innan han hörde steg, och han tog ett kliv bakåt ögonblicket innan dörren slängdes upp med ett brak.

”Vilket satans oväsen!” morrade Mord med mord i blicken. I den ena köttiga handen dinglade en bred kraftig läderrem som han hade virad om handleden.

Visa aldrig att du är rädd, påminde Tyrion sig. ”Skulle du vilja bli rik?” frågade han.

Mord slog honom. Han svingade remmen lättjefullt, men lädret träffade Tyrion på överarmen. Kraften i slaget fick honom att vackla till och han skar tänder av smärta. ”Håll käften, dvärgman”, varnade Mord.

”Guld”, sa Tyrion och lyckades pressa fram ett leende. ”Casterlyklippan är full av guld…ahhh…” Den här gången lade Mord mer styrka bakom slaget och läderremmen snärtade till ordentligt. Den träffade Tyrion i revbenen och fick honom att kvidande sjunka ner på knä. Han tvingade sig att se upp på fångvaktaren. ”Rika som ätten Lannister, det är vad de säger, Mord”, väste han.

Mord grymtade. Läderremmen visslade genom luften och träffade Tyrion rakt i ansiktet. Smärtan var så häftig att han inte mindes att han fallit, men då han öppnade ögonen igen låg han på golvet i cellen. Det rann från örat och munnen var full av blod. Tyrion famlade efter något att ta stöd mot för att resa sig och fingrarna snuddade vid…ingenting. Han ryckte tillbaka handen lika snabbt som om han bränt sig och gjorde sitt bästa för att lugna andhämtningen. Han hade fallit omkull alldeles vid kanten, bara några centimeter från det blå.

”Något mer?” Mord höll remmen i båda händerna och snärtade till, och bara ljudet fick Tyrion att hoppa högt. Fångvaktaren skrattade.

Han kommer inte att knuffa mig över kanten, försökte Tyrion desperat intala sig samtidigt som han makade sig bort från avgrunden. Catelyn Stark vill ha mig levande, och han vågar inte döda mig. Han torkade bort blodet från läpparna med baksidan av handen, flinade och sa: ”Det där kändes ordentligt, Mord.” Fångvaktaren sneglade på honom och försökte avgöra om han blev hånad. ”Jag skulle kunna ha användning för en stark man som du.” Remmen kom flygande mot honom, men den här gången lyckades Tyrion ducka för den och fick bara ett lätt slag på axeln. ”Guld”, upprepade han och kröp bakåt som en krabba, ”mer guld än du får se här under en hel livstid. Tillräckligt för att köpa mark, kvinnor, hästar, du kan bli lord, lord Mord.” Tyrion harklade upp en klump blod och slem och spottade ut den i himlen.

”Du har inget guld”, sa Mord.

Han lyssnar, tänkte Tyrion. ”De lade beslag på min börs när de tog mig till fånga, men guldet är fortfarande mitt. Catelyn Stark kan kanske kidnappa en man, men hon skulle aldrig nedlåta sig till att råna honom, för det skulle inte vara ärofullt. Hjälp mig, och allt guldet är ditt.” Mords rem flög ut, men slaget var halvhjärtat och oinspirerat. Tyrion tog läderremmen i handen och höll fast den. ”Det är ingen risk för dig, och det enda du behöver göra är att lämna ett budskap.”

Fångvaktaren ryckte remmen ur handen på Tyrion. ”Budskap”, sa han som om han aldrig hört ordet förut och lade pannan i djupa veck.

”Ni hörde rätt, ers nåd. Förmedla bara ett budskap från mig till lady Arryn. Säg henne att…” Vad då? Vad skulle kunna få Lysa Arryn att låta sig bevekas? Plötsligt kom Tyrion Lannister på det. ”…säg åt henne att jag vill bekänna mina brott.”

Mord höjde armen och Tyrion stålsatte sig för ännu ett slag, men fångvaktaren tvekade medan misstänksamheten kämpade med girigheten i hans blick. Han ville ha det där guldet men var samtidigt rädd för att det var ett trick; han såg ut som en man som ofta blivit lurad. ”Det är lögn”, muttrade han mörkt. ”Dvärgmannen lurar mig.”

”Jag kan ge dig löftet skriftligt”, föreslog Tyrion.

En del analfabeter betraktade skrift med förakt medan andra tycktes ha en vidskeplig vördnad för det skrivna ordet, som om det var någon sorts magi. Lyckligtvis tillhörde Mord den senare sorten. Fångvaktaren sänkte läderremmen. ”Skriva ner guld, mycket guld?”

”O ja, massor av guld”, försäkrade Tyrion. ”Börsen är bara ett litet smakprov, min vän. Min bror har rustningar av massiv guldplåt.” I verkligheten var Jaimes rustning av förgyllt stål, men den här tjockskallen skulle aldrig märka skillnaden.

Mord fingrade tankfullt på remmen, men till slut gav han med sig och gick för att hämta papper och bläck. När papperet var skrivet tittade fångvaktaren misstänksamt på det. ”Framför nu mitt meddelande”, uppmanade Tyrion.

Han låg och huttrade i sömnen när de sent den kvällen kom för att hämta honom. Mord öppnade dörren men sa inget. Ser Vardis Egen väckte Tyrion med stövelspetsen. ”På benen, dvärg. Lady Lysa vill tala med er.”

Tyrion gnuggade sömnen ur ögonen och gjorde en spelat irriterad grimas. ”Jag förstår det, men vad får er att tro att jag önskar tala med henne?”

Ser Vardis rynkade pannan. Tyrion kom väl ihåg honom från åren han tillbringat i Kungshamn som kapten för handens livvakt. Ett fyrkantigt, alldagligt ansikte, silverfärgat hår, kraftigt byggd och absolut renons på humor. ”Era önskningar angår mig inte. På benen nu, annars låter jag bära er.”

Tyrion kom klumpigt på fötter. ”Det är kallt i kväll”, anmärkte han i förbigående, ”och det är så dragigt i den höga salen. Jag vill inte bli förkyld. Mord, kan du vara snäll och hämta min mantel.”

Fångvaktaren sneglade misstänksamt på honom.

”Min mantel”, upprepade Tyrion. ”Skuggkattsskinnet, du minns, som du tog hand om åt mig.”

”Ge honom den förbaskade manteln”, befallde ser Vardis.

Mord vågade inte muttra. Han gav Tyrion en ilsken blick som skvallrade om framtida vedergällning, men han gick och hämtade manteln. Tyrion log då Mord draperade den runt hans axlar. ”Tack. Jag ska tänka på dig var gång jag bär den.” Han kastade ena änden av det långa skinnet över höger axel och kände sig varm för första gången på flera dagar. ”Då går vi då, ser Vardis.”

Huset Arryns höga sal var upplyst av skenet från femtio facklor som brann i ljushållare längs väggarna. Lady Lysa var klädd i svart siden med ättens emblem månen och falken broderat med pärlor på bröstet. Eftersom hon inte såg ut att vara typen som gick med i nattens väktare kunde Tyrion inte föreställa sig annat än att hon tyckt att sorgkläder var en lämplig utstyrsel för en bekännelse. Det långa kastanjeröda håret var samlat i en konstfull fläta som hon bar över vänstra axeln. Den högre tronen bredvid hennes var tom; förmodligen låg den lille lorden av Örnnästet och skakade i sömnen. Det var alltid något att vara tacksam för, tänkte Tyrion.

Han bugade djupt och såg sig omkring i salen. Lady Arryn hade sammankallat sina riddare och vasaller för att höra hans bekännelse, precis som han hoppats. Han såg ser Brynden Tullys kantiga ansikte och lord Nestor Royces fylliga. Bredvid Nestor stod en yngre man med kraftiga svarta polisonger som inte kunde vara någon annan än hans arvtagare, ser Albar. De flesta av de stora husen i Arryndalen var representerade, och Tyrion lade märke till ser Lyn Corbray, smärt som ett svärd, lord Hunter med sina giktbrutna ben, änkan lady Waynwood omgiven av sina söner. Andra hade emblem som han inte kände igen: bruten lans, grön huggorm, brinnande torn, en kalk med vingar.

Bland Dalens lorder såg han flera av sina följeslagare från den äventyrliga färden genom bergen; ser Rodrik Cassel, som var blek och vars sår bara var halvläkta, stod bredvid ser Willis Wode, och trubaduren Marillion hade fått tag i en ny luta. Tyrion log, för vad som än hände här i kväll ville han inte att det skulle ske i det fördolda, och det fanns ingen som kunde sprida en historia lika vitt och brett som en trubadur.

Längst bak i salen stod Bronn lutad mot en pelare. Soldenärens svarta ögon var fästa på Tyrion och hans hand vilade lätt på svärdsknappen. Tyrion gav honom en lång blick och undrade…

Catelyn Stark var den som först tog till orda. ”Vi har fått höra att ni vill bekänna era brott.”

”Det stämmer, ers nåd”, svarade Tyrion.

Lysa Arryn log mot sin syster. ”Himmelscellerna knäcker dem alltid, för där kan gudarna se dem och det finns inget mörker att gömma sig i.”

”Jag tycker inte att han ser knäckt ut”, påpekade lady Catelyn.

Lady Lysa brydde sig inte om henne. ”Sätt i gång”, befallde hon Tyrion.

Nu är det dags att kasta tärningen, tänkte han med ännu en snabb blick på Bronn. ”Var ska jag börja? Jag är en ond liten man, det erkänner jag, och mina brott och synder är oräkneliga, mina damer och herrar. Jag har legat med skökor, inte en gång utan hundratals. Jag har önskat livet ur min egen far och även min syster, vår vördade drottning.” Bakom honom skrattade någon till. ”Jag har inte alltid behandlat mina tjänare väl, och jag har spelat och till och med fuskat, måste jag för skams skull erkänna. Jag har sagt många grymma och elaka saker om de fina damerna och herrarna vid hovet.” Det sista lockade fram gapskratt. ”En gång…”

”Tystnad!” Lysa Arryns runda bleka ansikte hade blivit ilsket rosa. ”Vad håller ni på med, dvärg?”

Tyrion lade huvudet på sned. ”Jag bekänner mina brott, ers nåd.”

Catelyn Stark tog ett steg framåt. ”Ni står anklagad för att ha skickat en lejd mördare för att döda min son Bran i sin säng och för att ha deltagit i en konspiration för att mörda lord Jon Arryn, kungens hand.”

Tyrion ryckte hjälplöst på axlarna. ”Jag är rädd för att jag inte kan bekänna de brotten, för jag vet ingenting om några mord.”

Lady Lysa reste sig från tronen av ödesträ. ”Hur vågar ni göra narr av mig? Ni har haft ert lilla roliga, dvärg, och jag hoppas ni är nöjd med er själv. Ser Vardis, för honom tillbaka till fängelsehålorna men se till att hitta en mindre cell den här gången med ett golv med skarpare lutning.”

”Är det så här rättvisan ser ut i Arryndalen?” dundrade Tyrion så högt att ser Vardis stelnade till. ”Upphör all heder och ära vid Blodsporten? Ni anklagar mig för brott, jag förnekar dem, så därför kastar ni mig i en öppen cell för att frysa och svälta.” Han höjde huvudet så att alla kunde se blåmärkena i ansiktet efter Mords allt annat än ömsinta behandling. ”Var finns kungens rättvisa? Tillhör inte Örnnästet de sju konungarikena? Jag står anklagad, säger ni. Gott. Då begär jag också en rättegång! Låt mig tala och låt det prövas öppet inför gudarna och människorna om jag ljuger eller talar sanning.”

Ett lågt mummel fyllde den höga salen, och Tyrion visste att han hade henne fast. Han var högättad, son till den mäktigaste lorden i riket, bror till drottningen, och hon kunde inte neka honom en rättegång. Vakter i himmelsblå mantlar hade börjat gå fram mot Tyrion, men ser Vardis befallde dem att stanna och tittade på lady Lysa.

Hennes lilla mun kröktes till ett retligt leende. ”Om ni rannsakas och blir befunnen skyldig måste ni enligt kungens egna lagar betala med ert livsblod. Vi har ingen skarprättare i Örnnästet, lord Lannister. Öppna måndörren.”

Åskådarmassan delade på sig. Mellan två smäckra pelare fanns en smal dörr av ödesträ med en månskära utskuren i det vita träet, och de som stod närmast drog sig bakåt då två vakter marscherade fram. Den ene vakten lyfte av de tunga bronsbommarna medan den andre drog dörren inåt, och deras blå mantlar böljade ut från axlarna när de fångades av den plötsliga vindstöten som kom tjutande genom den öppna dörren. Bortom fanns bara den tomma natthimlen där stjärnorna lyste kalla och oberörda.

”Se kungens rättvisa”, sa Lysa Arryn. Facklorna fladdrade som fanor längs väggarna och här och var flämtade några till och slocknade.

”Lysa, jag tycker det här är dåraktigt”, sa Catelyn Stark då den svarta vinden virvlade runt i salen.

Systern låtsades inte om henne. ”Ni vill ha en rättegång, lord Lannister, och det ska ni också få. Min son ska lyssna till vad ni har att säga och ni ska höra hans dom. Sedan kan ni ge er av, genom den ena dörren eller den andra.”

Hon såg ut att vara mycket belåten med sig själv, och det var inte att undra på, tänkte Tyrion, för hur skulle en rättegång kunna hota henne när det var hennes egen vekling till son som var domaren? Tyrion kastade en blick på måndörren. Jag vill se honom flyga, mor! hade pojken sagt. Hur många män hade den lille snorungen redan skickat ut genom den där dörren?

”Jag tackar er, ädla dam, men jag tycker inte att vi behöver besvära lord Robert”, sa Tyrion artigt. ”Gudarna vet att jag är oskyldig, och jag vill ha deras dom och inte människornas. Jag kräver att frågan om min skuld avgörs genom tvekamp.”

Skrattsalvorna dånade i ätten Arryns höga sal. Lord Nestor Royce frustade, ser Willis småskrattade, ser Lyn Corbray gapskrattade och andra kastade huvudet bakåt och tjöt av skratt tills tårarna rann nedför kinderna. Marillion slog klumpigt an en glad ton på sin nya luta med den skadade handen, och till och med vinden lät hånfull då den ven in genom måndörren.

Lysa Arryns vattniga blå ögon såg osäkra ut, för han hade överrumplat henne. ”Den rättigheten har ni förvisso.”

Den unge riddaren med den gröna huggormen broderad på jackan steg fram och föll på knä. ”Jag ber om ynnesten att få kämpa för er sak, ers nåd.”

”Den äran borde bli min”, sa gamle lord Hunter, ”för den kärlek jag hyste till er make ger mig rätten att få hämnas hans död.”

”Min far tjänade lord Jon troget som överförvaltare i Dalen”, dundrade ser Albar Royce. ”Låt mig tjäna hans son i detta.”

”Gudarna är bevågna mot den man som kämpar för en rättfärdig sak”, sa ser Lyn Corbray, ”men det visar sig ofta vara den man som är skickligast med svärdet, och vi vet alla vem det är.” Han log blygsamt.

Dussinet andra män upphävde samtidigt sina röster och försökte göra sig hörda, och Tyrion fann det lite nedslående att så många främlingar törstade efter hans blod. Kanske var den här planen ändå inte så skarpsinnig när det kom till kritan.

Lady Lysa höjde handen för att äska tystnad. ”Jag tackar er, mina kära lorder, precis som jag vet att min son skulle tacka er om han vore här. Inga män i de sju konungarikena är lika modiga och trogna som Dalens riddare, och jag önskar att jag kunde ge er alla den här äran, men jag kan bara välja en.” Hon gjorde en gest. ”Ser Vardis Egen, ni har alltid varit min makes högra hand, och ni ska bli vår kämpe.”

Ser Vardis hade varit förunderligt tyst. ”Ers nåd”, började han allvarligt och knäböjde, ”jag ber er, lägg denna börda på någon annan, för jag avstår helst. Mannen är ingen krigare. Titta på honom: dvärg, hälften så stor som jag och med förkrympta ben. Det skulle vara en skam att slakta en sådan man och kalla det rättvisa.”

Utmärkt, tänkte Tyrion. ”Jag instämmer.”

Lysa blängde ilsket på honom. ”Ni krävde avgörande genom tvekamp.”

”Och nu kräver jag en kämpe, precis som ni själv har valt en, och jag vet att min bror Jaime gärna ställer upp för mig.”

”Er dyre kungamördare befinner sig hundratals fjärdingsväg härifrån”, snäste Lysa Arryn.

”Skicka en fågel efter honom, för jag har inget emot att vänta tills han kommer.”

”Ni ska möta ser Vardis i morgon.”

”Trubadur”, sa Tyrion och vände sig till Marillion, ”när du skriver balladen om det här, kom då ihåg att berätta att lady Arryn förvägrade dvärgen rätten till en kämpe och skickade honom, blåslagen och linkande, för att möta hennes bäste riddare.”

”Jag förvägrar er ingenting!” fräste Lysa Arryn och rösten var gäll av irritation. ”Namnge er kämpe, dvärg, om ni tror ni kan hitta någon som är villig att dö för er.”

”Om ni inte har något emot det tar jag hellre en som är villig att döda för mig.” Tyrion blickade ut över den långa salen. Ingen rörde sig, och han började undra om han inte hade gjort en kolossal dumhet.

Så var det någon som rörde sig längst bak i salen. ”Jag ska kämpa för dvärgen”, ropade Bronn.

EDDARD

Han drömde en gammal dröm om tre riddare i vita mantlar och ett torn som rasat för länge sedan, och om Lyanna i sin bädd av blod.

I drömmen red hans vänner med honom, precis som de gjort i livet: stolte Martyn Cassel, Jorys far; trogne Theo Wull; Ethan Glover, som varit Brandons väpnare; ser Mark Ryswell, lågmäld och godhjärtad; träskmannen Howland Reed; lord Dustin på sin stora röda hingst. En gång hade deras ansikten varit lika bekanta för Ned som hans eget, men åren suddar ut en mans minnen, också dem han har svurit att aldrig glömma. I drömmen var de bara skuggor, grå vålnader på hästar av dimma.

De var sju mot tre i drömmen precis som de varit i livet. Ändå var dessa tre inga vanliga män. De väntade framför det runda tornet med Dorniens röda berg bakom sig och de vita mantlarna fladdrande för vinden, och de var inga skuggor, för även nu framträdde deras ansikten tydligt. Ser Arthur Dayne, morgonsvärdet, hade ett sorgset leende på läpparna, och fästet på slagsvärdet Gryning stack upp över hans högra axel. Ser Oswell Whent stod på knä och vässade klingan med ett bryne, och på hans vita emaljerade hjälm spred hans hus svarta fladdermus ut sina vingar. Mellan dem stod den obändige gamle ser Gerold Hightower, Vite tjuren, kungsvaktens befälhavare.

”Jag tittade efter er vid Treudden”, sa Ned.

”Vi var inte där”, svarade ser Gerold.

”Ve troninkräktaren om vi hade varit det”, insköt ser Oswell.

”Då Kungshamn föll mördade ser Jaime er kung med ett gyllene svärd och jag undrade var ni fanns.”

”Långt borta”, förklarade ser Gerold, ”för annars skulle Aerys fortfarande sitta på järntronen och vår falske broder brinna i de sju helvetena.”

”Jag red ner till Stormens ände för att häva belägringen”, berättade Ned för dem. ”Lorderna Tyrell och Redwyne hälsade med baneren och alla deras riddare böjde knä för att svära oss tro och huldhet. Jag var säker på att ni skulle vara bland dem.”

”Vi böjer inte gärna knä”, påpekade ser Arthur Dayne.

”Ser Willem Darry har flytt till Draksten med drottningen och prins Viserys och jag trodde att ni kanske hade följt med honom.”

”Ser Willem är en fin och lojal man”, försäkrade ser Oswell.

”Men han tillhör inte kungsvakten”, tillade ser Gerold, ”och kungsvakten flyr inte.”

”Varken då eller nu”, insköt ser Arthur och satte på sig hjälmen.

”Vi har svurit en ed”, påminde gamle ser Gerold.

Neds vålnader dök upp bredvid honom med skuggsvärd i händerna. De var sju mot tre.

”Och nu börjar det”, sa ser Arthur Dayne, morgonsvärdet. Han drog Gryning ur skidan och höll klingan med bägge händerna. Den var blek som mjölkvitt glas och lyste med ett levande sken.

”Nej”, invände Ned med sorg i rösten, ”det är nu det slutar.” Medan de brakade ihop i ett virrvarr av stål och skuggor kunde han höra Lyanna skrika. ”Eddard! ” ropade hon. En storm av rosenblad blåste över den blodstrimmiga himlen, lika blå som dödens ögon.

”Lord Eddard”, ropade Lyanna igen.

”Jag lovar”, viskade han. ”Jag lovar, Lyanna.”

”Lord Eddard”, hördes en mansröst eka ur mörkret.

Stönande öppnade Eddard Stark ögonen. Månskenet strömmade in genom de höga fönstren i handens torn.

”Lord Eddard?” En skugga böjde sig över sängen.

”Hur…hur länge?” Lakanen var intrasslade, benet spjälat och gipsat och en dov, dunkande värk sköt upp längs sidan.

”Sex dagar och sju nätter.” Rösten var Vayon Pooles och förvaltaren höll en bägare mot Neds mun. ”Drick, ers nåd.”

”Vad…?”

”Det är bara vatten. Stormäster Pycelle sa att ni skulle vara törstig.”

Ned drack. Läpparna var torra och spruckna, och vattnet smakade som nektar.

”Kungen vill tala med er, ers nåd”, berättade Vayon Poole för honom när bägaren var tom.

”I morgon, när jag är starkare”, svarade Ned. Han orkade inte träffa Robert nu, för drömmen hade gjort honom svag som en kattunge.

”Han befallde oss att skicka er till honom i samma stund som ni slog upp ögonen, ers nåd”, sa förvaltaren och tände ett ljus på nattygsbordet utan att se på Ned.

Ned svor lågt. Robert hade aldrig varit känd för sin tålmodighet. ”Säg åt honom att jag är för svag för att komma till honom, men om han önskar tala med mig tar jag gärna emot honom här, och jag hoppas du väcker upp honom ur djup sömn. Och kalla hit…” Han skulle just till att säga Jory då han mindes. ”Kalla hit kaptenen för min livvakt.”

Alyn steg in i sovgemaket en kort stund efter det att förvaltaren gått. ”Ers nåd?”

”Poole har berättat för mig att det har gått sex dagar”, sa Ned, ”och jag måste få veta hur läget är.”

”Kungamördaren har flytt från staden”, talade Alyn om. ”Det sägs att han har ridit tillbaka till Casterlyklippan för att förena sig med fadern, och historien om hur lady Catelyn tog dvärgen till fånga är på allas läppar. Jag har satt ut extra vakter, om det behagar er.”

”Det gör det”, försäkrade Ned honom. ”Och mina döttrar?”

”De har varit hos er varenda dag, ers nåd, och Sansa ber tyst, men Arya…” Han tvekade. ”Hon har inte sagt ett ord sedan de kom tillbaka med er. Hon är en liten vilde, ers nåd, och jag har aldrig sett en sådan ilska hos en flicka.”

”Vad som än händer vill jag att mina döttrar ska skyddas”, sa Ned, ”för jag befarar att det här bara är början.”

”De ska inte komma till skada, lord Eddard”, svarade Alyn, ”det sätter jag mitt liv i pant på.”

”Jory och de andra…”

”Jag överlämnade dem till de tysta systrarna för att de skulle skickas norrut till Vinterhed. Jory vill med all säkerhet ligga bredvid sin farfar.”

Det måste bli farfadern för Jorys far var begravd långt söderut. Martyn Cassel hade dött tillsammans med de övriga. Ned hade rivit ner tornet efteråt och använt de blodiga stenarna för att bygga åtta gravkummel på bergskammen. Det sades att Rhaegar kallat stället glädjens torn, men för Ned var det ett bittert minne. De hade varit sju mot tre och ändå hade bara två överlevt och kunnat rida därifrån: Eddard Stark själv och den lille träskmannen Howland Reed. Han tyckte inte att det var något gott omen att han skulle drömma den drömmen igen efter så många år.

”Du har skött dig bra, Alyn”, berömde Ned just som Vayon Poole kom tillbaka. Förvaltaren bugade djupt. ”Hans höghet väntar utanför, ers nåd, och drottningen är med honom.”

Ned satte sig högre upp i sängen och gjorde en grimas då det högg till av smärta i benet. Han hade inte räknat med att Cersei skulle vara med, och det bådade inte gott. ”Be dem stiga in och lämna oss, för det vi har att säga bör inte komma utanför dessa väggar.” Poole drog sig tyst tillbaka.

Robert hade lagt ner stor omsorg på sin klädsel. Han bar en svart sammetsjacka med huset Baratheons kronhjort broderad på bröstet i guldtråd och en gyllene mantel. Han hade ett vinkrus i handen och ansiktet var redan rödbrusigt av alkohol. Cersei Lannister steg in efter honom med en juvelbesatt tiara i håret.

”Ers höghet”, sa Ned, ”jag ber om ursäkt, men jag kan inte stiga upp.”

”Det spelar ingen roll”, svarade kungen barskt. ”Vill du ha lite vin? Det är från Arbor. En bra årgång.”

”En liten bägare”, sa Ned, ”för jag är fortfarande tung i huvudet efter vallmomjölken.”

”En man i er position borde skatta sig lycklig att han fortfarande har kvar huvudet på axlarna”, förkunnade drottningen.

”Tyst, kvinna”, snäste Robert. Han gav Ned en bägare vin. ”Har du fortfarande ont i benet?”

”Lite”, medgav Ned. Det gick runt i huvudet, men han tänkte inte erkänna sin svaghet inför drottningen.

”Pycelle svär på att det kommer att läka utan komplikationer.” Robert rynkade pannan. ”Jag antar att du vet vad Catelyn har gjort?”

”Ja, det gör jag.” Ned tog en liten klunk vin. ”Min hustru är utan skuld, ers höghet, för hon gjorde det på min befallning.”

”Jag är inte belåten, Ned”, morrade Robert.

”Med vilken rätt vågar ni bära hand på mitt blod?” krävde Cersei att få veta. ”Vem tror ni att ni är egentligen?”

”Kungens hand”, upplyste Ned henne med iskall artighet, ”och av er egen make ålagd att upprätthålla kungens frid och se till att kungens rättvisa skipas.”

”Ni var hans hand, men nu…”, började Cersei.

”Håll tyst!” dundrade kungen. ”Du ställde en fråga till honom och han besvarade den.” Cersei tystnade, rasande av ilska, och Robert vände sig åter till Ned. ”Upprätthålla kungens frid, säger du. Är det så här du upprätthåller min frid, Ned? Sju män är döda…”

”Åtta”, rättade drottningen. ”Tregar dog i morse av slaget lord Stark gav honom.”

”Människorov på kungsvägen och massaker i fyllan och villan på mina gator”, sa kungen. ”Jag vägrar att tolerera det, Ned.”

”Catelyn hade goda skäl att ta dvärgen till…”

”Jag sa att jag vägrar att tolerera det! Och jag struntar blankt i hennes skäl. Du ska genast befalla henne att släppa dvärgen fri, och du ska också försona dig med Jaime.”

”Tre av mina män slaktades inför ögonen på mig för att Jaime Lannister ville tukta mig. Ska jag bara glömma det?”

”Det var inte min bror som var orsaken till bråket”, sa Cersei till kungen. ”Lord Stark kom berusad tillbaka från ett skökohus, och hans män anföll Jaime och hans vakter, precis som hans hustru överföll Tyrion på kungsvägen.”

”Du känner mig bättre än så, Robert”, sa Ned, ”och du kan fråga lord Baelish om du tvivlar på mig för han var där.”

”Jag har talat med Lillfinger”, sa Robert, ”och han säger att han red i väg för att hämta stadsvakten innan striden började, men han medger att ni var på hemväg från något skökohus.”

”Något skökohus? Öppna ögonen, Robert. Jag var där för att titta på din dotter! Hennes mor har kallat henne Barra, och hon liknar den där första flickan du blev far till då vi växte upp tillsammans i Arryndalen.” Ned iakttog drottningen medan han talade; hennes ansikte var som en mask, stilla och blekt, och det förrådde ingenting.

Robert rodnade. ”Barra”, muttrade han. ”Var det för att behaga mig? Förbannad vare flickan. Jag trodde hon hade mer förstånd än så.”

”Hon kan inte vara mer än femton och en sköka, och du trodde hon hade förstånd?” utbrast Ned klentroget. Det började göra fruktansvärt ont i benet och han hade svårt att behärska sitt humör. ”Den dumma barnungen är förälskad i dig, Robert.”

Kungen kastade en blick på Cersei. ”Det här är inget lämpligt samtalsämne för drottningens öron.”

”Hennes höghet kommer inte att gilla något jag har att säga”, svarade Ned. ”Jag har hört att kungamördaren har flytt från staden. Ge mig tillstånd att föra honom tillbaka och ställa honom inför kungens rättvisa.”

Kungen snurrade dystert på vinet i bägaren och tog en klunk. ”Nej”, sa han, ”för jag vill inte veta av det här längre. Jaime dödade tre av dina män och du fem av hans. Nu får det vara slut.”

”Är det din uppfattning om rättvisa?” undrade Ned ilsket. ”I så fall är jag glad att jag inte längre är din hand.”

Drottningen tittade på sin make. ”Om någon hade vågat tala till Targaryen på det sättet…”

”Tar du mig för Aerys?” avbröt Robert.

”Jag tog dig för en kung. Jaime och Tyrion är dina bröder genom äktenskapets lagar och alla band mellan oss. Familjen Stark har fördrivit den ene och tagit den andre till fånga, och den här mannen vanhedrar dig med varje andetag han drar. Ändå står du bara där mjäkigt och frågar om han har ont i benet och om han vill ha lite vin.”

Roberts ansikte var mörkt av ilska. ”Hur många gånger måste jag säga åt dig att hålla mun, kvinna?”

Cerseis ansikte lyste av förakt. ”Gudarna har spelat oss ett ironiskt spratt, för det borde vara du som gick i kjolar och jag som bar rustning.”

Kungen blev purpurröd av ilska i ansiktet och gav henne en kraftig örfil. Cersei Lannister vacklade mot bordet och föll omkull på golvet, men ändå gav hon inte ett ljud ifrån sig. De smäckra fingrarna kände på kinden där den ljusa, släta hyn redan hade blivit röd. Nästa dag skulle hon ha ett blåmärke som täckte halva ansiktet. ”Jag ska bära detta som ett hederstecken”, tillkännagav hon.

”Bär det i tystnad, annars ska jag hedra dig igen”, lovade Robert. Han ropade på en vakt och ser Meryn Trant steg in i rummet, lång och allvarlig i sin vita rustning. ”Drottningen är trött. Följ henne till hennes sovgemak.” Riddaren hjälpte Cersei på fötter och förde ut henne utan att säga ett ord.

Robert sträckte sig efter vinkruset och fyllde på bägaren. ”Du ser vad hon gör med mig, Ned.” Kungen satte sig med bägaren i handen. ”Min kärleksfulla hustru, modern till mina barn.” Raseriet hade lämnat honom nu och Ned såg något sorgset och ängsligt i hans blick. ”Jag borde inte ha slagit henne…för det var inte kungligt.” Han stirrade ner på sina händer som om han inte riktigt visste vad de var för något. ”Jag har alltid varit stark…ingen har någonsin kunnat hålla mig stången, ingen. Hur ska man kunna slåss mot någon om man inte får använda sin styrka?” Förbryllad skakade kungen på huvudet. ”Rhaegar…Rhaegar vann, förbannat vare hans minne. Jag dödade honom, Ned, jag körde in spetsarna på stridsklubban rakt igenom den svarta rustningen och in i hans svarta hjärta och han dog vid mina fötter. Det diktades ballader om det, men på något sätt var det ändå han som vann, för han har Lyanna nu och jag har henne.” Kungen tömde bägaren.

”Ers höghet”, sa Ned, ”vi måste prata…”

Robert tryckte fingertopparna mot tinningarna. ”Jag är dödligt trött på prat. I morgon tänker jag ge mig ut i kungsskogen och jaga, och det du har att säga kan vänta tills jag kommer tillbaka.”

”Om gudarna är goda är jag inte här när du kommer tillbaka, för som du kanske minns befallde du mig att återvända till Vinterhed.”

Robert reste sig och tog tag i en av sängstolparna för att stadga sig. ”Gudarna är sällan goda, Ned. Här, den är din.” Han drog upp den tunga silverhanden ur fickan på insidan av manteln och kastade den på sängen. ”Vare sig du gillar det eller ej är du min hand, och jag förbjuder dig att lämna Kungshamn.”

Ned tog upp silverspännet, för det verkade som om han inte hade något val. Det dunkade i benet och han kände sig hjälplös som ett barn. ”Flickan Targaryen…”

Kungen stönade. ”Vid alla sju helveten, börja inte med henne nu igen. Det är avgjort, och jag vill inte höra ett ord mer om det.”

”Varför vill du ha mig som din hand om du vägrar att lyssna på mina råd?”

”Varför?” Robert skrattade. ”Varför inte? Någon måste ju regera över det här fördömda kungariket. Sätt på dig spännet, Ned, för det klär dig. Och om du någonsin kastar det i ansiktet på mig igen svär jag att jag ska sätta den förbaskade tingesten på Jaime Lannisters bröst.”

CATELYN

Himlen i öster skiftade i rosa och guld då solen steg upp över Arryndalen. Med händerna stödda på den konstfullt uthuggna stenen i balustraden utanför fönstret såg Catelyn Stark ljuset sprida sig. Nedanför henne förvandlades världen från svart till indigoblå till grön medan gryningen kröp över fält och skogar. Bleka vita dimmor steg upp från Alyssas tårar där spökvattnet störtade över bergsutsprånget för att börja sitt långa fall nedför Jättens lans. Catelyn kunde känna lätta vattenstänk mot ansiktet.

Alyssa Arryn hade sett sin make, sina bröder och alla sina barn mördas men hade ändå aldrig fällt en tår så länge hon levde. Därför hade gudarna påbjudit att hon efter döden inte skulle få någon ro förrän hennes tårar vattnade den svarta jorden i Dalen där männen hon älskat låg begravna. Alyssa hade varit död i sex tusen år nu, och fortfarande hade inte en enda droppe från vattenfallet nått dalgången långt där nere. Catelyn undrade hur stort vattenfall hennes egna tårar skulle bilda om någon hon älskade dog. ”Låt mig få höra resten”, sa hon.

”Kungamördaren håller på att dra samman en här på Casterlyklippan”, svarade ser Rodrik Cassel inifrån rummet bakom henne. ”Er bror skriver att han har skickat ryttare till Casterlyklippan med krav på att lord Tywin ska redogöra för sina avsikter, men han har inte fått något svar. Edmure har befallt lord Vance och lord Piper att vakta passet nedanför Guldtand, och han svär att han inte tänker ge upp en enda meter av ätten Tullys landområden utan att först vattna dem med klanen Lannisters blod.”

Catelyn vände sig bort från soluppgången. Dess skönhet gjorde henne inte lättare till sinnes, och det kändes grymt att en dag kunde randas så vackert och sluta så rysligt som den här hotade att göra. ”Edmure har skickat ut ryttare och svurit eder”, sa hon, ”men Edmure är inte lord av Flodvattnet. Vad säger min far om situationen?”

”Budskapet nämnde inte lord Hoster, ers nåd.” Ser Rodrik slet i polisongerna. De hade vuxit ut vita som snö och borstiga som en törnbuske medan han repade sig efter såren, och han såg nästan ut som vanligt igen.

”Min far skulle inte ha överlämnat Flodvattnets försvar till Edmure om han inte vore allvarligt sjuk”, påpekade hon oroligt. ”Jag borde ha blivit väckt så snart den här fågeln kom.”

”Er syster tyckte det var bättre att låta er sova, talade mäster Colemon om för mig.”

”Jag borde ha blivit väckt”, upprepade hon.

”Livmedikusen berättade också att er syster tänkte tala med er efter tvekampen”, upplyste ser Rodrik.

”Så hon har fortfarande för avsikt att genomföra det här gyckelspelet?” Catelyn gjorde en grimas. ”Dvärgen har spelat på henne som på en säckpipa, och hon är för döv för att höra melodin. Vad som än händer nu på förmiddagen är det hög tid att vi ger oss av härifrån, ser Rodrik, för min plats är på Vinterhed hos mina söner. Om ni är stark nog att rida ska jag be Lysa om eskort till Måsstaden, och där kan vi sedan hyra ett skepp.”

”Ännu ett skepp?” Ser Rodrik fick en grön nyans i ansiktet, men han lyckades ändå låta bli att rysa. ”Som ni befaller, ers nåd.”

Den gamle riddaren väntade utanför dörren medan Catelyn kallade på tjänarna som Lysa gett henne. Om hon talade med systern före duellen kunde hon kanske få henne på andra tankar, tänkte Catelyn medan de klädde henne. Lysa ändrade åsikt allt eftersom humöret skiftade, och det skiftade för varje timme som gick. Den blyga flickan hon känt på Flodvattnet hade vuxit upp till en kvinna som var omväxlande stolt, ängslig, grym, drömmande, obetänksam, skygg, envis, fåfäng — och framför allt ombytlig.

När Lysas avskyvärde fångvaktare kom och talade om för dem att Tyrion Lannister ville bekänna hade Catelyn bönfallit systern att ta emot honom i enrum. Men nej, hon skulle nödvändigt visa upp honom inför halva Arryndalen. Och nu detta…

”Lannister är min fånge”, sa hon till ser Rodrik medan de gick nedför torntrappan och vidare genom Örnnästets kalla vita salar. Catelyn var klädd i en enkel grå ylleklänning med silverbälte till. ”Det måste min syster bli påmind om.”

I dörren till Lysas gemak stötte de ihop med farbrodern som kom utstormande. ”Så ni ska vara med på narrfesten?” fräste ser Brynden. ”Om jag trodde att det skulle tjäna någonting till skulle jag säga åt dig att banka in lite vett i huvudet på din syster, men du skulle bara göra illa handen.”

”Det har tydligen kommit en fågel från Flodvattnet”, började Catelyn, ”ett brev från Edmure…”

”Jag vet, barn.” Den svarta fisken som höll ihop manteln var den enda prydnad Brynden tillät sig. ”Och jag var tvungen att höra det av mäster Colemon. Jag bad din syster om tillstånd att ta tusen garvade män och i all hast rida mot Flodvattnet, och vet du vad hon svarade mig? ’Arryndalen kan inte avvara tusen man, inte ens en, farbror’, sa hon. ’Du är portens riddare och din plats är här.’ ” Ett barns skratt hördes genom den öppna dörren bakom Brynden och han kastade en mörk blick över axeln. ”Jag sa åt henne att hon fick skaffa sig en ny portens riddare, för svartfisk eller ej så är jag fortfarande en Tully. Jag rider mot Flodvattnet i kvällningen.”

Catelyn kunde inte låtsas vara förvånad. ”Ensam? Du vet lika väl som jag att du inte överlever på bergsvägen. Ser Rodrik och jag tänker återvända till Vinterhed. Följ med oss, farbror, så ska jag ge dig tusen man, för Flodvattnet ska inte behöva kämpa ensamt.”

Brynden tänkte efter och nickade sedan kort. ”Då säger vi det. Det blir den långa vägen hem, men chansen är större att jag kommer fram. Jag väntar på dig vid foten av berget.” Han stegade i väg med manteln fladdrande bakom sig.

Catelyn växlade en blick med ser Rodrik, och sedan gick de in genom dörren medan de hörde ljudet av ett barns nervösa fnitter.

Lysas gemak vette mot en liten trädgård, en cirkel av gräs planterad med blå blommor som omgavs av höga, vita torn. De som anlagt trädgården hade tänkt sig att den skulle bli en gudaskog, men Örnnästet vilade på bergets hårda sten, och hur mycket jord som än forslades upp från Dalen kunde de inte få en gudaskog att rota sig här. Så lorderna av Örnnästet hade planterat gräs och ställt ut statyer bland låga, blommande buskar. Det var här de båda kämparna skulle mötas för att lägga sina liv — och Tyrion Lannisters — i gudarnas händer.

Nybadad och klädd i gräddfärgad sammet med ett halsband av safirer och månstenar runt den mjölkvita halsen höll Lysa hov på terrassen, som hade utsikt över den lilla trädgården. Hon var omgiven av sina riddare och vasaller och såväl höga som låga lorder. De flesta av dem hoppades fortfarande få gifta sig med henne och styra Arryndalen vid hennes sida, men av vad Catelyn sett under sitt besök på Örnnästet var det ett fåfängt hopp.

En träplattform hade byggts för att höja upp Roberts stol, och där satt lorden av Örnnästet och fnittrade och klappade i händerna medan en puckelryggig marionettspelare i blåvitrutig narrdräkt fick två riddare i trä att hugga och slå på varandra. Tillbringare med tjock grädde och korgar med björnbär hade ställts fram och gästerna drack sött, apelsindoftande vin ur graverade silverbägare. En narrfest, hade Brynden sagt, och det var inte att undra på.

På andra sidan terrassen skrattade Lysa glatt åt något lustigt som lord Hunter sa och tog ett björnbär från spetsen av ser Lyn Corbrays dolk med munnen. De båda var de friare som stod högst i Lysas gunst, i dag åtminstone, och Catelyn hade svårt att säga vilken av dem som var mest olämplig. Eon Hunter var till och med äldre än Jon Arryn varit, halvt ofärdig till följd av gikt och förbannad med tre grälsjuka söner, den ene girigare än den andre. Ser Lyn var av en annan sort, fast minst lika opassande: lång och stilig och arvtagare till ett gammalt men utfattigt hus. Han var fåfäng, lättsinnig och hetlevrad och, viskades det, fullkomligt ointresserad av kvinnornas intima behag.

Då Lysa fick syn på Catelyn tog hon emot henne med en systerlig kram och en blöt kyss på kinden. ”Är det inte en ljuvlig morgon? Gudarna ler mot oss. Smaka på vinet, söta syster. Lord Hunter var vänlig nog att skicka efter det från sin egen vinkällare.”

”Nej tack, Lysa. Vi måste prata.”

”Efteråt”, lovade systern och började redan vända sig ifrån henne.

”Nu”, sa Catelyn högre än hon tänkt, och flera av männen stirrade på henne. ”Lysa, du kan bara inte gå vidare med den här dårskapen. Levande har dvärgen ett värde, men död är han bara kråkmat, och om hans kämpe skulle vinna…”

”Den risken är obefintlig”, försäkrade lord Hunter och klappade henne på axeln med en hand full av leverfläckar. ”Ser Vardis är en modig krigare och han kommer att göra processen kort med soldenären.”

”Är ni säker på det, ers nåd?” frågade Catelyn kyligt. ”Det undrar jag.” Hon hade sett Bronn slåss på bergsvägen, och det var ingen tillfällighet att han överlevt färden medan många andra män dött, för han rörde sig som en panter och det där fula svärdet verkade vara en del av hans arm.

Lysas friare samlades runt dem som bin kring en blomma. ”Kvinnor förstår sig inte på sådana här saker”, menade ser Morton Waynwood. ”Ser Vardis är riddare, ädla dam, och den här soldenären, den sortens folk är alltid fega innerst inne. De är bra att ha i strid med tusentals gelikar omkring sig, men om man ställer upp dem ensamma rinner modet av dem.”

”Ponera att ni har rätt”, sa Catelyn artigt trots att orden smakade galla i munnen. ”Vad har vi i så fall att vinna på dvärgens död? Tror ni Jaime skulle bry sig ett dyft om att vi gav hans bror en rättegång innan vi kastade ner honom från ett berg?”

”Halshugg karlen”, föreslog ser Lyn Corbray, ”och när kungamördaren får dvärgens huvud blir det en varning för honom.”

Lysa skakade otåligt på sitt midjelånga, kastanjeröda hår. ”Lord Robert vill se honom flyga”, fastslog hon som om det avgjorde saken, ”och dvärgen har bara sig själv att skylla, för det var han som krävde att frågan om hans skuld skulle avgöras genom tvekamp.”

”Det fanns inget ärbart sätt för lady Lysa att förvägra honom den rätten även om hon velat”, mässade lord Hunter omständligt.

Utan att bry sig om dem vände sig Catelyn till systern och påpekade med eftertryck: ”Jag ska be att få påminna dig om att Tyrion Lannister är min fånge.”

”Och jag ska be att få påminna dig om att dvärgen mördade min make!” Hennes röst steg. ”Han förgiftade kungens hand och lämnade min lilla baby faderlös, och nu tänker jag låta honom betala!” Med kjolarna virvlande omkring sig snurrade hon runt på klacken och stegade över terrassen. Ser Lyn och ser Morton och de andra friarna ursäktade sig med kyliga nickar och följde efter henne.

”Tror ni att han gjorde det?” frågade ser Rodrik lågt då de blev ensamma igen. ”Mördade lord Jon, menar jag? Dvärgen förnekar det fortfarande på det bestämdaste.”

”Jag tror att klanen Lannister mördade lord Arryn”, svarade Catelyn, ”men om det var Tyrion eller ser Jaime eller drottningen, eller alla tre tillsammans, det har jag ingen aning om.” Lysa hade pekat ut Cersei i brevet hon skickat till Vinterhed, men nu verkade hon vara övertygad om att Tyrion var mördaren, kanske för att dvärgen var här medan drottningen befann sig i säkerhet bakom Röda slottets murar hundratals fjärdingsväg söderut. Catelyn önskade nästan att hon bränt systerns brev innan hon läste det.

Ser Rodrik slet i polisongerna. ”Gift, tja, det skulle kunna vara dvärgens verk. Eller Cerseis. Det sägs att gift är ett kvinnligt vapen, om ni ursäktar, ers nåd. Men kungamördaren…Jag är inte särskilt förtjust i karlen, men han är inte den typen, för han är alldeles för förtjust i åsynen av blod på sitt gyllene svärd. Var det gift, ers nåd?”

Catelyn rynkade pannan och kände sig lite illa till mods. ”Hur skulle de annars ha kunnat få det att se ut som en naturlig död?” Bakom henne tjöt lord Robert av förtjusning då en av marionettriddarna högg den andre mitt itu och en flod av rött sågspån rann ut på terrassen. Hon kastade en blick på systersonen och suckade. ”Pojken har inte fått någon uppfostran alls, och han kommer aldrig att bli stark nog att styra om han inte tas ifrån sin mor för en tid.”

”Hans far höll med er”, sa en röst bredvid henne. Hon vände sig om och fick syn på mäster Colemon med en bägare vin i handen. ”Han planerade att skicka pojken till Draksten för att fostras där…å, ursäkta, jag lägger mig i saker som inte angår mig.” Adamsäpplet hoppade ängsligt upp och ner under den löst sittande ämbetskedjan. ”Jag är rädd att jag har druckit för mycket av lord Hunters utsökta vin, för tanken på blodsutgjutelse har trasat sönder mina nerver.”

”Ni misstar er, mäster”, avbröt Catelyn. ”Det var Casterlyklippan och inte Draksten, och det planerades först efter handens död och utan min systers medgivande.”

Livmedikusens huvud for upp så häftigt på den löjligt långa halsen att han nästan såg ut som en marionett han också. ”Nej. Jag ber om ursäkt, ers nåd, men det var lord Jon själv som…”

En klocka ringde ljudligt nedanför dem, och både höga lorder och tjänsteflickor slutade upp med vad de höll på med och gick fram till balustraden. Där nere ledde två vakter i himmelsblå mantlar ut Tyrion Lannister. Örnnästets trinde kaplan förde honom fram till statyn som stod mitt i trädgården, en gråtande kvinna som var uthuggen i ådrad vit marmor och förmodligen skulle föreställa Alyssa.

”Den onde lille mannen”, sa lord Robert fnittrande. ”Mor, får jag låta honom flyga? Jag vill se honom flyga.”

”Senare, kära barn”, lovade Lysa.

”Först rättegång”, sa ser Lyn Corbray släpigt, ”sedan avrättning.”

En kort stund senare dök de två kämparna upp från var sin sida av trädgården. Riddaren åtföljdes av två unga väpnare och soldenären av Örnnästets vapenmästare.

Ser Vardis Egen var stålklädd från topp till tå och hade på sig en tung rustning ovanpå ringbrynja och vadderad vapenrock. Stora rondeller med huset Arryns vapen månen och falken i gräddfärgad och blå emalj skyddade armhålorna. Ett förstärkt höftskört i metall täckte honom från midjan till halva låret och runt halsen hade han ett bastant halsharnesk. Falkvingar prydde hjälmen och visiret var format som en spetsig näbb med en smal ögonspringa.

Bronn var så lätt rustad att han nästan såg naken ut bredvid riddaren. Han hade bara på sig en svart oljad pansarskjorta över härdat läder och en rund halvhjälm i stål med nässkydd ovanpå en brynjehuva. Höga läderstövlar med stålskenor utgjorde ett visst skydd för benen och svarta järnplåtar var isydda i fingrarna på handskarna. Ändå noterade Catelyn att soldenären var en hand längre än sin fiende och därför hade större räckvidd och Bronn måste vara minst femton år yngre.

De knäböjde i gräset bredvid den gråtande kvinnan med ansiktena mot varandra och Lannister mellan sig. Kaplanen tog upp en fasettslipad kristallkula ur en mjuk tygpåse vid midjan och höll upp den högt ovanför huvudet så att ljuset bröts och regnbågar dansade över dvärgens ansikte. Med hög och högtidlig halvsjungande röst bad kaplanen gudarna att blicka ner och bära vittnesbörd, att finna sanningen i den här mannens själ och ge honom livet och friheten om han var oskyldig och döden om han var skyldig. Hans röst ekade mot de omgivande tornen.

Då det sista ekot hade dött bort sänkte kaplanen kristallkulan och skyndade sig hastigt därifrån. Tyrion lutade sig fram och viskade något i Bronns öra innan vakterna förde bort honom. Soldenären reste sig skrattande och borstade bort ett grässtrå från knäet.

Robert Arryn, lord av Örnnästet och försvarare av Dalen, skruvade otåligt på sig i sin upphöjda stol. ”När ska de slåss?” frågade han kinkigt.

Ser Vardis hjälptes åter upp på fötter av en av sina väpnare. Den andre räckte honom en triangelformad sköld av tung ek med järnnitar som var över en meter hög, och de spände fast den på hans vänstra underarm. Då Lysas vapenmästare erbjöd Bronn en liknande sköld spottade soldenären och viftade undan den. Tre dagars grov svart skäggstubb täckte hakan och kinderna, men om han inte rakade sig berodde det inte på att han saknade rakkniv; eggen på hans svärd hade en otäck stålglans, och det syntes att klingan brynts i timtal varenda dag tills den var rakbladsvass.

Ser Vardis höll fram sin harneskbehandskade hand och väpnaren lade ett vackert tveeggat långsvärd i den. Klingan var graverad med utsökta silverinläggningar föreställande en himmel med berg bakom; svärdsknappen var formad som ett falkhuvud och parerstången som vingar. ”Jag lät göra det svärdet åt Jon i Kungshamn”, berättade Lysa stolt för sina gäster medan de såg ser Vardis göra ett övningshugg, ”och han bar det alltid då han satt på järntronen i kung Roberts ställe. Är det inte elegant? Jag tyckte det skulle vara passande att vår kämpe hämnades Jon med hans egen klinga.”

Det var ingen tvekan om att klingan med silverinläggningarna var vacker, men i sitt stilla sinne tänkte Catelyn att ser Vardis förmodligen skulle ha känt sig bättre till mods med sitt eget svärd. Ändå sa hon ingenting, för hon var trött på lönlösa diskussioner med systern.

”Se till att de slåss!” ropade lord Robert.

Ser Vardis vände sig mot lorden av Örnnästet och höjde svärdet till hälsning. ”För Örnnästet och Dalen!”

Tyrion Lannister hade blivit placerad på en balkong på andra sidan trädgården flankerad av sina vakter, och det var mot honom Bronn vände sig med en kort hälsning.

”De väntar på din befallning”, sa lady Lysa till sin son.

”Slåss!” skrek pojken och händerna darrade då de grep om armstöden.

Ser Vardis svängde runt och satte upp sin tunga sköld, och Bronn vände sig mot honom. Svärden korsades, en gång, två gånger, ett test. Soldenären backade ett steg och riddaren kom efter med skölden framför sig. Han försökte sig på ett hugg, men Bronn hoppade undan alldeles utom räckhåll, och silverbladet skar genom tomma luften. Bronn cirklade till höger om honom och ser Vardis vände sig om för att följa efter medan han höll skölden mellan dem. Riddaren gick fram mot Bronn och satte försiktigt ner fötterna på den ojämna marken. Soldenären backade med ett svagt leende på läpparna. Ser Vardis gick till attack med ett våldsamt hugg, men Bronn hoppade undan med ett språng över en låg, mossbevuxen sten. Nu cirklade soldenären åt vänster, bort från skölden och mot riddarens oskyddade sida. Ser Vardis försökte hugga mot hans ben men nådde inte. Bronn dansade längre ut åt vänster och ser Vardis vände sig om på stället.

”Mannen är feg”, förkunnade lord Hunter. ”Stanna och slåss, fegis!” Andra röster gav uttryck åt samma uppfattning.

Catelyn kastade en blick på ser Rodrik, och vapenmästaren skakade på huvudet. ”Han vill att ser Vardis ska jaga honom, för den tunga rustningen och skölden skulle trötta ut även den starkaste man.”

Hon hade sett män öva sig i svärdskonst nästan varenda dag i sitt liv och hade varit på minst ett femtiotal torneringar i sina dagar, men det här var annorlunda och livsfarligt dessutom: en dans där minsta felsteg betydde döden. Medan Catelyn Stark satt och tittade dök minnet av en annan duell upp i huvudet lika tydligt som om det varit i går.

De hade mötts på den nedre borggården i Flodvattnet. Då Brandon såg att Petyr bara hade hjälm, bröstharnesk och ringbrynja tog han av sig det mesta av rustningen. Petyr hade bönfallit att få bära hennes färger, men hon hade vägrat. Fadern hade lovat henne till Brandon Stark och därför var det till honom hon gav den ljusblå scarfen som hon broderat med Flodvattnets hoppande forell. Då hon tryckte den i handen på Brandon vädjade hon: ”Han är bara en dum pojke, men jag har älskat honom som en bror, och det skulle smärta mig djupt att se honom dö.” Och hennes trolovade hade betraktat henne med ätten Starks grå ögon och lovat att skona pojken som älskade henne.

Striden var över nästan innan den börjat. Brandon var vuxen och han hade drivit Lillfinger framför sig över hela borggården och nedför vattentrappan medan han lät slagen hagla över honom tills pojken vacklade och blödde från dussintalet sår. ”Ge dig!” ropade han mer än en gång, men Petyr skakade bara på huvudet och fortsatte bistert att slåss. Då vattnet slog mot anklarna på dem gjorde Brandon slut på det hela med ett brutalt hugg som skar igenom Petyrs ringbrynja och läder och in i det mjuka hullet nedanför revbenen, och så djupt att Catelyn var övertygad om att såret måste vara dödligt. När han föll tittade han på henne och mumlade ”Cat” medan det klarröda blodet strömmade ut mellan ringarna i brynjan. Catelyn trodde att hon glömt det.

Det var sista gången hon såg Petyr…fram till den dagen hon fördes till honom i Kungshamn.

Det gick fjorton dagar innan Lillfinger var stark nog att lämna Flodvattnet, men fadern förbjöd henne att besöka honom i tornet där han låg till sängs. Lysa hjälpte deras livmedikus att sköta om honom; hon hade varit mjukare och blygare på den tiden. Edmure hade också hälsat på honom, men Petyr hade skickat bort honom, för brodern hade varit Brandons väpnare vid duellen, och det kunde Lillfinger inte förlåta. Så snart Petyr Baelish var stark nog att flyttas skickade lord Hoster Tully i väg honom i en täckt bärstol för att han skulle fortsätta konvalescensen på Fingrarna på den vindpinade och klippiga landtunga där han var född.

Klangen av stål mot stål fick Catelyn att med ett ryck återkomma till nuet. Ser Vardis attackerade Bronn med sköld och svärd, och soldenären backade medan han parerade varje hugg och vigt klev över stenar och rötter utan att någonsin släppa sin fiende med blicken. Han var snabbare, såg Catelyn, och riddarens silversvärd snuddade aldrig ens vid honom medan Bronns fula grå klinga gjorde ett jack i ser Vardis axelstycke.

Den snabba svärdsduellen slutade lika snabbt som den börjat då Bronn tog ett steg åt sidan och gled bakom statyn av den gråtande kvinnan. Ser Vardis gjorde ett utfall mot stället där han stått och slog en flisa ur den ljusa marmorn i Alyssas lår.

”De kämpar inte ordentligt, mor”, klagade lorden av Örnnästet. ”Jag vill att de ska slåss.”

”Det kommer de att göra, raring”, sa modern tröstande, ”för soldenären kan inte springa hela dagen.”

En del av lorderna på Lysas terrass skämtade och skrattade medan de fyllde på sina vinbägare, men på andra sidan trädgården följde Tyrion Lannister kämparnas svärdsdans med sina olikfärgade ögon som om inget annat i hela världen existerade.

Bronn kom snabbt fram bakom statyn, rörde sig mot vänster och riktade ett tvåhandsslag mot riddarens oskyddade högra sida. Ser Vardis parerade men så klumpigt att soldenärens klinga högg mot hans huvud. Det hördes en klang av metall och det spröda ljudet då en falkvinge gick av. Ser Vardis tog ett kort steg bakåt för att ta spjärn och höjde skölden, och ekflisorna yrde då Bronns svärd hackade i träskölden. Soldenären flyttade sig åt vänster igen, bort från skölden, och slog till ser Vardis tvärs över magen, och den rakbladsvassa eggen på klingan gjorde ett djupt jack i riddarens rustning.

Ser Vardis stödde sig på den bakre foten och utdelade ett våldsamt hugg med silversvärdet, men Bronn slog det åt sidan och dansade undan. Riddaren brakade in i den gråtande kvinnan så att hon gungade till på sin sockel. Vacklande tog han ett steg tillbaka och huvudet vreds hit och dit medan han letade efter sin fiende, för ögonspringan på hjälmen begränsade hans synfält.

”Bakom er, ser Vardis!” skrek lord Hunter, men för sent. Bronn höjde svärdet med bägge händerna och träffade ser Vardis på svärdsarmens armbåge. Den tunna metallen som skyddade leden brast och riddaren grymtade, vände sig om och höjde vapnet. Den här gången stod Bronn kvar och svärden korsades medan deras stålsång fyllde trädgården och ekade mot Örnnästets vita pelare.

”Ser Vardis är skadad”, sa ser Rodrik med allvarlig röst.

Det behövde han inte tala om för Catelyn, för hon såg den klarröda rännilen av blod som rann längs riddarens underarm från armbågen, och varje parering var lite långsammare och lite lägre än den föregående. Ser Vardis vände sidan mot fienden och försökte parera med skölden i stället, men snabb som en katt gled Bronn runt honom. Soldenären tycktes bli starkare och hans hugg lämnade märken nu, djupa, blanka jack som glänste överallt på riddarens rustning: på det högra låret, på det näbbformade visiret, flera korsande jack på bröstharnesket och ett långt på framsidan av halsharnesket. Rondellen med månen och falken som skyddade den högra armhålan var avhuggen och hängde i sin rem, och de kunde höra riddarens mödosamma andetag genom lufthålen i visiret.

Trots att Dalens riddare och lorder var så förblindade av högmod kunde de se vad som hände framför ögonen på dem. Men det kunde inte hennes syster. ”Nu räcker det, ser Vardis!” ropade lady Lysa ner till honom. ”Gör slut på honom, för min baby börjar bli trött.”

Och man kunde inte säga annat om ser Vardis Egen än att han tjänade sin härskarinna in i det sista. I ena ögonblicket vacklade han bakåt till hälften hopkrupen bakom sin sönderhackade sköld och i nästa gick han till anfall. Det plötsliga utfallet överrumplade Bronn, och ser Vardis brakade fram mot honom och drämde skölden i soldenärens ansikte. Bronn tappade nästan, nästan, fotfästet, han raglade bakåt, snavade på en sten och tog tag i den gråtande kvinnan för att hålla balansen. Ser Vardis slängde ifrån sig skölden, kastade sig efter honom och använde båda händerna för att höja svärdet. Högerarmen var blodig från armbågen till fingrarna nu, men ändå skulle hans sista desperata hugg ha kluvit Bronn från hals till navel, om soldenären hade stått kvar.

Men Bronn hoppade bakåt, och Jon Arryns vackra graverade silversvärd träffade den gråtande kvinnans marmorarmbåge och gick av en tredjedel upp på klingan. Bronn satte axeln mot statyns rygg och den förvittrade statyn av Alyssa Arryn vacklade till och föll omkull med ett högt brak med ser Vardis Egen under.

Bronn var över honom som en blixt och sparkade bort vad som fanns kvar av den trasiga rondellen för att blottlägga den svaga punkten mellan arm och bröstharnesk. Ser Vardis låg på sidan, fastklämd under den gråtande kvinnans krossade överkropp. Catelyn hörde riddaren stöna då soldenären höjde svärdet med bägge händerna och med all sin styrka körde in det genom revbenen under riddarens arm. Ser Vardis Egen skälvde till och blev liggande stilla.

Tystnaden hängde tung över Örnnästet. Bronn slet av sig halvhjälmen och lät den falla i gräset. Läppen var sprucken och blodig där kanten på skölden träffat honom och det kolsvarta håret var genomsvettigt. Han spottade ut en trasig tand.

”Är det över, mor?” frågade lorden av Örnnästet.

Nej, ville Catelyn säga till honom, det här är bara början.

”Ja”, svarade Lysa dystert och rösten var lika kall och död som kaptenen för hennes slottsvakt.

”Får jag låta den lille mannen flyga nu?”

På andra sidan trädgården kom Tyrion Lannister på benen. ”Inte den här lille mannen”, förkunnade han, ”för den här lille mannen ska åka ner med rovorna, förstår du.”

”Ni förutsätter…”

”Jag förutsätter att huset Arryn minns sina egna ord”, avbröt dvärgen. ”Hög som äran.”

”Du lovade att jag skulle få se honom flyga”, skrek lorden av Örnnästet till modern och började skaka.

Lady Lysa var illröd i ansiktet av raseri. ”Gudarna har förklarat honom oskyldig, barn, och vi har inget annat val än att befria honom.” Hon höjde rösten. ”Vakter, för lord Lannister och hans hantlangare ur min åsyn. Eskortera dem till Blodsporten och släpp dem fria. Se till att de har hästar och proviant så att det räcker till Treudden och att de får tillbaka sina ägodelar och vapen. De kommer att behöva dem på bergsvägen.”

”Bergsvägen”, upprepade Tyrion Lannister. Lysa tillät sig ett svagt, belåtet leende, för det var en annan sorts dödsdom, insåg Catelyn, och det måste även Tyrion Lannister begripa lika väl som hon. Ändå bugade dvärgen överdrivet artigt för lady Arryn. ”Som ni befaller, ers nåd”, sa han, ”och vi hittar ju vägen.”

JON

”Ni är de hopplösaste pojkar jag någonsin har tränat”, tillkännagav ser Alliser Törne då alla hade samlats på borggården. ”Era händer är gjorda för att skotta dynga och inte för att svinga svärd, och om jag fick bestämma skulle ni få vakta svin allihop. Men i går kväll fick jag höra att Gueren är på väg hit längs kungsvägen med fem nya pojkar, och en eller två av dem är kanske värda ett piss åtminstone. För att bereda plats för dem har jag bestämt mig för att överlämna åtta av er till kommendanten, som han sedan får göra vad han vill med.” Ser Alliser ropade upp deras namn, ett i sänder: ”Paddan, Stenhuvudet, Uroxen, Idioten, Finnen, Gycklaren, ser Lymmel.” Slutligen tittade han på Jon. ”Och Oäktingen.”

Pyp gav upp ett glädjetjut och kastade svärdet i luften. Ser Alliser gav honom en giftig blick. ”De kommer att kalla er män i nattens väktare nu, men om ni tror på det är ni större idioter än den här lustigkurren. Ni är fortfarande gröna pojkar som stinker sommar och när det blir vinter kommer ni att dö som flugor.” Med de orden tog Alliser Törne avsked av dem.

De andra pojkarna skockades runt de åtta som blivit uppropade och skrattade och förbannade och gratulerade. Halder klatschade till Paddan i baken med flatsidan av svärdet och ropade: ”Paddan i nattens väktare!” Pyp skrek att en svart broder behövde en häst och hoppade upp på Grenns axlar, och de rasade omkull på marken medan de hojtande rullade runt och vänskapligt pucklade på varandra. Dareon rusade in i rustkammaren och kom tillbaka med en lägel surt rött vin. Medan de skickade vinet från hand till hand och flinade som idioter lade Jon märke till att Samwell Tarly stod för sig själv under ett naket dött träd i ett hörn av borggården. Jon erbjöd honom skinnlägeln. ”Vill du ha en klunk vin?”

Sam skakade på huvudet. ”Nej tack, Jon.”

”Mår du bra?”

”Alldeles utmärkt”, ljög den fete pojken. ”Jag är så glad för er andras skull.” Det runda ansiktet darrade då han tvingade fram ett leende. ”Du kommer att bli kapten en dag, precis som din farbror var.”

”Är”, rättade Jon, för han vägrade fortfarande acceptera att Benjen Stark var död. Innan han hann säga något mer ropade Halder: ”Tänker du dricka upp allt vinet själv?” Pyp ryckte lägeln ur handen på honom och hoppade skrattande undan, och medan Grenn höll fast Jon i armen tryckte Pyp på skinnlägeln och en tunn stråle rödvin sprutade honom i ansiktet. Halder tjöt i protest mot slöseriet med gott vin samtidigt som Jon spottade och försökte komma loss. Matthar och Jeren klättrade upp på muren och började bombardera dem med snöbollar.

Då han äntligen lyckades slita sig loss, med snö i håret och vinfläckar på rocken, hade Samwell Tarly försvunnit.

Den kvällen hade trefingrade Hobb lagat en festmåltid åt pojkarna för att fira den stora händelsen. När Jon kom till kantinen förde förvaltaren själv honom till en bänk nära elden, och de äldre männen klappade honom på axeln då han gick förbi. De åtta blivande bröderna festade på lammsadel stekt i vitlök och örtkryddor och garnerad med myntakvistar med rotmos simmande i smör till. ”Från kommendantens eget bord”, upplyste Bowen Marsh. Där fanns också sallad gjord på spenat, kikärter och kålrabbi och efteråt fick de kylda blåbär och söt grädde.

”Tror ni att vi får vara tillsammans?” undrade Pyp medan de lyckligt smorde kråset.

Paddan gjorde en grimas. ”Det hoppas jag verkligen inte, för jag är utled på dina öron.”

”Och det ska du säga!” utbrast Pyp. ”Du blir säkert gränsjägare, Paddan, för de vill nog ha dig så långt från slottet som möjligt. Om Mance Rayder går till anfall behöver du bara höja visiret och visa ansiktet, så kommer han att skrikande fly därifrån.”

Alla utom Grenn skrattade. ”Jag hoppas jag blir gränsjägare.”

”Du och alla andra”, sa Matthar. Varenda man som bar svart patrullerade muren, och varenda en förväntades försvara den med svärd i hand, men gränsjägarna var de verkliga krigarna i nattens väktare. Det var de som vågade bege sig ut bortom muren och rida genom spökskogen och de isiga bergen väster om Skuggtornet där de slogs mot rövare och jättar och monstruösa snöbjörnar.

”Inte alla”, invände Halder, ”för jag vill till byggarna. Vad skulle vi ha för nytta av gränsjägarna om muren rasade?”

I byggarskrået ingick murare och snickare som reparerade byggnader och torn, gruvarbetare som grävde tunnlar och krossade sten till vägar och stigar, skogshuggare som röjde bort sly och buskar då skogen började komma för nära muren. En gång, påstods det, hade de brutit enorma isblock i frusna sjöar djupt inne i spökskogen och dragit dem söderut på slädar så att muren kunde byggas på ännu mer. Men det var för flera hundra år sedan, och numera klarade de bara av att patrullera muren från Östvakten vid havet till Skuggtornet för att leta efter sprickor eller tecken på att den smälte och göra mindre reparationer.

”Gamle björnen är inte dum”, påpekade Dareon, ”och du blir lika säkert byggare som Jon blir gränsjägare. Han är den bäste svärdskämpen och den bäste ryttaren bland oss, och hans farbror var kapten innan han…” Rösten dog generat bort då han insåg vad han var på väg att säga.

”Benjen Stark är fortfarande kapten”, påminde Jon Snö som satt och lekte med blåbärsskålen. De andra hade kanske gett upp allt hopp om att farbrodern skulle komma välbehållen tillbaka, men inte han. Han sköt ifrån sig blåbären, som han knappt rört, och reste sig från bänken.

”Ska du inte ha dem?” frågade Paddan.

”Ta dem du.” Jon hade knappt smakat på Hobbs festmåltid. ”Jag får inte ner en bit till.” Han tog ner manteln från kroken vid dörren och gick ut.

Pyp följde efter honom. ”Vad är det, Jon?”

”Sam”, medgav han. ”Han kom inte till maten i kväll.”

”Det är inte likt honom att missa en måltid”, sa Pyp tankfullt. ”Tror du att han är sjuk?”

”Han är rädd, för vi överger honom.” Jon mindes dagen då han lämnat Vinterhed och alla de bitterljuva avskeden: Bran som låg lemlästad, Robb med snö i håret, Arya som överöste honom med kyssar sedan han gett henne Nål. ”Så snart vi har avlagt våra eder kommer vi att få en massa plikter. Några av oss kanske skickas härifrån, till Östvakten eller Skuggtornet, men Sam måste fortsätta med träningen, tillsammans med sådana som Rast och Cuger och de här nya pojkarna som kommer på kungsvägen. Bara gudarna vet hurdana de är, men du kan slå dig i backen på att ser Alliser skickar dem mot honom så snart han får en chans.”

Pyp gjorde en grimas. ”Du gjorde allt du kunde.”

”Allt vi kunde var inte nog”, svarade Jon.

Han kände sig rastlös och orolig när han gick tillbaka till Hardins torn för att hämta Gast. Skräckvargen gick bredvid honom till stallarna, och en del av de nervösaste hästarna sparkade på boxväggarna och vek öronen bakåt då Jon steg in. Han sadlade sitt sto, satt upp och red ut från Svarta slottet, söderut i den månljusa natten. Gast sprang före, flög nästan över marken, och på ett ögonblick var han försvunnen. Men Jon lät honom löpa, för en varg behövde jaga.

Han hade inget särskilt mål utan ville bara rida, så han följde floden en bit medan han lyssnade till vattnet, som klirrande av is forsade över stenarna, och sneddade sedan över fälten till kungsvägen. Den sträckte sig framför honom, smal och stenig och full av ogräs, och såg inte vidare inbjudande ut, men ändå fyllde åsynen av den Jon Snö med längtan. Vinterhed låg längs den vägen, och ännu längre bort fanns Flodvattnet och Kungshamn och Örnnästet och många andra platser: Casterlyklippan, Ansiktenas ö, Dorniens röda berg, Braavos hundra öar i havet, gamla Valyriens rykande ruiner — alla de platser som Jon aldrig skulle få se. Världen låg längs den vägen och han var här.

När han väl avlagt eden skulle muren vara hans hem tills han var lika gammal som mäster Aemon. ”Jag har inte svurit eden än”, mumlade han. Han var ingen fredlös som var tvungen att ta den svarta dräkten eller betala straffet för sina brott. Han hade kommit hit av egen fri vilja och fick ge sig av om han ville…fram till dess att han avlagt eden. Han behövde bara rida vidare och kunde lämna muren bakom sig, och när månen blev full igen skulle han vara tillbaka på Vinterhed tillsammans med sina bröder.

Dina halvbröder, påminde en inre röst, och lady Stark som inte kommer att välkomna dig. Det fanns ingen plats för honom på Vinterhed, ingen plats i Kungshamn heller. Inte ens hans egen mor hade haft någon plats för honom, och tanken på henne gjorde honom sorgsen. Han undrade vem hon varit och hur hon sett ut, och varför fadern lämnat henne. För att hon var en sköka eller äktenskapsbryterska, dummer, något fult och vanhedrande. Varför skulle lord Eddard annars skämmas för att prata om henne?

Jon Snö vände blicken från kungsvägen och tittade över axeln. Svarta slottets eldar doldes bakom en kulle, men muren fanns där och lyste blek i månskenet där den kolossal och kall löpte från den ena horisonten till den andra.

Han vände hästen och började rida hemåt.

Samtidigt som Jon red upp på ett backkrön och fick syn på det avlägsna ljusskenet från kommendantens torn kom Gast tillbaka, och skräckvargens käft var röd av blod där han sprang bredvid hästen. På tillbakavägen kom Jon att tänka på Samwell Tarly igen, och när han kommit fram till stallarna visste han vad han skulle göra.

Mäster Aemons gemak låg i ett bastant trätorn nedanför voljären. Livmedikusen var gammal och skröplig och delade sina gemak med två av de yngre förvaltarna som skötte om honom och hjälpte honom med hans plikter. De svarta bröderna brukade skämta om att han fått de båda fulaste männen i nattens väktare, för eftersom han var blind slapp han se dem. Clydas var kort, skallig och utan haka med små skära ögon som en mullvad. Chett hade en utväxt i nacken som var lika stor som ett duvägg och ett ansikte som var rött av bölder och finnar. Kanske var det därför han alltid verkade så arg.

Det var Chett som öppnade då Jon knackade. ”Jag behöver tala med mäster Aemon”, förklarade Jon.

”Livmedikusen ligger till sängs, precis som du borde göra. Kom tillbaka i morgon, så kanske han tar emot dig.” Chett gjorde en ansats att stänga dörren.

Jon satte stöveln emellan. ”Jag måste tala med honom nu, för i morgon är det för sent.”

Chett blängde bistert på honom. ”Livmedikusen är inte van vid att bli väckt mitt i natten. Vet du hur gammal han är?”

”Gammal nog att visa besökare större artighet än du”, svarade Jon. ”Framför mina ursäkter, och jag skulle inte störa hans vila om det inte vore viktigt.”

”Och om jag vägrar?”

Jon hade stöveln stadigt inkilad i dörrspringan. ”Jag kan stå här hela natten om det behövs.”

Den svarte brodern suckade irriterat och öppnade dörren för att släppa in honom. ”Vänta i biblioteket. Där finns ved, och du får lov att göra upp eld, för jag tänker inte tillåta att mäster Aemon blir förkyld för din skull.”

Jon hade fått ordentlig fart på elden när Chett ledde in mäster Aemon. Den gamle mannen var klädd i morgonrock, men runt halsen hade han sin ämbetskedja, för en livmedikus tog inte av sig den ens när han sov. ”Jag sitter gärna i stolen vid brasan”, sa han när han kände värmen mot ansiktet. Då han satt bekvämt lade Chett en filt över hans ben och gick och ställde sig vid dörren.

”Jag är ledsen för att jag har väckt er, mäster”, sa Jon Snö.

”Du väckte mig inte”, svarade mäster Aemon. ”Jag upptäcker att jag behöver allt mindre sömn ju äldre jag blir, och jag är mycket gammal. Ofta tillbringar jag halva natten tillsammans med spöken och minns saker och ting som hände för femtio år sedan som om det vore i går. Mysteriet med en besökare vid midnatt är en välkommen förströelse. Men berätta nu vad som för dig hit vid den här tiden på dygnet, Jon Snö.”

”Det är för att be att Samwell Tarly ska slippa ifrån träningen och tas upp som en broder i nattens väktare.”

”Det är inget mäster Aemon kan bestämma om”, klagade Chett.

”Vår kommendant har överlåtit träningen av nya rekryter på ser Alliser Törne”, förklarade livmedikusen vänligt, ”och bara han kan avgöra när en pojke är redo att svära eden, som du säkert vet. Varför kommer du då till mig?”

”Kommendanten lyssnar på er”, sa Jon, ”och ni har hand om de sårade och sjuka i nattens väktare.”

”Och är din vän Sam sårad eller sjuk?”

”Det kommer han att bli”, försäkrade Jon, ”om inte ni hjälper honom.”

Han berättade alltihop för dem, till och med om den gången då han bussat Gast på Rast. Mäster Aemon lyssnade tyst med sina blinda ögon fästa på elden, medan Chetts ansikte mörknade allt mer för varje ord. ”Om inte vi skyddar honom har Sam inte en chans”, slutade Jon, ”för han är hopplös med svärdet. Min syster Arya skulle kunna slita honom i stycken och hon är inte ens tio än. Om ser Alliser tvingar honom att slåss är det bara en tidsfråga innan han blir sårad eller dödad.”

Chett klarade inte av mer. ”Jag har sett den här fete pojken i kantinen”, sa han, ”och han är en gris och en hopplös fegis dessutom, om det du säger är sant.”

”Kanske det”, medgav mäster Aemon. ”Säg mig, Chett, vad tycker du att vi ska göra med pojken?”

”Lämna kvar honom där han är”, svarade Chett. ”Muren är ingen plats för de svaga. Låt honom fortsätta träna tills han är redo, hur många år det än tar. Ser Alliser ska göra man av honom eller döda honom, det får gudarna bestämma.”

”Det är ju enfaldigt!” utbrast Jon. Han drog ett djupt andetag för att samla tankarna. ”Jag minns att jag en gång frågade mäster Luwin varför han hade en kedja runt halsen.”

Mäster Aemon rörde lätt vid sin egen halsring och de beniga, rynkiga fingrarna strök över de tunga metallänkarna. ”Fortsätt.”

”Han berättade för mig att en mästares halsring består av en kedja för att påminna honom om att han har svurit att tjäna andra”, sa Jon. ”Jag frågade varför alla länkar var av olika metaller. En silverkedja skulle passa mycket bättre till hans grå dräkt, sa jag. Mäster Luwin skrattade. En mästare smider sin kedja med studier, berättade han för mig. De olika metallerna representerar olika slags kunskaper: guld för studiet av pengar och räkenskaper, silver för läkekonsten, järn för krigarkonsten och så vidare. Halsringen ska väl påminna en mästare om riket han tjänar? Lorder är guld och riddare stål, men två länkar räcker inte till en kedja. Man behöver också silver och järn och bly, tenn och koppar och brons och alla andra metaller, och de är bönder och smeder och köpmän. En kedja behöver alla sorters metaller precis som ett land behöver alla sorters människor.”

Mäster Aemon log. ”Och?”

”Nattens väktare behöver också alla sorter. Varför har vi annars gränsjägare och förvaltare och byggare? Lord Randyll förmådde inte göra en krigare av Sam och det kommer inte ser Alliser heller att kunna. Man kan inte hamra tenn till järn hur hårt man än slår på det, men det betyder inte att tenn är värdelöst. Varför skulle inte Sam kunna bli förvaltare?”

Chett blängde ilsket på honom. ”Jag är förvaltare. Tror du det är ett lätt arbete som passar fegisar? Det är förvaltarnas skrå som håller nattens väktare vid liv, för vi jagar och odlar, sköter om hästarna och mjölkar korna, samlar ved och lagar mat. Vem tror du syr dina kläder? Vem tar hit förnödenheter från Södern? Förvaltarna.”

Mäster Aemon var mildare. ”Är din vän jägare?”

”Han hatar att jaga”, var Jon tvungen att erkänna.

”Kan han ploga ett fält?” frågade livmedikusen. ”Kan han köra vagn eller segla fartyg? Kan han slakta en ko?”

”Nej.”

Chett skrattade rått. ”Jag har nog sett vad som händer med unga lorder då man sätter dem i arbete. Om man låter dem kärna smör får de blåsor i händerna och blöder, och om man ger dem en yxa för att hugga ved hugger de foten av sig.”

”Jag vet en sak som Sam kan bättre än alla andra.”

”Ja?” sa mäster Aemon uppmuntrande.

Jon kastade en försiktig blick på Chett där han stod vid dörren med bölderna i ansiktet ilsket röda. ”Han skulle kunna hjälpa er”, sa han snabbt. ”Han kan räkna och läsa och skriva, och jag vet att Chett inte kan läsa och Clydas ser illa. Sam läste varenda bok som fanns i faderns bibliotek, och han skulle vara bra på att ta hand om korparna också, för djur verkar tycka om honom. Gast blev genast förtjust i honom. Det finns massor av saker han kan göra förutom att slåss, och nattens väktare behöver varenda man. Varför döda honom till ingen nytta? Använd honom i stället.”

Mäster Aemon slöt ögonen och för ett kort ögonblick var Jon rädd för att han somnat. Till slut sa han: ”Mäster Luwin har undervisat dig väl, Jon Snö, och din hjärna är lika skarp som din klinga, verkar det som.”

”Betyder det…”

”Det betyder att jag ska fundera på vad du har sagt”, svarade livmedikusen bestämt, ”och nu tror jag att jag är sömnig. Chett, visa vår unge broder ut.”

TYRION

De hade sökt skydd i en dunge aspar alldeles vid kanten av bergsvägen. Tyrion höll på att samla kvistar och grenar medan hästarna drack vatten i en bergbäck. Han böjde sig ner för att ta upp en avbruten gren och undersökte den kritiskt. ”Duger den här? Jag är inte van vid att göra upp eld, för det brukade alltid Morrec göra åt mig.”

”Eld?” upprepade Bronn och spottade. ”Är du så sugen på att dö, dvärg? Eller har du mist förståndet? En eld skulle locka hit klanmännen miltals ifrån. Jag tänker överleva den här färden, Lannister.”

”Och hur hade du tänkt lyckas med det?” frågade Tyrion. Han stoppade grenen under armen och letade efter fler bland den torftiga undervegetationen. Ansträngningen fick det att värka i ryggen; de hade ridit sedan gryningen då ser Lyn Corbray med ansiktet som hugget i sten eskorterade dem genom Blodsporten och befallde dem att aldrig mer sätta sin fot i Arryndalen.

”Vi har inte en chans att slå oss fria om vi blir överfallna”, sa Bronn, ”men två personer kan förflytta sig snabbare än tio och drar till sig mindre uppmärksamhet. Ju färre dagar vi tillbringar i de här bergen, desto större möjlighet har vi att nå fram till flodlandet. Vi ska rida hårt och snabbt, tycker jag, färdas på natten och ligga gömda om dagarna, undvika vägen så mycket vi kan, vara tysta och inte tända några eldar.”

Tyrion Lannister suckade. ”En alldeles utmärkt plan, Bronn. Prova den om du vill, och förlåt mig om jag inte stannar kvar för att begrava dig.”

”Tror du att du kan överleva mig, dvärg?” undrade soldenären och flinade. Det syntes en mörk glugg i munnen där kanten på ser Vardis Egens sköld hade spräckt en tand i två halvor.

Tyrion ryckte på axlarna. ”Att rida hårt och snabbt nattetid är ett säkert sätt att störta nedför ett berg och bryta nacken, och jag föredrar att ta mig fram långsamt och försiktigt. Jag vet att du älskar smaken av häst, Bronn, men om våra riddjur dör under oss den här gången får vi försöka sadla skuggkatter, och sanningen att säga tror jag att klanerna hittar oss vad vi än gör, för deras spejare finns överallt omkring oss.” Med en behandskad hand gjorde han en gest mot de höga, vindpinade klipporna omkring dem.

Bronn gjorde en grimas. ”I så fall är vi så gott som döda, Lannister.”

”Det är möjligt, men jag föredrar ändå att dö bekvämt”, svarade Tyrion. ”Vi behöver eld, för nätterna är kalla här uppe och varm mat kommer att värma våra magar och höja livsandarna. Tror du att det finns något vilt? Lady Lysa har varit vänlig nog att skicka med oss en riktig festmåltid, så nu kan vi kalasa på salt kött, hård ost och gammalt bröd, men jag skulle definitivt ogilla att bryta av en tand så här långt från närmaste livmedikus.”

”Jag kan skaffa kött.” Bronns mörka ögon betraktade misstänksamt Tyrion genom en gardin av svart hår. ”Jag borde lämna dig här med din eld, och om jag tog din häst skulle jag ha dubbelt så stor chans att klara mig helskinnad. Vad skulle du göra då, dvärg?”

”Dö troligtvis.” Tyrion böjde sig ner efter ännu en gren.

”Du tror inte att jag skulle kunna göra det?”

”Du skulle göra det ögonblickligen om det gällde livet, för du var bra snabb på att tysta din vän Chiggen när han fick den där pilen i magen.” Bronn hade ryckt mannens huvud bakåt i håret och kört in dolkspetsen under örat på honom, men efteråt hade han sagt till Catelyn Stark att den andre soldenären dött av sina sår.

”Han var så gott som död”, förklarade Bronn, ”och hans stönanden lockade dem till oss. Chiggen skulle ha gjort samma sak med mig, och han var inte min vän utan bara en jag hade slagit följe med. Jag kämpade för dig, dvärg, men jag älskar dig inte, det kan du skriva upp.”

”Det var din klinga jag behövde och inte din kärlek”, påpekade Tyrion och släppte ner bördan med ved på marken.

Bronn flinade. ”Du är lika modig som någon soldenär, det måste jag erkänna, men hur visste du att jag skulle ta ditt parti?”

”Visste?” Tyrion satte sig mödosamt på huk på sina förkrympta ben för att göra upp en brasa. ”Det var en chanstagning. Där på värdshuset hjälpte både du och Chiggen till att ta mig till fånga. Varför? De andra såg det som sin plikt, för att upprätthålla sina lorders heder, men inte ni två. Ni hade ingen lord, ingen plikt och ingen större heder, så varför gjorde ni er besväret?” Han tog fram kniven och täljde några tunna barkremsor från en av grenarna han samlat för att ha till tändved. ”Varför gör soldenärer saker och ting? För guld. Du trodde att lady Catelyn skulle belöna dig för din hjälp och kanske till och med ta dig i sin tjänst. Så där ja, det borde räcka, hoppas jag. Har du en flintsten?”

Bronn stack två fingrar i påsen vid bältet och fiskade upp en flintsten som han kastade åt honom. Tyrion fångade den i luften.

”Tack”, sa han. ”Men du kände inte ätten Stark. Lord Eddard är en stolt, rättskaffens och ärlig man och hans hustru är ännu värre. Utan tvekan skulle hon ha plockat fram ett mynt eller två när allt var över och tryckt dem i handen på dig med några artiga ord och en äcklad min, men det var det mesta du kunde hoppas på. Familjen Stark letar efter mod, lojalitet och heder hos de män de väljer för att tjäna dem, och om sanningen ska fram var du och Chiggen lågättat avskum.” Tyrion slog flintstenen mot dolken för att försöka få en gnista. Ingenting hände.

Bronn fnös. ”Du har en djärv tunga, lille man, och en dag kommer någon att skära av den och tvinga dig att äta den.”

”Det säger alla.” Tyrion kastade en blick på soldenären. ”Blev du förolämpad? Jag ber om ursäkt, men du är ett avskum, Bronn, och därmed basta. Plikt, heder, vänskap — vad betyder de orden för dig? Nej, besvära dig inte, för vi vet svaret bägge två. Men du är inte dum, och du visste att lady Stark inte längre skulle behöva dig när vi kom till Dalen, men det gjorde jag, och en sak som ätten Lannister aldrig har saknat är guld. När tärningen kastades räknade jag med att du skulle vara smart nog att inse vad du hade störst intresse av, och lyckligtvis för mig gjorde du det.” Återigen slog han ihop sten och stål utan resultat.

”Ge hit”, sa Bronn och satte sig på huk. ”Jag ska göra det.” Han tog kniven och flintstenen ur händerna på Tyrion och slog gnistor vid första försöket. En krullig bit bark började pyra.

”Bra gjort”, berömde Tyrion. ”Du kanske är ett avskum men utan tvekan till stor nytta, och med ett svärd i handen är du nästan lika duktig som min bror Jaime. Vad vill du ha, Bronn? Guld? Landområden? Kvinnor? Håll mig vid liv så ska du få det.”

Bronn blåste försiktigt på elden och lågorna slog upp högre. ”Och om du dör?”

”I så fall har jag någon som sörjer mig uppriktigt”, svarade Tyrion med ett flin, ”för när jag dör sinar guldet.”

Elden tog sig och började brinna stadigt. Bronn reste sig, stoppade ner flintstenen i påsen igen och kastade till Tyrion hans dolk. ”Kör till”, sa han. ”Mitt svärd är ditt, men förvänta dig inte att jag ska böja knä och kalla dig ers nåd stup i kvarten. Jag är ingen rövslickare.”

”Och inte heller vän med någon”, sa Tyrion, ”och jag tvivlar inte ett ögonblick på att du skulle förråda mig lika snabbt som lady Stark om du trodde att det skulle löna sig. Om det någonsin kommer en dag då du är frestad att förråda mig, ska du komma ihåg detta, Bronn: hur högt deras pris än är så bjuder jag över, för jag tycker om att leva. Tror du att du skulle kunna skaffa oss något att äta nu?”

”Ta hand om hästarna”, svarade Bronn, drog den långa dolken ur slidan vid höften och stegade in bland träden.

En timme senare var hästarna ryktade och hade fått mat, elden sprakade muntert och låret från en ung get hängde ovanför lågorna och fräste. ”Det enda vi saknar nu är ett gott vin att skölja ner killingen med”, anmärkte Tyrion.

”Plus en kvinna och dussintalet beväpnade män”, tillade Bronn. Han satt med korslagda ben bredvid elden och brynte eggen på långsvärdet med ett oljebryne. Det fanns något förunderligt lugnande hos det raspande ljudet som brynet gjorde då han drog det längs stålet. ”Det är snart kolmörkt”, påpekade soldenären, ”och jag tar första vakten, vad det nu ska vara bra för. Det vore barmhärtigare att låta dem mörda oss i sömnen.”

”Å, de är säkert här långt innan det är dags att sova.” Doften av stekt kött fick det att vattnas i munnen på Tyrion.

Bronn betraktade honom tvärs över elden. ”Du har en plan”, konstaterade han medan han drog brynet längs stålet.

”Snarare ett hopp”, förklarade Tyrion. ”Ännu en chanstagning.”

”Med våra liv som insats.”

Tyrion ryckte på axlarna. ”Vad har vi för val?” Han lutade sig över elden och skar av en tunn köttskiva från killingen. ”Ahhh”, suckade han lyckligt och tuggade medan fettet rann nedför hakan. ”Jag skulle föredra att köttet var lite mindre segt och det saknas kryddor, men jag ska inte klaga. Om jag vore tillbaka på Örnnästet skulle jag få dansa vid avgrundens rand i hopp om en kokt böna till kvällsvard.”

”Ändå gav du fångvaktaren en börs full med guld”, påminde Bronn.

”En Lannister betalar alltid sina skulder.”

Mord hade knappt trott sina ögon då Tyrion kastade till honom skinnbörsen och de hade blivit stora som duvägg när han slet upp dragsnöret och fick syn på glittret av guld. ”Jag behöll silvret själv”, hade Tyrion sagt med ett snett leende, ”men jag lovade dig guldet och där är det.” Det var mer än en man som Mord kunde tjäna under ett helt livs misshandel av fångar. ”Och kom ihåg vad jag sa; det är bara en försmak. Om du någonsin tröttnar på att vara i lady Arryns tjänst kan du infinna dig på Casterlyklippan, så ska jag betala dig resten av vad jag är skyldig.” Fångvaktaren hade fallit på knä med händerna fulla av gulddrakar och sagt att det var precis vad han tänkte göra.

Bronn slet upp dolken, tog ner köttet från elden och började skära av tjocka stycken från benet samtidigt som Tyrion gröpte ur två skalkar gammalt bröd för att ha som tallrikar. ”Om vi kommer fram till floden, vad tänker du göra då?” frågade soldenären medan han skar.

”Å, en sköka, ett fjäderbolster och ett vinkrus till att börja med.” Tyrion höll fram tallriken och Bronn fyllde den med kött. ”Och sedan till Casterlyklippan eller Kungshamn, tror jag, för jag har en del frågor om en viss dolk som jag vill ha svar på.”

Soldenären tuggade och svalde. ”Så du talade sanning? Det var inte din kniv?”

Tyrion log bistert. ”Tycker du att jag ser ut som en lögnare?”

När de ätit sig mätta hade stjärnorna tittat fram och en halvmåne höll på att stiga upp över bergen. Tyrion bredde ut skuggkattsmanteln på marken och sträckte ut sig med sadeln som kudde. ”Våra vänner tar god tid på sig.”

”Om jag var de skulle jag tro att det var en fälla”, sa Bronn. ”Varför skulle vi annars slå läger helt öppet om inte för att locka hit dem?”

Tyrion småskrattade. ”I så fall borde vi sjunga och få dem att fly av fasa.” Han började vissla på en melodi.

”Du är inte klok, dvärg”, förkunnade Bronn medan han petade bort fettet under naglarna med dolken.

”Tycker du inte om musik, Bronn?”

”Om det var musik du ville ha, skulle du ha valt trubaduren som din kämpe i tvekampen.”

Tyrion flinade. ”Det skulle ha varit en syn för gudar, och jag kan precis se för mig hur Marillion parerar ser Vardis hugg med lutan.” Han fortsatte att vissla. ”Känner du igen den här balladen?” frågade han.

”Man hör den här och var på värdshus och skökohus.”

”Den kommer från Myr och heter ’Kärlekens växlingar’, och den är både ljuv och sorglig om man förstår orden. Den första flickan jag någonsin gick i säng med brukade sjunga den och jag har aldrig kunnat få den ur huvudet.” Tyrion blickade upp mot himlen. Det var en klar, kall natt och stjärnorna sken ner på marken lika starka och obarmhärtiga som sanningen. ”Jag träffade henne en sådan här kväll”, hörde han sig själv säga. ”Jaime och jag kom ridande tillbaka från Lannishamn när vi hörde ett skrik och hon sprang ut på vägen förföljd av två män som skrek och hotade. Min bror drog svärdet ur skidan och satte efter dem medan jag satt av för att skydda flickan. Hon var knappt ett år äldre än jag, mörkhårig, slank och med ett ansikte som skulle krossa ditt hjärta, och det krossade definitivt mitt. Hon var lågättad, utsvulten och otvättad…men ljuvlig. De hade slitit av henne det mesta av trasorna hon gick klädd i så jag svepte in henne i min mantel medan Jaime jagade männen som försvunnit in i skogen. När han kom travande tillbaka hade jag fått ett namn och en historia ur henne. Hon var en torpardotter som blivit föräldralös då fadern dog av feber och nu var hon på väg till, ja, ingenstans egentligen.

Jaime brann av iver att ta fast männen, för det var inte ofta fredlösa vågade sig så nära Casterlyklippan och han tog det som en förolämpning. Flickan var alldeles för rädd för att klara sig på egen hand, så jag erbjöd mig att föra henne till närmaste värdshus och ge henne mat medan min bror red till Casterlyklippan för att hämta hjälp.

Hon var hungrigare än jag trott var möjligt. Vi åt upp två hela kycklingar och en bit av en tredje och drack ett helt krus vin medan vi pratade. Jag var bara tretton och vinet steg mig åt huvudet, är jag rädd, och utan att jag visste hur det gick till delade jag säng med henne. Om jag var blyg, var hon ännu blygare, och jag kommer aldrig att begripa hur jag tog mod till mig. Då jag knäckte hennes mödomshinna grät hon, men efteråt kysste hon mig och sjöng sin lilla sång, och nästa morgon var jag kär.”

”Du?” Bronns röst lät road.

”Absurt, eller hur?” Tyrion började vissla på melodin igen. ”Jag gifte mig med henne”, medgav han till slut.

”En Lannister av Casterlyklippan gift med en torpardotter”, utbrast Bronn. ”Hur lyckades du med det?”

”Å, du skulle bli förvånad över vad en pojke kan göra med hjälp av några lögner, femtio silverstycken och en berusad kaplan. Jag vågade inte föra hem min brud till Casterlyklippan, så jag installerade henne i en liten stuga och i två veckor lekte vi man och hustru. Men så nyktrade kaplanen till och berättade alltihop för min far.” Tyrion blev förvånad över hur bedrövad han blev av att berätta det trots att det gått så många år. Kanske var han bara trött. ”Det blev slutet på mitt äktenskap.” Han satte sig upp, stirrade på den falnande elden och blinkade mot ljuset.

”Skickade han bort flickan?”

”Han gjorde mer än så”, svarade Tyrion. ”Först tvingade han min bror att berätta sanningen för mig. Flickan var sköka, förstår du, och Jaime hade arrangerat det — vägen, de fredlösa, alltihop — för han tyckte det var på tiden att jag tog en kvinna. Han betalade dubbelt för att få en jungfru eftersom han visste att det skulle bli första gången för mig.

Jaime gjorde sin bekännelse, och för att riktigt inskärpa vad han menade hämtade lord Tywin hem min hustru och gav henne till sina vakter. De betalade henne väl: ett silvermynt för var man, hur många skökor betingar ett sådant högt pris? Han tvingade mig att sitta i ett hörn av kasernen och titta på och till slut hade hon så många silvermynt att de rann mellan fingrarna och rullade åt alla håll och kanter på golvet. Hon…” Röken stack honom i ögonen. Tyrion harklade sig och vände sig bort från elden för att blicka ut i mörkret. ”Lord Tywin tvingade mig att ta henne sist”, tillade han med låg röst, ”och han gav mig ett guldmynt att betala henne med eftersom jag var en Lannister och därför värd mer.”

Efter ett tag hörde han ljudet igen, det raspande ljudet av sten mot stål då Bronn brynte svärdet. ”Det spelar ingen roll om det var tretton eller trettio eller tre, för jag skulle ha dödat den man som gjorde så mot mig.”

Tyrion vände sig mot honom. ”Du kanske får den chansen en dag. Minns vad jag sa till dig: En Lannister betalar alltid sina skulder.” Han gäspade. ”Jag tror jag ska försöka sova nu. Väck mig om du är på väg att dö.”

Han rullade in sig i skuggkattsskinnet och slöt ögonen. Marken var stenig och kall, men efter ett tag somnade Tyrion Lannister. Han drömde om en himmelscell, och den här gången var det han som var fångvaktaren, stor med en läderrem i handen, och han slog fadern, drev honom bakåt mot avgrunden…

”Tyrion.” Bronns varning var låg och enträgen.

På ett ögonblick var Tyrion klarvaken. Elden hade brunnit ner till glödande aska och från alla håll närmade sig skuggor. Bronn hade ställt sig på ett knä med svärdet i ena handen och dolken i den andra. Tyrion höll upp handen: Håll dig lugn, betydde det. ”Kom och värm er vid vår eld, för natten är kall”, ropade han till de smygande skuggorna. ”Jag är rädd för att vi inte har något vin att bjuda på, men ni får gärna smaka på vår get.”

Alla rörelser upphörde, och Tyrion såg ett blänk av metall i månskenet. ”Vårt berg”, ropade en röst från träden, djup och hård och ovänlig. ”Vår get.”

”Er get”, instämde Tyrion. ”Vilka är ni?”

”När ni träffar era gudar”, svarade en annan röst, ”kan ni säga att det var Gunthor son av Gurn, av stenkråkorna, som skickade er till dem.” En kvist knäcktes under foten då han steg in i ljusskenet; det var en mager man med hornprydd hjälm och beväpnad med en lång kniv.

”Och Shagga son av Dolf.” Det var den första rösten, djup och skräckinjagande, och ett stenblock till vänster om dem rörde på sig, reste sig och blev till en man. Han verkade enorm, långsam och stark och helt klädd i skinn med en klubba i högra handen och en yxa i den vänstra. Han slog ihop dem medan han lufsade närmare.

Andra röster ropade ut andra namn: Conn och Torrek och Jaggot och fler som Tyrion glömde i samma stund som han hörde dem, men de var minst tio. Några hade svärd och knivar, andra svingade högafflar och liar och träspjut. Han väntade tills alla skrikit sina namn innan han svarade. ”Jag är Tyrion son av Tywin, av klanen Lannister, lejonen på Casterlyklippan, och jag betalar gärna för geten vi åt.”

”Vad har du att ge oss, Tyrion son av Tywin?” frågade den som kallade sig Gunthor och tycktes vara deras ledare.

”Det finns silver i min börs”, talade Tyrion om för dem, ”och brynjan jag har på mig är för stor för mig men borde vara precis lagom till Conn, och stridsyxan jag bär skulle passa Shaggas kraftfulla hand mycket bättre än den yxa han har.”

”Halvmannen vill betala oss med våra egna mynt”, påpekade Conn.

”Det Conn säger är riktigt”, sa Gunthor, ”för ditt silver är vårt och dina hästar är våra. Din brynja och din stridsyxa och kniven vid ditt bälte är också våra. Ni har inget annat än era liv att ge oss. Vad säger du om att dö, Tyrion son av Tywin?”

”Gärna det, om jag får göra det vid åttio års ålder i min egen säng med magen full av vin och en jungfrus mun runt min mandom”, svarade han.

Den store Shagga skrattade högt, men de andra verkade inte lika roade. ”Conn, ta deras hästar”, befallde Gunthor. ”Döda den andre och grip halvmannen, för han kan mjölka getterna och få mödrarna att skratta.”

Bronn störtade upp. ”Vem dör först?”

”Nej!” utropade Tyrion skarpt. ”Hör på mig, Gunthor son av Gurn. Mitt hus är rikt och mäktigt, och om stenkråkorna för oss välbehållna genom dessa berg ska min far överösa er med guld.”

”Guldet från en lord i flodlandet är lika värdelöst som en halvmans löften”, förkunnade Gunthor.

”Jag kanske är en halv man”, medgav Tyrion, ”men jag har åtminstone modet att möta mina fiender. Vad gör stenkråkorna utom att gömma sig bakom klipporna och darra av rädsla när Dalens riddare rider förbi?”

Shagga gav upp ett ilsket tjut och slog klubban mot yxan. Jaggot satte den vassa spetsen på sitt långa träspjut i ansiktet på Tyrion, och han gjorde sitt bästa för att inte rygga tillbaka. ”Är det här de bästa vapnen ni kunde stjäla?” undrade han. ”De är kanske bra att döda får med…om fåren inte gör motstånd. Min fars smeder skiter bättre stål.”

”Lille pojkman”, tjöt Shagga, ”kommer du att göra dig lika lustig över min yxa då jag har huggit av dig mandomen och matat getterna med den?”

Men Gunthor höll upp handen. ”Nej, jag vill höra hans ord, för mödrarna går hungriga och stål mättar fler munnar än guld. Vad ger du oss för era liv, Tyrion son av Tywin? Svärd? Lansar? Brynjor?”

”Allt det och mer därtill, Gunthor son av Gurn”, svarade Tyrion Lannister leende, ”för jag ska ge er Arryndalen.”

EDDARD

Genom de höga, smala fönstren i Röda slottets grottliknande tronsal sken solnedgångsljuset in på golvet och gjorde mörkröda ränder på väggarna där drakskallarna en gång hängt. Nu var stenen täckt av gobelänger med jaktmotiv i starka gröna, bruna och blå nyanser, men ändå tyckte Ned Stark att det kändes som om den enda färgen i salen var röd, röd som blod.

Han satt i Aegon erövrarens urgamla högsäte, en monstruös skapelse i järn med piggar och vassa kanter och groteskt formad metall. Precis som Robert hade förvarnat honom om var det en fruktansvärt obekväm sittplats och det gjorde inte saken bättre att det dunkade av smärta i hans brutna ben. Metallen under honom kändes hårdare för var timme som gick och ståltänderna i ryggstödet gjorde det omöjligt för honom att luta sig bakåt. En kung bör aldrig sitta bekvämt, hade Aegon erövraren sagt då han befallde sina smeder att smida ett högsäte av sina fallna fienders svärd. Förbannad vare Aegon och hans övermod, tänkte Ned dystert, och förbannad vare även Robert och hans jakt.

”Är ni helt säkra på att de inte var vanliga stråtrövare?” frågade Varys lågt från rådsbordet nedanför tronen. Stormäster Pycelle skruvade oroligt på sig medan Lillfinger lekte med en gåspenna. De var de enda av rådsmedlemmarna som var närvarande. En vit kronhjort hade siktats i kungsskogen och lord Renly och ser Barristan hade följt med kungen för att jaga den tillsammans med prins Joffrey, Sandor Clegane, Balon Swann och halva hovet. Så Ned var tvungen att sitta på järntronen i kungens frånvaro.

Han fick åtminstone sitta. Förutom rådet måste alla andra stå respektfullt eller knäböja, och alla — supplikanterna som skockades nära de höga dörrarna, riddarna och de förnäma damerna och herrarna som var samlade nedanför gobelängerna, småfolket i galleriet liksom de brynjeklädda vakterna i sina mantlar i guld eller grått — stod.

Byborna låg på knä: män, kvinnor och barn i trasiga och blodiga kläder med ansiktena förvridna av rädsla. De tre riddarna som fört dem hit för att bära vittnesmål stod bakom dem.

”Stråtrövare, lord Varys?” Ser Raymun Darrys röst dröp av förakt. ”Nog var de stråtrövare alltid, utskickade av klanen Lannister.”

Ned kunde känna oron i salen medan såväl höga lorder som tjänstefolk spände öronen för att höra vad som sades. Han kunde inte heller spela förvånad, för Västern hade varit som en krutdurk ända sedan Catelyn tog Tyrion Lannister till fånga. Både Flodvattnet och Casterlyklippan hade kallat sina vasaller under fanorna och arméer drogs samman i passet nedanför Guldtand. Det hade bara varit en tidsfråga innan blodet skulle börja flyta, och den enda frågan som återstod var hur man bäst skulle kunna hejda blodsutgjutelsen.

Ser Karyl Vance med de sorgsna ögonen, som skulle varit stilig om det inte vore för det bourgogneröda eldsmärket som missprydde hans ansikte, gjorde en gest mot de knäböjande byborna. ”Det här är de enda överlevande från byn Sherrer, lord Eddard. De andra är döda, liksom folket i Vendernas by och Vadet.”

”Res er”, befallde Ned byborna, för han litade aldrig på vad en knäböjande man sa till honom. ”Upp med er allihop.”

En och två i taget tog sig byborna mödosamt upp på benen. En gammal man måste hjälpas och en ung flicka i blodig klänning låg kvar på knä medan hon stirrade tomt på ser Arys Oakheart som stod vid foten av tronen i kungsvaktens vita rustning, redo att skydda och försvara kungen eller, antog Ned, kungens hand.

”Joss”, sa ser Raymun Darry till en rund, tunnhårig man i bryggarförkläde, ”berätta för handen vad som hände i Sherrer.”

Joss nickade. ”Om det behagar ers höghet…”

”Hans höghet är ute och jagar på andra sidan Svartvattenforsen”, upplyste Ned och undrade hur en man kunde bo hela sitt liv bara några dagsritter från Röda slottet utan att ha en aning om hur kungen såg ut. Ned var klädd i en vit linnejacka med ätten Starks skräckvarg broderad på bröstet och den svarta yllemanteln hölls fast vid kragen med hans ämbetes silverhand. Svart och vitt och grått — alla sanningens färger. ”Jag är lord Eddard Stark, kungens hand. Berätta vem du är och vad du vet om de här stråtrövarna.”

”Jag har…hade en ölstuga, ers nåd, vid stenbron i Sherrer. Jag serverade det bästa ölet söder om Näset, det sa alla, om ni ursäktar, ers nåd. Det är borta nu precis som allt det andra, ers nåd. De kom och drack sig otörstiga och hällde ut resten av ölet innan de satte eld på huset, och de skulle ha låtit mitt blod flyta också om de hade fått fast mig, ers nåd.”

”De brände ner husen för oss”, insköt en bonde bredvid honom. ”De kom ridande söderifrån i mörkret och satte eld på våra fält och hus och dödade alla som försökte hindra dem. Men de var inga stråtrövare, ers nåd, för de var inte intresserade av att stjäla boskapen, inte de inte, för de slaktade min mjölkko där hon stod och lämnade henne åt flugorna och kråkorna.”

”De red ner min lärling”, berättade en liten, bastant man med en smeds muskulösa överkropp och ett bandage om huvudet. Han hade satt på sig sina finaste kläder för att tala med kungen, men byxorna var lappade och manteln nedstänkt och dammig efter resan. ”De jagade honom kors och tvärs över fälten på sina hästar och stack honom med sina lansar som om det vore en lek. De skrattade medan pojken snavade och skrek tills den store körde lansen rakt igenom honom.”

Flickan som stod på knä lutade huvudet bakåt för att se på Ned som satt högt ovanför henne på tronen. ”De dödade min mamma också, ers nåd. Och de…de…” Rösten dog bort, som om hon glömt vad hon skulle till att säga, och hon började snyfta.

Ser Raymun Darry tog vid. ”Folket i Vendernas by sökte skydd i sin slottsherres borg, men murarna var timrade. Stråtrövarna lade upp halm mot träet för att bränna allihop levande, och när byborna öppnade portarna och försökte fly undan elden sköt de ner dem med pilar, till och med kvinnor och spädbarn.”

”Å, fasansfullt”, mumlade Varys. ”Att människor kan vara så grymma!”

”De skulle ha gjort samma sak med oss, men borgen som Sherrer ligger bredvid är gjord av sten”, upplyste Joss. ”En del ville röka ut oss, men den store bjässen sa att det fanns mognare frukt längre uppåt floden, så de gav sig av mot Vadet.”

Ned kunde känna kallt stål mot händerna då han lutade sig framåt. Mellan varje finger fanns en klinga, spetsarna på vridna svärd som spred ut sig som klor i solfjädersform från tronens armstöd. Till och med efter tre hundra år var en del av dem så vassa att man kunde skära sig på dem, för järntronen var full av fällor för den oförsiktige. Balladerna berättade att det för att tillverka den hade krävts tusen klingor som vitglödgats i den svarta fasan Balerions eldsprutande andedräkt. Smidet hade tagit femtionio dagar, och resultatet var det här svarta vidundret med rakbladsvassa kanter och hullingar och band av vass metall; en stol som kunde döda en man och också hade gjort det, om man skulle tro på historierna.

Vad Eddard Stark hade där att göra skulle han aldrig förstå, men ändå satt han där, för de här människorna förväntade sig att han skulle skipa rättvisa. ”Vad har ni för bevis för att det var klanen Lannisters män?” frågade han samtidigt som han försökte behärska sitt raseri. ”Hade de karmosinröda mantlar eller lejonprydda baner?”

”Så dumma är inte ens ätten Lannister”, fräste ser Marq Piper, en skrävlande stridstupp som var alldeles för ung och hetlevrad i Neds tycke även om han var nära vän till Catelyns bror Edmure Tully.

”Alla var beridna och klädda i rustning, ers nåd”, svarade ser Karyl lugnt, ”och de var beväpnade med lansar med stålspetsar och långsvärd och de använde stridsyxor för slakten.” Han gjorde en gest mot en av trashankarna som överlevt. ”Du, ja, just du, ingen ska göra dig något illa. Berätta för handen vad du berättade för mig.”

Den gamle mannens huvud rörde sig upp och ner. ”Det var stridshästar de red”, sa han. ”Jag har arbetat många år i ser Willems stallar så jag vet skillnaden, och jag kan svära på att ingen av de hästarna någonsin hade dragit en plog.”

”Fint beridna stråtrövare”, anmärkte Lillfinger, ”men de hade kanske stulit hästarna på stället de plundrade sist.”

”Hur många man var det i stråtrövarbandet?” frågade Ned.

”Minst hundra”, svarade Joss samtidigt som smeden med bandaget om huvudet sa ”femtio” och en gammal gumma bakom honom sa: ”Det var hundratals, ers nåd, en hel armé.”

”Ni säger att de inte hade några baner”, sa lord Eddard, ”men hur var det med deras rustningar då? Lade ni märke till några prydnader eller emblem på sköldar och hjälmar?”

Bryggaren, Joss, skakade på huvudet. ”Det smärtar mig djupt, ers nåd, men rustningarna var helt osmyckade, fast…den som anförde dem, han var klädd i rustning precis som de andra, men det gick ändå inte att ta miste på honom, för han var så kolossal, ers nåd. De som påstår att jättarna är döda kan aldrig ha sett den här mannen. Jag svär på att han var stor som en uroxe med tordönsstämma.”

”Berget som rider!” utbrast ser Marq högt. ”Kan någon tvivla på det? Det här var Gregor Cleganes verk.”

Ned hörde muttranden från dem som stod under fönstren och från bortre änden av salen, och till och med i galleriet viskade man nervöst. Både höga lorder och småfolk visste vad det kunde betyda om ser Marq hade rätt, för ser Gregor Clegane var vasall till lord Tywin Lannister.

Han granskade bybornas skrämda ansikten. Det var inte att undra på att de varit så rädda; de hade trott att de släpades hit för att utpeka lord Tywin som slaktare inför en kung som genom sitt äktenskap hade blivit som en son för honom. Ned undrade om riddarna hade gett dem något val.

Stormäster Pycelle reste sig tungt från rådsbordet och ämbetskedjan klirrade. ”Med all tillbörlig respekt, ser Marq, men ni kan inte veta att den här banditen var ser Gregor. Det finns många storvuxna män i riket.”

”Lika stora som Berget som rider?” ifrågasatte ser Karyl. ”Jag har då aldrig träffat någon.”

”Det har ingen här gjort”, tillade ser Raymun hett, ”och till och med hans bror ser ut som en valp bredvid honom. Öppna ögonen, mina herrar. Behöver ni se hans sigill på kropparna? Det var ser Gregor.”

”Varför skulle ser Gregor skövla och bränna som en stråtrövare?” undrade Pycelle. ”Han har egna landområden och en stor borg, och han är en smord riddare.”

”En falsk riddare!” utbrast ser Marq. ”Lord Tywins galne hund.”

”Lord Stark”, började Pycelle stelt, ”jag vill be er påminna den här gode riddaren om att lord Tywin Lannister är far till vår egen vördade drottning.”

”Tack ska ni ha, stormäster Pycelle”, sa Ned, ”för det hade vi kanske glömt om ni inte hade påpekat det.”

Från sin utkikspunkt högt uppe på tronen kunde Ned se män smita ut genom dörren i bortre änden av salen. Harar som tänkte gömma sig i sina hålor, antog han, eller råttor som ville få en bit ost av drottningen. Ned fick en skymt av mamsell Mordana i galleriet och sin dotter Sansa bredvid henne, och han fylldes av plötslig ilska; det här var ingen lämplig plats för en flicka. Fast guvernanten kunde ju inte ha vetat att man den här dagen skulle ta upp något annat än de vanliga trista frågorna och lyssna till supplikanter, bilägga tvister mellan rivaliserande borgar och diskutera var gränsstenar skulle stå.

Vid rådsbordet nedanför tappade Petyr Baelish intresset för sin gåspenna och lutade sig framåt. ”Får jag kanske ställa en fråga till er, ser Marq, ser Karyl, ser Raymun? De här borgarna stod under ert beskydd. Var fanns ni medan allt det här slaktandet och eldandet försiggick?”

Det var ser Karyl Vance som svarade. ”Jag var med min far i passet nedanför Guldtand, och där var också ser Marq. När nyheten om dessa illgärningar nådde ser Edmure Tully skickade han bud till oss om att vi skulle ta en liten vaktstyrka och föra alla överlevande vi kunde hitta till kungen.”

”Ser Edmure hade kallat mig och alla mina krigare till Flodvattnet”, insköt ser Raymun Darry. ”Jag låg i läger utanför hans murar på andra sidan floden och väntade på hans order då budskapet nådde mig. När jag äntligen kunde återvända till mina egna landområden hade Clegane och hans ohyra redan korsat Röda floden och red mot Lannisters kullar.”

Lillfinger strök sig tankfullt över pipskägget. ”Och om de kommer tillbaka?”

”Om de kommer tillbaka ska vi använda deras blod för att bevattna fälten de brände ner”, förklarade ser Marq Piper hetsigt.

”Ser Edmure har skickat soldater till varenda by och borg inom en dagsritt från gränsen”, förklarade ser Karyl, ”så nästa rövarband kommer inte att få det lika lätt.”

Och det är kanske precis vad lord Tywin vill, tänkte Ned för sig själv, och han kanske är ute efter att tömma Flodvattnet på stridsdugligt folk och lura pojken att splittra upp sina styrkor. Hans hustrus bror var ung och mer tapper än klok. Han skulle försöka hålla varenda centimeter av sin jord, försvara varje man, kvinna och barn som kallade honom sin länsherre, och det var Tywin Lannister slug nog att inse.

”Om era fält och byar är i säkerhet, vad begär ni då av tronen?” frågade lord Petyr.

”Treuddens lorder upprätthåller kungens frid”, svarade ser Raymun Darry, ”men klanen Lannister har brutit den, och därför ber vi om tillstånd att möta dem med stål i handen. Och vi ber om rättvisa för småfolket i Sherrer, Vendernas by och Vadet.”

”Edmure och vi andra är överens om att Gregor Clegane måste få betalt med sina egna blodiga mynt”, upplyste ser Marq, ”men gamle lord Hoster befallde oss att rida hit först och be om kungens tillstånd innan vi slog till.”

Gudarna vare tack för gamle lord Hoster, tänkte Ned, för Tywin Lannister var lika mycket räv som lejon. Om det verkligen var han som skickat ser Gregor att bränna och skövla — och det tvivlade Ned inte ett ögonblick på — hade han sett till att han red i skydd av mörkret, utan baner och klädd som en vanlig, simpel stråtrövare. Om Flodvattnet slog tillbaka skulle Cersei och hennes far hävda att det var ätten Tully som brutit kungens frid, inte klanen Lannister, och bara gudarna visste vem Robert skulle tro på.

Stormäster Pycelle var på benen igen. ”Lord Stark, om dessa människor tror att ser Gregor har svikit sina heliga löften för att bränna och härja, låt dem i så fall gå till sin länsherre och framföra sina klagomål, för dessa brott är inget som berör tronen. Låt dem vända sig till lord Tywin för att få rättvisa.”

”Kungens rättvisa gäller överallt”, förkunnade Ned, ”och allt vi gör gör vi i Roberts namn, vare sig det är i Norden, Södern, Östern eller Västern.”

”Kungens rättvisa, ja”, sa stormäster Pycelle, ”och därför bör vi vänta tills kungen kommer tillbaka innan vi…”

”Kungen är ute och jagar på andra sidan floden och kommer kanske inte tillbaka på flera dagar än”, avbröt lord Eddard. ”Robert befallde mig att sitta på hans tron, lyssna med hans öron och tala med hans röst, och det är precis vad jag tänker göra…även om jag håller med om att han måste bli underrättad.” Han fick syn på ett välbekant ansikte nedanför gobelängerna. ”Ser Robar.”

Ser Robar Royce steg fram och bugade sig. ”Ers nåd.”

”Er far är ute och jagar tillsammans med kungen”, sa Ned. ”Vill ni vara snäll och underrätta dem om vad som sagts och gjorts här i dag?”

”Genast, ers nåd.”

”Har vi ert tillstånd att ta hämnd på ser Gregor?” frågade Marq Piper tronen.

”Hämnd?” upprepade Ned. ”Jag trodde vi talade om rättvisa. Att bränna Cleganes fält och slakta hans folk återställer inte kungens frid utan bara er sårade stolthet.” Han tittade bort innan den unge riddaren kunde ge uttryck för sina upprörda protester och vände sig till byborna. ”Folk från Sherrer, jag kan inte ge er tillbaka era hem eller skördar och inte heller återuppväcka era döda, men jag kan kanske ge er ett visst mått av rättvisa i kung Roberts namn.”

Vartenda öga i salen var fäst på Ned och alla väntade medan han långsamt och mödosamt reste sig från tronen med hjälp av armarna. Det värkte fruktansvärt i det gipsade benet, men han gjorde sitt bästa för att inte låtsas om smärtan, för det här var inte rätt tillfälle att låta dem se hans svaghet. ”De första människorna ansåg att den domare som utdömde dödsstraff också skulle svinga svärdet, och i Norden håller vi fortfarande på den traditionen. Jag tycker inte om att skicka andra att döda åt mig, men ändå verkar det som om jag inte har något val.” Han gjorde en gest mot sitt brutna ben.

”Lord Eddard!” Ropet kom från den västra delen av salen och en stilig pojkvasker steg modigt fram. Då ser Loras Tyrell inte bar rustning såg han ännu yngre ut än sina sexton år. Han var klädd i ljusblått siden och hans bälte var en kedja av guldrosor, hans hus emblem. ”Jag ber om äran att få verkställa domen i ert ställe. Ge det här uppdraget till mig, ers nåd, och jag svär att jag inte ska svika er.”

Lillfinger småskrattade. ”Om vi skickar ut er ensam, ser Loras, kommer ser Gregor att skicka tillbaka ert huvud med ett plommon i er vackra mun. Berget som rider är inte den som böjer sig för någon mans rättvisa.”

”Jag är inte rädd för Gregor Clegane”, försäkrade ser Loras högmodigt.

Ned sjönk sakta ner på det hårda järnsätet i Aegons groteska tron och lät blicken glida över ansiktena längs väggen. ”Lord Beric”, ropade han, ”Thoros från Myr, ser Gladden, lord Lothar.” En efter en steg de uppropade männen fram. ”Var och en av er ska samla ihop tjugo man för att bringa mitt budskap till Gregors borg, och tjugo av mina egna män ska följa med er. Lord Beric Dondarrion, ni ska föra befälet, som det anstår er rang.”

Den unge lorden med det gyllenröda håret bugade. ”Som ni befaller, lord Eddard.”

Ned höjde rösten så att den hördes ända till den bortre änden av tronsalen. ”I Robert av huset Baratheons namn, den förste av hans namn, kung över andalerna och rhoynarerna och de första människorna, härskare över de sju konungarikena och rikets beskyddare, befaller jag, Eddard av huset Stark och hans hand, er att under kungens fana i all hast rida till flodlandet, att korsa Röda floden och föra kungens rättvisa till den falske riddaren Gregor Clegane och till alla dem som var delaktiga i hans brott. Jag fördömer honom och dömer honom till förlust av ära, liv och gods. Må gudarna ha förbarmande med hans själ.”

När ekot av hans ord hade dött bort verkade Blomriddaren förbryllad. ”Men jag då, lord Eddard?”

Ned tittade ner på honom, och uppifrån tronen såg Loras Tyrell nästan lika ung ut som Robb. ”Ingen tvivlar på er tapperhet, ser Loras, men det här handlar om rättvisa och det ni vill ha är hämnd.” Han såg åter på lord Beric. ”Rid i gryningen, för sådana här saker bör helst göras snabbt.” Han höll upp handen. ”Tronen lyssnar inte till fler supplikanter i dag.”

Alyn och Porther klättrade uppför den branta järntrappan för att hjälpa honom ner och Ned kunde känna Loras Tyrells surmulna blick på sig, men pojken hade stegat därifrån innan han nådde golvet i tronsalen.

Nedanför järntronen samlade Varys ihop sina papper på rådsbordet. Lillfinger och stormäster Pycelle hade redan försvunnit. ”Ni är modigare än jag, ers nåd”, mumlade eunucken lågt.

”Hur så, lord Varys?” frågade Ned bryskt. Det dunkade av smärta i benet och han var inte på humör för ordlekar.

”Om jag hade suttit där uppe skulle jag ha skickat ser Loras. Han ville det så gärna, och en man som har klanen Lannister till fiender skulle göra klokt i att se till att ätten Tyrell är hans vänner.”

”Ser Loras är ung”, påpekade Ned, ”och jag tror säkert han kommer över besvikelsen.”

”Och ser Ilyn?” Eunucken strök sig över den runda, pudrade kinden. ”Det är trots allt han som är kungens rättvisa, och att skicka andra att sköta hans jobb, en del skulle kunna uppfatta det som en allvarlig skymf.”

”Det var inte menat som någon skymf.” Om sanningen skulle fram litade inte Ned på den stumme riddaren, fast det kanske berodde på att han inte gillade bödlar. ”Jag ska be att få påminna er om att ätten Payne är vasaller till huset Lannister, och jag tänkte att det var bäst att välja män som inte svurit trohetsed till lord Tywin.”

”Det var utan tvekan mycket klokt tänkt”, instämde Varys, ”men jag råkade se ser Ilyn längst bak i salen och han stirrade på oss med sina bleka ögon. Jag måste säga att han inte såg belåten ut, men det är naturligtvis svårt att säga med vår stumme riddare, och jag hoppas även han kommer över sin besvikelse, för han är ju så förtjust i sitt arbete…”

SANSA

”Han vägrade att skicka ser Loras”, berättade Sansa för Jeyne Poole samma kväll medan de i skenet av stearinljus delade en kall kvällsvard. ”Jag tror det berodde på benet.”

Lord Eddard hade intagit kvällsvarden i sitt sovgemak tillsammans med Alyn, Harwin och Vayon Poole för att vila sitt brutna ben och mamsell Mordana hade klagat på att hon hade ont i fötterna efter att ha stått i galleriet hela dagen. Arya skulle egentligen också ha ätit med dem, men hon var sen från danslektionen.

”Hans ben?” upprepade Jeyne osäkert. Hon var en söt, mörkhårig flicka i samma ålder som Sansa. ”Har ser Loras gjort illa benet?”

”Inte hans ben”, förklarade Sansa som med behagfulla rörelser knaprade på ett kycklinglår. ”Fars ben, dummer. Det gör fruktansvärt ont och får honom att bli på dåligt humör, för jag är säker på att han annars skulle ha skickat ser Loras.”

Faderns beslut förbryllade henne fortfarande. När Blomriddaren steg fram hade hon varit övertygad om att hon skulle få se en av gamla Nans historier bli verklighet. Ser Gregor var monstret och ser Loras den sanne hjälten som skulle dräpa honom. Han såg till och med ut som en hjälte, så smärt och vacker med guldrosor runt sin slanka midja och det tjocka bruna håret som föll ner i ögonen. Och så sa far nej till hans erbjudande! Det hade gjort henne förfärligt upprörd, och det hade hon också sagt till mamsell Mordana medan de gick nedför trappan från galleriet, men guvernanten hade bara svarat att det inte var hennes sak att ifrågasätta lord Eddards beslut.

Det var då lord Baelish hade sagt: ”Å, jag vet inte det, mamsell, för en del av hennes fars beslut skulle inte må illa av att ifrågasättas, och den unga damen är lika klok som hon är skön.” Han gjorde en svepande bugning för Sansa, så djup att hon inte var riktigt säker på om det var ett hån eller en hedersbetygelse.

Mamsell Mordana hade blivit synnerligen bestört då hon insåg att lord Baelish hört vad de sagt. ”Flickan menade ingenting med vad hon sa, ers nåd”, förklarade hon, ”och det var bara tomt prat.”

Lord Baelish strök sig över pipskägget. ”Ingenting? Säg mig, barn, varför skulle du ha skickat ser Loras?”

Sansa hade inget annat val än att förklara om balladernas hjältar och monster, och kungens rådgivare log. ”Tja, det är inte de skälen jag skulle ha gett, men…” Han hade snuddat vid hennes kind och med tummen följt kindbenets linje. ”Livet är inte någon ballad, lilla vän, och det kanske du bittert får erfara en vacker dag.”

Men allt det där hade Sansa ingen lust att berätta för Jeyne, för hon kände sig illa till mods bara hon tänkte på det.

”Ser Ilyn är kungens rättvisa, inte ser Loras”, påpekade Jeyne, ”och därför borde lord Eddard ha skickat honom.”

Sansa rös. Varenda gång hon tittade på ser Ilyn Payne rös hon, för han fick henne att känna det som om något dött ringlade sig över hennes nakna hud. ”Ser Ilyn är nästan ett monster han också, och jag är glad för att far inte valde honom.”

”Lord Beric är lika mycket hjälte som ser Loras, och han är både modig och tapper.”

”Han är väl det”, instämde Sansa tveksamt. Visst var Beric Dondarrion stilig, men han var fruktansvärt gammal, nästan tjugotvå. Blomriddaren skulle ha passat mycket bättre, fast Jeyne hade naturligtvis varit förälskad i lord Beric ända sedan hon första gången fick syn på honom på torneringen. Sansa tyckte att hon var idiotisk; Jeyne var trots allt bara dotter till en förvaltare, och hur hon än trånade efter honom skulle lord Beric aldrig så mycket som kasta en blick på någon som stod så långt under honom, även om hon inte varit bara hälften så gammal som han.

Men det skulle inte ha varit snällt att säga det, så Sansa tog en klunk mjölk och bytte samtalsämne. ”Jag drömde att det var Joffrey som fällde den vita kronhjorten”, sa hon. Det hade snarare varit en önskedröm, men det lät bättre att säga att det var något hon drömt, för alla visste att drömmar kunde förutspå framtiden. Vita kronhjortar var sällsynta och magiska, och i sitt hjärta visste hon att hennes ridderlige prins var mycket ädlare än sin fyllbult till far.

”En dröm? Är det sant? Gick prins Joffrey bara fram och rörde vid den med bara handen utan att skada den?”

”Nej”, svarade Sansa. ”Han sköt den med en guldpil och förde hem den till mig.” I balladerna dödade riddarna aldrig magiska djur utan gick bara fram och rörde vid dem utan att skada dem. Men hon visste att Joffrey tyckte om att jaga, och särskilt att döda, fast bara djur. Sansa var säker på att hennes prins inte hade något att göra med mordet på Jory och de andra stackars männen; det var hans hemske morbrors, kungamördaren, verk. Hon visste att fadern fortfarande var arg över det, men det var inte rättvist att klandra Joff. Det skulle vara precis som att klandra henne för något som Arya gjort.

”Jag såg din syster i eftermiddags”, berättade Jeyne som om hon läst Sansas tankar, ”och hon gick på händerna genom stallarna. Varför gjorde hon det?”

”Jag begriper mig inte på något Arya gör.” Sansa avskydde stall, illaluktande ställen fulla av spillning och flugor, och till och med när hon gav sig ut och red ville hon helst att stallpojken skulle sadla hästen och leda ut den till henne på borggården. ”Vill du höra om vad som hände i tronsalen eller inte?”

”Det vill jag”, försäkrade Jeyne.

”Det var en svart broder där”, återtog Sansa, ”som bad om män till muren, men han var gammal och luktade illa.” Det hade hon inte alls gillat, för hon hade alltid föreställt sig att nattens väktare bestod av män som farbror Benjen, och i balladerna kallades de murens svarta riddare. Men den här mannen hade varit krokryggig och vederstygglig och det såg ut som om han hade löss. Om det var så nattens väktare verkligen var tyckte hon synd om sin halvbror Jon. ”Far frågade om det fanns några riddare i salen som ville hedra sina hus genom att ta den svarta dräkten, men ingen steg fram, så han sa till den här Yoren att han fick välja fritt i kungens fängelsehålor. Senare trädde två bröder fram, friryttare från Dorniens gränsland, och bad att få ställa sina svärd i kungens tjänst, och far lät dem svära eden…”

Jeyne gäspade. ”Finns det några citronkakor?”

Sansa tyckte inte om att bli avbruten, men hon måste medge att citronkakor lät intressantare än det mesta som försiggått i tronsalen. ”Vi går och tittar efter”, föreslog hon.

De hittade inga citronkakor i köket men däremot en halv kall jordgubbspaj, och det var nästan lika bra. De åt den sittande i torntrappan medan de fnissade och skvallrade och berättade hemligheter för varandra, och när Sansa gick och lade sig den kvällen kände hon sig nästan lika olydig som Arya.

Nästa morgon vaknade hon före dagbräckningen och smög sömnigt fram till fönstret för att se lord Beric formera sina män. De red ut samtidigt som gryningen randades över staden med tre banerförare i täten; kungens kronhjort fladdrade i den högsta stången och ätten Starks skräckvarg och lord Berics egen greniga blixt vajade på kortare stänger. Alltihop var så spännande, som en ballad som blivit verklighet: klirret av svärd, fladdrande facklor, baner som dansade i vinden, hästar som frustade och gnäggade, soluppgångens gyllene strålar som föll in snett mellan stängerna i fällgallret då det ryckigt rörde sig uppåt. Vinterheds soldater såg extra stiliga ut i sina silverfärgade brynjor och långa grå mantlar.

Alyn bar huset Starks baner, och då Sansa såg honom hålla in hästen bredvid lord Beric för att växla några ord kände hon sig oerhört stolt. Alyn var stiligare än Jory varit, och en dag skulle han bli riddare.

Handens torn verkade så tomt när de gett sig av att Sansa till och med blev glad över att se Arya när hon gick ner för att bryta fastan. ”Var är alla?” ville systern veta samtidigt som hon skalade en blodapelsin. ”Har far skickat i väg dem för att ta fast Jaime Lannister?”

Sansa suckade. ”De red med lord Beric för att halshugga ser Gregor Clegane.” Hon vände sig till mamsell Mordana som satt och åt gröt med en träsked. ”Kommer lord Beric att spetsa ser Gregors huvud på hans egen borgport eller för han det tillbaka hit till kungen?” Hon och Jeyne Poole hade tvistat om den saken kvällen innan.

Guvernanten blev alldeles förfärad. ”En dam diskuterar inte sådana saker över gröten. Har du glömt bort hur man uppför sig, Sansa? På sistone har du nästan varit lika ouppfostrad som din syster.”

”Vad har ser Gregor gjort?” undrade Arya.

”Han har bränt ner en borg och mördat en massa folk, kvinnor och barn också.”

Aryas ansikte blev ilsket och förbittrat. ”Jaime Lannister mördade Jory, Heward och Wyl, och Blodhunden mördade Mycah. Någon borde ha huggit huvudet av dem.”

”Det är inte samma sak”, förklarade Sansa, ”för Blodhunden är Joffreys livvakt och din slaktarpojke anföll prinsen.”

”Lögnare”, fräste Arya och handen knöts så hårt om blodapelsinen att den röda saften sipprade mellan fingrarna.

”Fortsätt bara, kalla mig alla fula namn du vill”, svarade Sansa nonchalant, ”men det kommer du inte att våga när jag är gift med Joffrey, för då måste du niga för mig och kalla mig ers höghet.” Hon skrek till då Arya kastade apelsinen tvärs över bordet. Den träffade henne mitt i pannan med ett vått klafsande och föll ner i knäet.

”Ni har saft i ansiktet, ers höghet”, påpekade Arya.

Apelsinsaften rann längs näsan och sved i ögonen, och Sansa torkade bort den med servetten. Och när hon fick se förödelsen som frukten ställt till med på hennes vackra elfenbensvita sidenklänning skrek hon igen. ”Du är avskyvärd!” vrålade hon till systern. ”De borde ha dödat dig i stället för Lady!”

Mamsell Mordana reste sig myndigt. ”Det här ska er far få veta! Gå genast till era rum. Genast!”

”Jag med?” Tårarna vällde upp i ögonen på Sansa. ”Det är orättvist.”

”Det är inget att diskutera. Gå!”

Sansa skred ut ur rummet med högburet huvud. Hon skulle bli drottning, och drottningar grät inte, åtminstone inte så andra såg det. När hon kommit till sitt sovrum satte hon bommen för dörren och tog av sig klänningen. Blodapelsinen hade lämnat en ful röd fläck på sidenet. ”Jag hatar henne!” tjöt hon. Hon knycklade ihop klänningen och kastade den på den kalla härden, ovanpå askan efter gårdagskvällens brasa. När Sansa upptäckte att fläcken gått igenom på underklänningen kunde hon inte låta bli att börja gråta. Hon slet av sig resten av kläderna, kastade sig på sängen och grät sig till sömns.

Det var mitt på dagen då mamsell Mordana knackade på dörren. ”Sansa, din far vill tala med dig.”

Sansa satte sig upp. ”Lady”, viskade hon, och för ett ögonblick var det som om skräckvargen var där i rummet och tittade på henne med sina gyllengula, sorgsna och kloka ögon. Hon förstod att hon hade drömt. Lady var hos henne och de sprang tillsammans och…och…att försöka minnas var som att försöka fånga regndroppar med fingrarna. Drömmen bleknade bort och Lady var död igen.

”Sansa.” Det knackade hårt på dörren igen. ”Hör du mig?”

”Ja, mamsell”, ropade hon. ”Kan jag bara få lite tid för att klä mig?” Ögonen var röda av gråt, men hon gjorde sitt bästa för att ta sig vacker ut.

Lord Eddard satt böjd över ett enormt skinnband med det gipsade benet rakt ut under bordet då mamsell Mordana marscherade in i salongen med henne. ”Kom hit, Sansa”, sa han, men inte ovänligt, då guvernanten gått för att hämta systern. ”Sätt dig här bredvid mig.” Han slog igen boken.

Mamsell Mordana kom tillbaka med Arya som vred sig som en mask i hennes grepp. Sansa hade satt på sig en ljuvlig klänning i blekgrönt siden och en ångerfull min, men systern var fortfarande klädd i samma sjaskiga skinnbyxor och skjorta i grovt kläde som hon burit vid frukosten. ”Här är den andra”, tillkännagav guvernanten.

”Tack, mamsell Mordana. Jag vill helst tala med mina döttrar i enrum, om ni vill vara så vänlig.” Guvernanten bugade och försvann.

”Det var Arya som började”, sa Sansa snabbt, angelägen om att få första ordet. ”Hon kallade mig lögnare, kastade en apelsin på mig och förstörde min klänning, den av elfenbensvitt siden som drottning Cersei gav mig då jag trolovades med prins Joffrey. Arya gillar inte att jag ska gifta mig med prinsen och hon försöker förstöra allt, far, och hon kan inte tåla att något är vackert eller trevligt eller fint.”

”Nu räcker det, Sansa.” Lord Eddards röst var skarp och irriterad.

Arya höjde blicken. ”Jag är ledsen, far. Det var fel av mig, och jag ber min söta syster om förlåtelse.”

Sansa blev så häpen att hon för ett kort ögonblick var mållös. Till slut återfick hon talförmågan. ”Min klänning då?”

”Jag kanske kunde tvätta den”, föreslog Arya osäkert.

”Det hjälper inte att tvätta den”, svarade Sansa, ”inte ens om du skrubbar en hel dag och en hel natt. Sidenet är förstört.”

”Då ska jag sy en ny åt dig”, sa Arya.

Sansa knyckte föraktfullt på nacken. ”Du? Du skulle inte ens kunna sy en klänning som dög till att göra ren svinstian med.”

Fadern suckade. ”Jag kallade inte hit er för att tala om klänningar utan för att jag tänker skicka hem er till Vinterhed.”

För andra gången blev Sansa så mållös att hon inte fick fram ett ord och hon kände hur ögonen blev fuktiga igen.

”Det kan du inte!” utbrast Arya.

”Snälla far”, lyckades Sansa till sist få fram. ”Gör inte det.”

Eddard Stark log trött mot sina döttrar. ”Äntligen har vi funnit något som ni båda är överens om.”

”Jag har inte gjort något fel”, sa Sansa vädjande till honom. ”Jag vill inte fara hem.” Hon älskade Kungshamn: pompan och ståten vid hovet, de höga lorderna och damerna i sammet och siden och juveler, den stora staden med alla människorna. Torneringen hade varit magisk, den underbaraste tiden i hennes liv, och det fanns så mycket som hon ännu inte hade sett: skördefester och maskeradbaler och gycklarföreställningar. Hon stod bara inte ut med tanken på att förlora alltihop. ”Skicka bort Arya, far, för det var hon som började, det svär jag på. Jag ska uppföra mig ordentligt, ska du få se, låt mig bara stanna så lovar jag att bli lika fin och ädel och hövisk som drottningen.”

Det ryckte konstigt i faderns mun. ”Sansa, jag skickar inte bort er för att ni bråkade, även om gudarna ska veta att jag är trött på ert käbbel, utan för att jag vill ha er tillbaka på Vinterhed för er egen säkerhets skull. Tre av mina män avlivades som hundar inte ens en fjärdingsväg härifrån och vad gör Robert? Han ger sig ut och jagar.”

Arya tuggade på läppen på sitt avskyvärda sätt. ”Kan vi ta med oss Syrio?”

”Vem bryr sig ett dyft om din idiotiske dansmästare?” fräste Sansa ilsket. ”Far, jag kom just på en sak. Jag kan inte fara härifrån, för jag ska gifta mig med prins Joffrey.” Hon försökte le tappert. ”Jag älskar honom uppriktigt, far, jag älskar honom lika mycket som drottning Naerys älskade prins Aemon drakriddaren, lika mycket som Jonquil älskade ser Florian. Jag vill bli hans drottning och föda hans barn.”

”Hör på mig, kära barn”, sa fadern milt, ”när du blir gammal nog ska jag ordna ett parti med en hög lord som är dig värdig, någon som är modig och snäll och stark. Den här trolovningen med prins Joffrey var ett fruktansvärt misstag, och du måste tro mig när jag säger att den pojken inte är någon prins Aemon.”

”Det är han visst!” envisades Sansa, ”och jag vill inte ha någon som är modig och snäll, jag vill ha honom. Du ska få se att vi kommer att bli mycket lyckliga, precis som i balladerna. Jag ska ge honom en son med gyllengult hår, och en dag ska han bli kung över hela riket, den störste kungen som någonsin funnits, modig som vargen och stolt som lejonet.”

Arya gjorde en grimas. ”Inte om Joffrey är hans far”, insköt hon, ”för han är en lögnare och en fegis och dessutom är han en kronhjort och inte ett lejon.”

Sansa fick tårar i ögonen. ”Det är han inte alls! Han är inte det minsta lik den där gamle fyllbulten till kung!” skrek hon åt systern och glömde sig helt i sin förtvivlan.

Fadern gav henne en underlig blick. ”Vid alla gudar”, svor han lågt, ”av barn och dårar…” Han ropade på mamsell Mordana, och till flickorna sa han: ”Jag försöker få tag i en snabb handelsgalär som kan föra er hem, för i dessa tider är havet säkrare än kungsvägen. Så snart jag har hittat ett lämpligt skepp avseglar ni tillsammans med mamsell Mordana och en vaktstyrka…och ja, med Syrio Forel, om han går med på att träda i min tjänst. Men säg ingenting om det här till någon, för det är bäst att ingen känner till våra planer. Vi får prata mer i morgon.”

Sansa grät då mamsell Mordana förde dem nedför trappan. De skulle ta ifrån henne allt: torneringarna och hovet och hennes prins — allt. De skulle skicka henne tillbaka till de trista grå murarna på Vinterhed och låsa in henne för alltid. Hennes liv var över redan innan det börjat.

”Sluta gråta, barn”, sa mamsell Mordana strängt, ”och jag är säker på att din far vet vad som är bäst för dig.”

”Så förskräckligt är det inte, Sansa”, sa Arya. ”Vi ska få åka med en galär. Det blir ett äventyr och så får vi vara tillsammans med Bran och Robb igen och gamla Nan och Hodor och alla andra.” Hon tog systern i armen.

”Hodor!” tjöt Sansa. ”Du borde gifta dig med Hodor, för du är precis som han, dum och hårig och ful!” Hon slet sig ur systerns grepp, stormade in i sitt sovrum och bommade för dörren.

EDDARD

”Smärtan är en gåva från gudarna, lord Eddard”, förklarade stormäster Pycelle, ”för det betyder att det brutna benet håller på att växa ihop och läker. Ni borde vara tacksam.”

”Jag kommer att vara tacksam när det slutar värka i benet.”

Pycelle ställde en flaska tillsluten med en kork på nattygsbordet. ”Vallmomjölk, som ni kan ta när smärtan blir för besvärlig.”

”Jag sover redan alldeles för mycket.”

”Sömnen är den store helaren.”

”Jag hade hoppats att det var ni.”

Pycelle log svagt. ”Det är roligt att höra att ni inte har tappat sinnet för humor, ers nåd.” Han lutade sig närmare och sänkte rösten. ”Det kom en korp i morse, ett brev till drottningen från hennes far. Jag tänkte att ni borde få veta det.”

”Mörka vingar, mörka ord”, sa Ned bistert. ”Vad stod det i brevet?”

”Lord Tywin är högst förgrymmad över soldaterna ni skickade efter ser Gregor Clegane”, talade stormästaren om, ”och det var precis vad jag befarade. Ni kanske minns att jag sa det till er i tronsalen.”

”Låt honom vara förgrymmad”, svarade Ned. Varje gång det dunkade av smärta i benet mindes han Jaime Lannisters leende och den döde Jory i sin famn. ”Låt honom skriva så många brev han vill till drottningen. Lord Beric rider under kungens eget baner, och om lord Tywin försöker hindra kungens rättvisa får han stå till svars inför Robert. Det enda hans höghet tycker bättre om än att jaga är att föra krig mot lorder som trotsar honom.”

Pycelle rätade på ryggen och ämbetskedjan klirrade. ”Som ni säger. Jag kommer tillbaka i morgon.” Den gamle mannen samlade skyndsamt ihop sina saker och försvann, och Ned tvivlade inte ett ögonblick på att han gick raka vägen till de kungliga gemaken för att viska till drottningen: Jag tyckte att ni borde få veta… som om Cersei inte hade befallt honom att vidarebefordra faderns hotelser. Ned hoppades att hans svar fick hennes perfekta tänder att skallra. Han var inte alls lika säker på hur Robert skulle reagera som han låtsades, men det behövde inte Cersei få veta.

När Pycelle gått bad Ned om en bägare honungsspetsat vin. Det blev man inte lika tung i huvudet av, och han behövde kunna tänka. Gång på gång frågade han sig vad Jon Arryn skulle ha gjort om han fått leva tillräckligt länge för att omsätta det han fått veta i handling. Eller kanske var det precis vad han gjort — och fått plikta med livet för det.

Det var lustigt hur barns oskyldiga ögon ibland kunde se saker och ting som vuxna var blinda för. En dag då Sansa var stor skulle han bli tvungen att berätta för henne hur hon fått allt att klarna för honom. Han är inte det minsta lik den där gamle fyllbulten till kung, hade hon ilsket och aningslöst skrikit, och den enkla sanningen hade känts som dödens kalla hand om hjärtat. Det var det här svärdet som mördade Jon Arryn, tänkte Ned, och det kommer att döda Robert också, långsammare men lika säkert. Brutna ben läks förhoppningsvis med tiden, men en del förräderier fräter och förgiftar själen.

En timme efter det att stormästaren gått kom Lillfinger på besök klädd i plommonfärgad jacka med en svart härmfågel broderad på bröstet och svartvitrandig mantel. ”Jag kan inte stanna länge, ers nåd”, tillkännagav han, ”för lady Tanda väntar mig till lunch. Med all säkerhet har hon stekt en gödkalv åt mig, och om den är lika välgödd som hennes dotter kommer jag förmodligen att spricka och dö. Hur är det med benet?”

”Det är inflammerat och värker och kliar så att jag håller på att bli galen.”

Lillfinger höjde ögonbrynet. ”Försök att inte låta hästar falla på det i framtiden, och jag skulle vilja be er att snabbt bli bra igen, för det börjar bli oroligt i riket. Varys har hört olycksbådande viskningar från Västern. Friryttare och soldenärer flockas på Casterlyklippan, och det är inte för det tvivelaktiga nöjet att få njuta av lord Tywins konversation.”

”Har ni hört något från kungen?” undrade Ned. ”Hur länge tänker Robert vara ute och jaga egentligen?”

”Om Robert själv fick bestämma tror jag att han helst skulle stanna kvar i skogen tills både ni och Cersei har dött av ålderssvaghet”, svarade lord Petyr med en antydan till leende, ”men eftersom han inte får det antar jag att han kommer tillbaka så snart han har dödat någonting. Tydligen hittade de den vita kronhjorten — eller snarare resterna av den — för några vargar fann den först och lämnade knappt kvar mer än en klöv och ett horn åt hans höghet. Robert blev rosenrasande, sedan fick han höra talas om ett enormt vildsvin djupare inne i skogen, och då måste han naturligtvis fälla det. Prins Joffrey återvände i morse tillsammans med ser Robar och lord Royce, ser Balon Swann och ett tjugotal andra. De övriga är kvar hos kungen.”

”Och Blodhunden?” frågade Ned med bistert rynkad panna, för det var Sandor Clegane som bekymrade honom mest nu när ser Jaime hade flytt från staden och förenat sig med fadern.

”Å, han kom tillbaka med Joffrey och gick raka vägen till drottningen.” Lillfinger log. ”Jag skulle ha gett hundra silverhjortar för att få vara en kackerlacka i säven när han fick veta att lord Beric gett sig i väg för att halshugga hans bror.”

”Till och med en blind kunde se att Blodhunden avskydde sin bror.”

”Han avskydde visserligen Gregor, men det ger inte automatiskt er rätt att döda honom. När Dondarrion väl har kapat toppen på Berget som rider ärver Sandor ätten Cleganes landområden och inkomster, men jag skulle inte räkna med något tack om jag vore som ni. Och nu måste ni ursäkta mig, för lady Tanda väntar med sina gödkalvar.”

På väg mot dörren fick lord Petyr syn på stormäster Malleons tunga volym på bordet, stannade och slog lättjefullt upp den. ”Stamtavlor och redogörelser för adelssläkterna i de sju konungarikena med beskrivningar av många höga lorder och ädla damer och deras barn”, läste han. ”Det här måste vara tung läsning. Använder ni den som sömnmedel, ers nåd?”

För ett kort ögonblick funderade Ned på att berätta det för honom, men det var något i Lillfingers sätt att skämta om allting som irriterade honom. Karlen var lite för slipad och han hade nästan alltid ett hånfullt leende på läpparna. ”Jon Arryn studerade den här boken då han blev sjuk”, svarade Ned försiktigt för att se hur Lillfinger skulle reagera.

Och han reagerade som han alltid gjorde: med en vits. ”I så fall måste döden ha kommit som en befrielse”, sa lord Petyr Baelish, bugade och tog farväl.

Eddard Stark tillät sig en svordom. Bortsett från sitt eget följe fanns det knappt en man i den här staden som han litade på. Lillfinger hade gömt Catelyn och hjälpt Ned med hans förfrågningar, men Ned hade inte glömt hans brådska att rädda sitt eget skinn när Jaime och hans soldater dök upp ur regnet. Varys var ännu värre, och trots att eunucken envist hävdade att han var lojal visste han för mycket och gjorde för lite. För var dag som gick stod det allt klarare att stormäster Pycelle var drottningens redskap, och ser Barristan var gammal och stelbent. Han skulle säga åt Ned att göra sin plikt.

Tiden började bli farligt knapp. Kungen skulle snart vara tillbaka från jakten och äran krävde att Ned gick till honom med det han fått veta. Vayon Poole hade ordnat så att Sansa och Arya tre dagar senare skulle avsegla med Vindhäxan, som kom från Braavos, och de skulle vara tillbaka på Vinterhed före skörden. Ned kunde inte längre ursäkta sin passivitet med att han var bekymrad för deras säkerhet.

Natten innan hade han drömt om Rhaegars barn. Lord Tywin hade lagt kropparna nedanför järntronen insvepta i hans livvakters karmosinröda mantlar. Det var slugt av honom, för blodet syntes inte lika väl mot det röda tyget. Den lilla prinsessan hade varit barfota och fortfarande klädd i sitt nattlinne och pojken…pojken…

Ned kunde inte låta det hända igen, för riket klarade inte av ännu en galen kung, ännu en vanvettig dans av blod och hämnd. Han måste komma på ett sätt att rädda barnen.

Robert kunde vara barmhärtig, och ser Barristan var inte den ende han benådat. Stormäster Pycelle, spindeln Varys, lord Balon Greyjoy — alla hade de en gång varit fiender till Robert och alla hade de mottagits i vänskap och fått behålla både titlar och ämbeten sedan de svurit tro- och huldhetsed. Så länge en man var modig och ärlig behandlade Robert honom med all den ära och respekt som en tapper fiende var värd.

Men detta var något annat: gift i mörkret, en kniv i själen. Det här skulle han aldrig förlåta, lika lite som han förlåtit Rhaegar. Han kommer att döda dem allihop, insåg Ned.

Och ändå visste han att han inte kunde hålla tyst, för det gällde hans plikt mot Robert, mot riket och Jon Arryns minne och mot Bran, som säkerligen måste ha snubblat över en del av sanningen. Varför skulle de annars ha försökt döda honom?

Sent på eftermiddagen kallade han till sig Tomard, den fetlagde vakten med de rödblonda polisongerna som hans barn kallade tjocke Tom. Nu när Jory var död och Alyn borta var det Tomard som förde befälet över hans livvakt, och tanken fyllde Ned med en vag oroskänsla. Tomard var pålitlig, vänlig, lojal och outtröttlig och duktig på sitt sätt, men han var nästan femtio och inte ens i sin ungdom hade han någonsin varit företagsam. Kanske borde Ned inte varit så snabb med att skicka bort halva sin vaktstyrka och sina bästa soldater.

”Jag behöver din hjälp”, sa Ned då Tomard dök upp och såg lite ängslig ut som han alltid gjorde då han kallades inför sin lord. ”För mig till gudaskogen.”

”Är det klokt, lord Eddard? Med ert ben och allt?”

”Kanske inte, men nödvändigt.”

Tomard kallade på Varly, och med armarna på de båda männens axlar lyckades Ned ta sig nedför den branta torntrappan och linka över borggården. ”Jag vill ha vakten fördubblad”, sa han till tjocke Tom, ”och ingen får lämna eller komma in i handens torn utan mitt tillstånd.”

Tomard blinkade. ”Ers nåd, nu när Alyn och de andra är borta är vi redan hårt trängda…”

”Det blir bara för en kort tid. Förläng vaktpassen.”

”Som ni befaller, ers nåd”, svarade Tomard. ”Får jag fråga varför…”

”Det är säkrast att inte göra det”, avbröt Ned strävt.

Gudaskogen var tom som den alltid var här i Södern där man tillbad andra gudar än i Norden. Det värkte fruktansvärt i benet då de försiktigt satte ner honom på gräset bredvid hjärtträdet. ”Tack.” Ned drog fram ett papper ur ärmen som var förseglat med hans hus sigill. ”Var snäll och överlämna genast det här.”

Tomard tittade på namnet som Ned skrivit på papperet och slickade sig nervöst om munnen. ”Ers nåd…”

”Gör som jag ber dig, Tom”, sa Ned.

Hur länge han väntade i den tysta gudaskogen kunde han inte säga. Det var rofyllt här. De tjocka murarna utestängde larmet från slottet och han kunde höra fåglarna sjunga och syrsorna spela och en svag vind fick löven att prassla. Hjärtträdet var en ek, brun och ansiktslös, men ändå kände Ned närvaron av sina gudar och det gjorde inte fullt så ont i benet.

Hon kom till honom i solnedgången då molnen färgades röda ovanför murarna och tornen, och hon kom ensam som han bett henne. För en gångs skull var hon enkelt klädd i läderstövlar och grön riddräkt, och när hon fällde ner huvan på den bruna manteln såg han blåmärket där kungen slagit henne. Den ilsket plommonröda färgen hade bleknat till gult och svullnaden hade lagt sig, men det gick inte att ta miste på vad det var.

”Varför här?” frågade Cersei Lannister då hon stod lutad över honom.

”Så att gudarna kan se.”

Hon satte sig bredvid honom i gräset. Varenda rörelse hon gjorde var behagfull, hennes lockiga blonda hår rörde sig i vinden och ögonen var gröna som sommarlöv. Det var länge sedan Ned Stark lagt märke till hur vacker hon var, men nu gjorde han det. ”Jag vet varför Jon Arryn dog”, sa han.

”Gör ni?” Drottningen betraktade hans ansikte, vaksam som en katt. ”Var det därför ni bad mig komma hit, lord Stark? För att låta mig gissa gåtor? Eller tänker ni gripa mig precis som er hustru grep min bror?”

”Om ni verkligen trodde det skulle ni inte ha kommit.” Ned rörde mjukt vid hennes kind. ”Har han gjort så där förut?”

”Ett par gånger.” Hon drog sig undan hans hand. ”Men aldrig tidigare i ansiktet. Jaime skulle ha dödat honom även om han fått plikta med sitt liv.” Cersei gav honom en trotsig blick. ”Min bror är värd hundra sådana som er vän.”

”Er bror?” sa Ned. ”Eller er älskare?”

”Båda delarna.” Hon ryggade inte för sanningen. ”Ända sedan vi var barn. Och varför inte? Ätten Targaryen förmälde bror med syster i tre hundra år för att hålla blodet rent, och Jaime och jag är mer än bror och syster, för vi är en person i två kroppar. Vi låg i moderlivet tillsammans, och han kom till världen hållande i min fot, har vår gamle livmedikus berättat. När han är inuti mig känner jag mig…hel.” Ett svagt leende gled över hennes läppar.

”Min son Bran…”

Det lände Cersei till heder att hon inte tittade bort. ”Han såg oss. Ni älskar väl era barn?”

Robert hade ställt samma fråga till honom på morgonen före mêléen, och han gav henne samma svar. ”Av hela mitt hjärta.”

”Jag älskar inte mina mindre.”

Om han hamnade i den situationen, tänkte Ned, och måste välja mellan ett okänt barns liv och Robbs, Sansas, Aryas, Brans eller Rickons, vad skulle han då göra? Och vad skulle Catelyn göra, om det var Jons liv mot hennes egna barns? Han visste inte och hoppades innerligt att han aldrig skulle behöva ställas inför det valet.

”Alla tre är Jaimes”, sa han och det var inte någon fråga.

”Gudarna vare tack.”

Säden är stark, hade Jon Arryn ropat på sin dödsbädd, och det var den. Alla de där oäktingarna med hår svart som natten. Stormäster Malleon hade upptecknat den senaste föreningen mellan kronhjort och lejon som ägt rum för ungefär nittio år sedan då Tya Lannister gifte sig med Gowen Baratheon, som var tredje sonen till den dåvarande lorden. Deras enda barn, en icke namngiven pojke som i Malleons bok beskrevs som en stor och frisk pojke med huvudet fullt av svart hår, hade dött i späd ålder. Trettio år före det hade en manlig Lannister tagit en flicka av ätten Baratheon till hustru. Hon hade skänkt honom tre döttrar och en son, alla svarthåriga. Hur långt bak Ned än sökte på de spröda, gulnade sidorna fann han alltid att kolet tog överhanden över guldet.

”Tolv år”, sa Ned. ”Hur kommer det sig att ni aldrig har fått några barn med kungen?”

Hon höjde trotsigt huvudet. ”Er Robert gjorde mig med barn en gång”, svarade hon och rösten dröp av förakt, ”men min bror hittade en kvinna som renade mig, och han fick aldrig veta något om det. Om sanningen ska fram står jag knappt ut med att han rör vid mig, och jag har inte låtit honom komma in i mig på åratal. Jag vet andra sätt att tillfredsställa honom när han någon gång lämnar sina skökor och raglar upp till mitt sovgemak. Vad vi än gör så är kungen vanligtvis så berusad att han har glömt alltihop nästa morgon.”

Hur kunde de ha varit så blinda? Sanningen hade funnits mitt framför ögonen på dem hela tiden, skriven i barnens ansikten. Ned kände sig illamående. ”Jag minns Robert som han var den dagen han besteg tronen, en kung i varje tum”, sa han lågt. ”Tusentals andra kvinnor skulle ha älskat honom av hela sitt hjärta. Vad var det han gjorde som fick er att hata honom så djupt?”

Hennes ögon brann som grön eld i skymningen, som lejoninnan som var hennes emblem. ”På vår bröllopsnatt, första gången vi delade säng, kallade han mig vid er systers namn. Han låg ovanpå mig, var inuti mig och stank vin, och han viskade Lyanna.”

Ned Stark tänkte på ljusblå rosor och han fick lust att gråta. ”Jag vet inte vem av er jag tycker mest synd om.”

Det tycktes roa drottningen. ”Bespara mig ert medlidande, lord Stark, för jag vill inte ha det.”

”Ni vet vad jag måste göra.”

”Måste?” Hon lade handen på hans friska ben alldeles ovanför knäet. ”En verklig man gör vad han vill och inte vad han måste.” Hennes fingrar snuddade lätt vid hans lår, ett diskret löfte. ”Riket behöver en stark hand, för det dröjer åratal innan Joff blir myndig, och ingen vill ha krig igen, minst av allt jag.” Hennes hand rörde vid hans ansikte, hans hår. ”Om vänner kan bli fiender så kan fiender också bli vänner. Er hustru är tusen fjärdingsväg härifrån och min bror har flytt. Var snäll mot mig, Ned, så svär jag på att du aldrig kommer att ångra dig.”

”Gav ni Jon Arryn samma erbjudande?”

Hon gav honom en örfil.

”Jag ska bära detta som ett hederstecken”, förklarade Ned torrt.

”Heder!” spottade hon. ”Hur vågar ni sätta er på era höga hästar! Vem tar ni mig för? Ni har själv en oäkting, och jag har nog sett honom. Vem var modern, månntro? Någon bondflicka i Dornien som ni våldtog medan hennes by brann? En sköka? Eller var det den sörjande systern, lady Ashara? Hon kastade sig i havet, har jag hört. Varför? För broderns skull, honom ni dräpte, eller för att ni stal barnet? Säg mig, ärade lord Eddard, hur skiljer ni er från Robert eller mig eller Jaime?”

”Till att börja med”, sa Ned, ”mördar jag inte barn, och ni gör klokt i att lyssna, ers höghet, för jag tänker bara säga det här en gång. När kungen kommer tillbaka från jakten ska jag lägga fram sanningen för honom, och då måste ni vara borta. Ni och era barn, alla tre, och ni får inte bege er till Casterlyklippan. Om jag var som ni skulle jag inskeppa mig på ett fartyg till de fria städerna eller ännu längre bort, till Sommaröarna eller Ibbens hamn. Så långt vinden för er.”

”Exil”, sa hon. ”En bitter kalk att dricka ur.”

”En behagligare kalk än den er far gav Rhaegars barn”, påpekade Ned, ”och bättre än ni förtjänar. Er far och era bröder gör bäst i att följa med er, och lord Tywins guld ska köpa er ett bekvämt liv och soldater till beskydd. Ni kommer att behöva dem, det kan jag lova er, vart ni än flyr, för Roberts vrede kommer att följa er till världens ände.”

Drottningen reste sig. ”Fruktar ni inte min vrede, lord Stark?” frågade hon lågt. Hennes blick granskade forskande hans ansikte. ”Ni borde ha tagit riket för egen del, för det var bara att ta för sig. Jaime berättade för mig att ni hittade honom sittande på järntronen samma dag som Kungshamn föll och tvingade honom att lämna den. Det var ert tillfälle. Det enda ni hade behövt göra var att klättra uppför trappan och sätta er ner. Det var ett sorgligt misstag.”

”Jag har gjort fler misstag än ni kan föreställa er”, sa Ned, ”men det var inte ett av dem.”

”Å, men det var det, ers nåd”, envisades Cersei, ”för när man kämpar om troner vinner man eller dör, det finns inget mellanting.”

Hon fällde upp huvan för att dölja blåmärket i ansiktet och lämnade honom där i mörkret nedanför eken i den tysta gudaskogen under en blåsvart himmel. Stjärnorna började titta fram.

DAENERYS

Det ångade om hjärtat i den svala kvällsluften då khal Drogo satte det framför henne, rått och blodigt. Hans armar var röda ända upp till armbågarna och bakom honom knäböjde hans blodsryttare i sanden bredvid en död vildhingst med stenknivar i händerna. Hingstens blod såg svart ut i det fladdrande orange skenet från facklorna som satt på de höga kritväggarna i dalen.

Dany rörde vid magens mjuka rundning. Svetten pärlade på huden och rann nedför pannan, och hon kunde känna att de gamla kvinnorna iakttog henne, de urgamla häxorna i Vaes Dothrak, med ögon som lyste mörka som polerad flintsten i deras rynkiga ansikten. Hon fick inte rygga tillbaka eller se rädd ut. Jag är av drakens blod, sa hon sig samtidigt som hon tog hingstens hjärta med bägge händerna, förde det till munnen och satte tänderna i det sega, trådiga köttet.

Varmt blod fyllde munnen och rann ner över hakan. Smaken gav henne kväljningar, men hon tvingade sig att tugga och svälja. Hjärtat från en hingst skulle göra hennes son stark, snabb och orädd, det trodde i alla fall dothrakierna, men bara om modern kunde äta upp hela. Om hon satte blodet i halsen eller kräktes upp köttet var järtecknen mindre gynnsamma; barnet kunde bli dödfött, svagt eller vanskapt, eller det kunde bli en flicka.

Danys tjänarinnor hade hjälpt henne att förbereda sig för ceremonin, och trots att hon varit orolig i magen de senaste två månvarven hade hon ätit skålar med till hälften levrat blod till middag för att vänja sig vid smaken, och Irri hade fått henne att tugga strimlor av torkat hästkött tills det värkte i käkarna. Hon hade också fastat i en dag och en natt före ceremonin i hopp om att hungern skulle hjälpa henne att få behålla det råa köttet.

Vildhingstens hjärta var en enda stor muskel, och Dany måste riva och slita i den med tänderna och tugga länge på varje munsbit. Inget stål var tillåtet i den heliga staden Vaes Dothrak nedanför Bergens moder, så hon var tvungen att slita sönder hjärtat med tänderna och naglarna. Det vände sig i magen på henne, men ändå fortsatte hon med ansiktet kladdigt av blodet som ibland tycktes explodera mot munnen.

Khal Drogo stod lutad över henne medan hon åt och ansiktet var hårt som en bronssköld. Den långa svarta flätan glänste av olja, och han hade guldringar i mustaschen, guldbjällror i flätan och ett tungt bälte av massiva guldmedaljonger runt midjan, men bringan var bar. Hon tittade på honom så snart hon kände modet svikta: tittade på honom och tuggade och svalde, tuggade och svalde, tuggade och svalde. Mot slutet tyckte Dany att hon skymtade en stolt glimt i hans mörka, mandelformade ögon, men hon kunde inte vara säker. Det var inte ofta khalens ansikte avslöjade vad han tänkte.

Äntligen var det över. Kinderna och fingrarna var klibbiga då hon tvingade ner det sista av hjärtat, och först då vände hon blicken mot de gamla kvinnorna, häxorna i dosh khaleenen.

”Khalakka dothrae mr’anha! ” sa hon på sin bästa dothrakiska. En prins rider inom mig! Hon hade övat på frasen i dagar tillsammans med sin tjänarinna Jhiqui.

Den äldsta av häxorna, en böjd och förtorkad sticka till kvinna med ett enda svart öga höjde armarna i luften. ”Khalakka dothrae! ” skrek hon. Prinsen rider!

”Han rider!” svarade de andra kvinnorna. ”Rakh! Rakh! Rakh haj!” förkunnade de. En pojke, en pojke, en stark pojke.

Klockor ringde, en plötslig klang av bronsfåglar. Ett dovt stridshorn ljöd, en lång, låg ton, och de gamla kvinnorna började sjunga. Under de målade lädervästarna svajade deras bröst fram och tillbaka, glänsande av olja och svett. Eunuckerna som serverade dem kastade knippen av torkat gräs på ett stort fyrfat av brons och moln av väldoftande rök höjde sig mot månen och stjärnorna. Dothrakierna trodde att stjärnorna var eldhästar, en väldig hjord som galopperade över himlen om natten.

Då röken steg uppåt dog sången bort och den urgamla häxan slöt sitt enda öga för att bättre kunna se in i framtiden. Tystnaden som föll var fullständig. Dany kunde höra det avlägsna ropet från nattfåglar, fräsandet och sprakandet från facklorna, det mjuka skvalpet av vatten i sjön. Dothrakierna stirrade på häxan med ögon mörka som natten och väntade.

Khal Drogo lade handen på Danys arm, och hon kände hur spända hans fingrar var, för till och med en så mäktig khal som Drogo kunde känna fruktan när dosh khaleenen blickade in i framtidens rök. Bakom henne skruvade tjänarinnorna ängsligt på sig.

Äntligen öppnade häxan ögat och lyfte armarna. ”Jag har sett hans ansikte och hört dundret av hans hovar”, förkunnade hon med tunn, spröd röst.

”Dundret av hans hovar”, ekade de andra.

”Snabbt som vinden rider han och bakom honom uppfyller hans khalasar jorden, oräkneliga män med glänsande arakher med eggar som rakbladsgräs i händerna. Vild som en storm kommer den här prinsen att bli. Hans fiender ska darra inför honom, och deras hustrur ska gråta tårar av blod och slita sitt hår av smärta. Bjällrorna i hans fläta ska förebåda hans ankomst och mjölkmännen i sina stentält ska frukta hans namn.” Den gamla kvinnan darrade och när hon tittade på Dany verkade hon nästan rädd. ”Prinsen rider och han ska bli hingsten som bestiger världen.”

”Hingsten som bestiger världen!” skrek åskådarna unisont tills natten genljöd av ljudet av deras röster.

Den enögda häxan kikade på Dany. ”Vad ska han heta, hingsten som bestiger världen?”

Hon var beredd med svaret. ”Han ska heta Rhaego”, svarade hon och använde de ord som Jhiqui lärt henne. Med händerna rörde hon beskyddande vid magens rundning under brösten samtidigt som ett tjut steg upp från dothrakierna. ”Rhaego”, skrek de. ”Rhaego, Rhaego, Rhaego!”

Namnet ringde fortfarande i hennes öron då khal Drogo ledde henne ut ur dalen. Hans blodsryttare föll in bakom dem. En procession följde dem ut på gudsvägen, den breda, gräsbevuxna vägen som löpte genom hjärtat av Vaes Dothrak, från hästporten till Bergens moder. Häxorna i dosh khaleenen gick först med sina eunucker och slavar efter sig. En del stödde sig på höga, utsirade stavar då de mödosamt tog sig fram på uråldriga, darriga ben medan andra stegade fram lika stolt som någon ryttarhövding. Var och en av de gamla kvinnorna hade en gång varit en khaleesi, men när deras make dog och en ny khal med en ny khaleesi ridande bredvid sig tog hans plats i täten hade de skickats hit för att regera över den vidsträckta dothrakiska nationen. Till och med de mäktigaste khalerna böjde sig för dosh khaleenens vishet och makt. Men Dany rös ändå när hon tänkte på att även hon en dag kanske skulle skickas hit vare sig hon ville det eller ej.

Bakom de kloka kvinnorna kom de andra: khal Ogo och hans son, khalakka Fogo, khal Jommo och hans hustrur, de förnämsta männen i Drogos khalasar, Danys tjänarinnor, khalens tjänare och slavar och många, många fler. Bjällrorna pinglade och trummorna dunkade taktfast medan de marscherade gudsvägen fram. Stulna hjältar och döda folks gudar ruvade i mörkret bortom vägen. Längs processionen sprang slavarna på lätta fötter genom gräset med facklor i händerna, och de fladdrande lågorna fick de jättelika monumenten att nästan verka levande.

”Varför du välja namnet Rhaego?” frågade khal Drogo på de sju konungarikenas gemensamma språk. Hon hade lärt honom några ord då och då. Drogo lärde sig snabbt när han satte den sidan till, även om han talade så grötigt och barbariskt att varken ser Jorah eller Viserys förstod ett ord av vad han sa.

”Min bror Rhaegar var en modig och tapper krigare, mitt livs måne”, svarade hon. ”Han dog innan jag föddes, och ser Jorah säger att han var den siste av drakarna.”

Khal Drogo tittade ner på henne. Hans ansikte var som en kopparmask, men ändå tyckte hon sig se skymten av ett leende under den långa svarta mustaschen som de tunga guldringarna fick att sloka. ”Är bra namn, hustru, mitt livs sol och stjärnor”, förkunnade han.

De kom fram till sjön som dothrakierna kallade Världens livmoder. Vassen växte tät runt omkring den och vattnet var stilla och lugnt. För många tusen år sedan, hade Jhiqui berättat för henne, hade den första människan stigit upp ur dess djup ridande på den första hästens rygg.

Processionen väntade på den gräsbevuxna stranden medan Dany klädde av sig och lät de smutsiga kläderna falla till marken. Naken steg hon försiktigt ut i vattnet. Irri sa att sjön inte hade någon botten, men Dany kände den mjuka dyn mellan tårna då hon trängde sig igenom den höga vassen. Månen speglade sig i det stilla, svarta vattnet, slogs sönder då krusningarna svepte över den och blev sedan hel igen. Hon fick gåshud när kylan kröp upp längs låren och nådde blygden. Hingstens blod hade stelnat på fingrarna och runt munnen, och Dany kupade händerna och lyfte det heliga vattnet över huvudet, renade både sig själv och barnet hon bar medan khalen och de andra tittade på. Hon hörde de gamla kvinnorna i dosh khaleenen muttra till varandra medan de såg på och undrade vad de sa.

Då hon huttrande och drypande våt steg upp ur sjön skyndade hennes tjänarinna Doreah fram till henne med en kaftan av målat siden, men khal Drogo viftade bort henne. Han betraktade gillande hennes svullna bröst och magens rundning, och Dany kunde se formen av hans mandom trycka mot byxorna av hästläder under bältets tunga guldmedaljonger. Hon gick fram till honom och hjälpte honom att snöra upp byxorna. Sedan satte hennes jättelike khal händerna om midjan på henne och lyfte upp henne i luften som om hon vore ett barn. Bjällrorna i hans hår pinglade svagt.

Dany slog armarna om hans axlar och tryckte ansiktet mot hans hals medan han stötte in i henne. ”Hingsten som bestiger världen”, viskade Drogo hest. Hans händer luktade fortfarande hästblod. Då njutningen kom för honom bet han henne hårt i halsen, och när han satte ner henne fyllde hans säd henne och sipprade ner längs insidan av låren. Först då fick Doreah svepa in henne i den parfymerade sidenkaftanen och Irri sätta mjuka tofflor på hennes fötter.

Khal Drogo snörde ihop byxorna, yttrade en befallning och hästar fördes fram till strandkanten. Cohollo fick äran att hjälpa khaleesin upp på hennes silver. Drogo gav sin hingst sporrarna och satte av längs gudsvägen under månen och stjärnorna, och Dany hade inga svårigheter att hålla jämna steg med honom på sin silver.

Sidentaket på khal Drogos sal hade rullats åt sidan den här kvällen och månen följde med dem in. Lågorna slog upp högt i luften från tre enorma stenklädda eldgropar, och luften var tjock av doften av grillat kött och jäst surmjölk från häst. Det var fullt av folk och bullrigt i salen då de red in och på kuddarna satt alla de vars rang och namn inte varit tillräckligt fina för att låta dem vara med vid ceremonin. Då Dany red in under den välvda ingången och upp längs mittgången var vartenda öga fäst på henne. Dothrakierna skrek ut kommentarer om hennes mage och bröst och hyllade livet inom henne. Hon förstod inte allt de skrek, men en fras uppfattade hon tydligt. ”Hingsten som bestiger världen”, hörde hon tusentals röster vråla.

Ljudet av trummor och horn virvlade runt i mörkret. Halvklädda kvinnor svängde runt och dansade på de låga borden bland stekar och fat dignande av plommon, dadlar och granatäpplen. Många av männen var berusade på den jästa surmjölken, men Dany visste att inga arakher skulle braka samman den kvällen, inte här i den heliga staden där det var förbjudet med klingor och blodspillan.

Khal Drogo satt av och intog sin plats på den höga bänken. Khal Jommo och khal Ogo, som redan befann sig i Vaes Dothrak med sina khalasarer då de anlände, fick hedersplatser till höger och vänster om Drogo. De tre khalernas blodsryttare satt nedanför dem och längre ner khal Jommos fyra hustrur.

Dany steg av sin silver och gav tyglarna till en av slavarna, och medan Doreah och Irri rättade till hennes kuddar såg hon sig om efter brodern. Även i den här långa, fullpackade salen borde Viserys ha varit iögonenfallande med sin ljusa hud, det silverblonda håret och sina trasiga kläder, men hon kunde inte se honom någonstans.

Blicken gled över de fullsatta borden vid väggarna där män vars flätor till och med var kortare än deras mandomar satt på trådslitna mattor och platta kuddar runt de låga borden, men alla ansikten hon såg hade svarta ögon och kopparfärgad hud. Hon fick syn på ser Jorah Mormont intill den mellersta eldgropen nära mitten av salen. Det var en plats som visade att man åtnjöt aktning även om det inte var någon hedersplats; dothrakierna uppskattade riddarens skicklighet med svärdet. Dany skickade Jhiqui för att hämta honom till hennes bord, och Mormont kom genast och föll på knä framför henne. ”Till er tjänst, khaleesi ”, sa han.

Hon klappade på den stoppade kudden av hästläder bredvid sig. ”Slå er ner och prata med mig.”

”Ni hedrar mig.” Riddaren satte sig på kudden med benen i kors. En slav knäböjde framför honom och höll fram ett träfat med mogna fikon, och ser Jorah tog ett och bet det mitt itu.

”Var är min bror?” frågade Dany. ”Han borde ha kommit till festen vid det här laget.”

”Jag såg hans höghet i morse”, berättade riddaren. ”Han sa att han tänkte bege sig till den västerländska marknaden för att försöka få tag i vin.”

”Vin?” upprepade Dany tvivlande. Viserys stod inte ut med smaken på den jästa surmjölken som dothrakierna drack, det visste hon, och han var ofta på basarerna nu för tiden där han drack med handelsmännen som kom i de stora karavanerna från öst och väst. Han tycktes föredra deras sällskap framför hennes.

”Vin”, bekräftade ser Jorah, ”och han funderar på att rekrytera soldater till sin armé bland soldenärerna som vaktar karavanerna.” En serveringsflicka satte för honom en blodpaj och han gav sig i kast med den med bägge händerna.

”Är det klokt?” undrade hon. ”Han har inget guld att betala soldater med, och tänk om han blir förrådd?” Karavanvakter bekymrades sällan av tankar på heder och ära, och troninkräktaren i Kungshamn skulle betala bra för broderns huvud. ”Ni har svurit honom tro- och huldhet, och därför borde ni ha följt med för att skydda honom.”

”Vi befinner oss i Vaes Dothrak”, påminde han henne, ”och här får ingen bära vapen eller utgjuta en människas blod.”

”Ändå dör människor”, påpekade hon, ”det har Jhogo berättat för mig. En del av köpmännen har eunucker med sig, jättelika män som stryper tjuvar med silkessnören. På det viset utgjuts inget blod och gudarna blir inte vreda.”

”Låt oss i så fall hoppas att er bror är klok nog att inte stjäla någonting.” Ser Jorah torkade fettet från munnen med baksidan av handen och lutade sig fram över bordet. ”Han hade planerat att ta era drakägg, men jag hotade med att jag skulle hugga av honom handen om han så mycket som rörde vid dem.”

För ett ögonblick var Dany så chockad att hon inte fick fram ett ord. ”Mina ägg…men de är mina, master Illyrio gav mig dem i brudgåva. Varför skulle Viserys vilja…de är bara stenar…”

”Detsamma kan man säga om rubiner och diamanter och eldopal, prinsessa, och drakägg är mycket sällsyntare. Köpmännen han har pokulerat med skulle sälja sin mandom för en enda av de där stenarna, och med alla tre skulle Viserys kunna köpa så många soldenärer han behöver.”

Det hade Dany inte vetat, hade inte ens misstänkt det. ”I så fall ska han få dem och han behöver inte stjäla dem. Han behövde bara fråga, för han är min bror och min sanne kung.”

”Han är er bror”, medgav ser Jorah.

”Ni förstår inte”, sa hon. ”Min mor dog då hon födde mig och min far och min bror Rhaegar redan innan dess. Jag skulle aldrig ens ha vetat vad de hette om inte Viserys funnits. Han var den ende som fanns kvar, den ende. Han är allt jag har.”

”En gång i tiden, ja”, instämde ser Jorah, ”men inte nu längre, khaleesi, för nu tillhör ni dothrakierna, och i ert moderliv rider hingsten som bestiger världen.” Han höll fram bägaren och en slavinna fyllde den med jäst stomjölk som luktade surt och var full av tjocka klumpar.

Dany viftade undan henne, för bara doften fick henne att må illa och hon tänkte inte ta risken att få upp hästhjärtat som hon tvingat i sig. ”Vad betyder det?” frågade hon. ”Vem är den här hingsten? Alla skrek orden åt mig, men jag förstår inte.”

”Hingsten är den khalernas khal som har utlovats i urgamla profetior, barn, och han ska ena dothrakierna till en enda khalasar och rida till världens ände, så sägs det i varje fall. Alla folk i hela världen ska bli hans hjord.”

”Å!” utbrast Dany med liten röst. Hon slätade till kaftanen över magens rundning. ”Och jag som gav honom namnet Rhaego.”

”Ett namn som får troninkräktarens blod att isas.”

Plötsligt slet Doreah i hennes ärm. ”Khaleesi ”, viskade tjänarinnan enträget, ”er bror…”

Dany blickade ut över den långa salen utan tak och fick syn på honom. Viserys kom stegande emot henne, och på hans vingliga gång förstod hon genast att han fått tag i vin och något som i brist på annat kunde kallas mod.

Han var klädd i sina scharlakansröda sidenkläder som blivit smutsiga och fläckiga. Manteln och handskarna var av svart sammet, men blekta av solen, stövlarna var torra och spruckna och det silverblonda håret matt och tovigt. Vid bältet dinglade ett långsvärd i sin läderskida, och dothrakierna betraktade svärdet då han gick förbi. Dany hörde svordomar, hotelser och ilskna muttranden stiga upp omkring sig som en flodvåg, och trummorna dunkade nervöst i otakt och dog bort.

En kall hand av fruktan slöts om hennes hjärta. ”Gå till honom”, befallde hon ser Jorah, ”och hejda honom. För hit honom och säg att han kan få drakäggen om det är dem han vill ha.” Riddaren kom snabbt på fötter.

”Var är min syster?” skrek Viserys med rösten grötig av vin. ”Jag är här för att delta i hennes fest. Hur vågar ni börja äta utan mig? Ingen äter före kungen. Var är hon? Slampan kan inte gömma sig för draken.”

Han stannade bredvid den största eldgropen och såg sig omkring på dothrakiernas ansikten. Det fanns fem tusen människor i salen och bara en handfull som kunde det gemensamma språket, men även om hans ord var obegripliga behövde man bara se på honom för att förstå att han var berusad.

Ser Jorah gick snabbt fram till honom, viskade något i hans öra och tog honom i armen, men Viserys slet sig loss. ”Håll tassarna borta från mig! Ingen rör draken utan tillstånd.”

Dany kastade en ängslig blick upp mot den höga bänken. Khal Drogo sa just någonting till de andra khalerna bredvid sig. Khal Jommo flinade och khal Ogo började gapskratta.

Ljudet av skratt fick Viserys att höja blicken. ”Khal Drogo”, sa han tjockt och rösten lät nästan artig, ”jag har kommit till festen.” Han vinglade bort från ser Jorah och styrde stegen mot de tre khalerna på den höga bänken.

Khal Drogo reste sig, spottade ut en räcka med ord på dothrakiska så fort att Dany inte hängde med och pekade. ”Khal Drogo säger att er plats inte är på den höga bänken”, översatte ser Jorah för brodern. ”Khal Drogo säger att er plats är där.”

Viserys tittade dit khalen pekade. Längst bak i den långa salen i ett hörn vid väggen och i djup skugga, så att bättre män slapp se dem, satt de lägsta av de lägsta: gröna, obeprövade pojkar, gamla män med grumliga ögon och stela leder, efterblivna och ofärdiga, långt från köttet och ännu längre från hedersplatserna. ”Det är ingen plats för en kung”, förklarade brodern.

”Det är rätt plats”, svarade khal Drogo på det gemensamma språket som Dany lärt honom, ”för kungen med ömma fötter.” Han klappade i händerna. ”En vagn! Hämta en vagn för khal rhaggat!”

Fem tusen dothrakier började skratta och hojta. Ser Jorah stod bredvid Viserys och skrek i hans öra, men oväsendet i salen var så högt att Dany inte kunde höra vad han sa. Brodern skrek tillbaka. De båda männen började slåss och Mormont knuffade omkull Viserys på marken.

Brodern drog svärdet.

Det nakna stålet lyste fasansfullt rött i skenet från eldgroparna. ”Rör mig inte!” väste Viserys. Ser Jorah backade ett steg och brodern tog sig ostadigt upp på benen. Han viftade med svärdet ovanför huvudet, den lånade klingan som master Illyrio gett honom för att han skulle verka mer kunglig. Dothrakierna skrek åt honom från alla håll och kanter och uttalade hemska förbannelser.

Ett skräckslaget skri undslapp Dany, för hon visste vad ett draget svärd innebar här även om brodern inte gjorde det.

Hennes röst fick Viserys att vrida på huvudet och först då upptäckte han henne. ”Där är hon ju”, sa han leende. Han stegade fram mot henne medan han skar genom luften med svärdet som för att skära sig en väg genom en mur av fiender, trots att ingen försökte hindra honom.

”Svärdet…du får inte”, bönföll hon honom. ”Snälla Viserys, det är förbjudet. Lägg ifrån dig svärdet och kom och sätt dig här hos mig på kuddarna. Det finns mat och dryck. Är det drakäggen du vill ha? Du kan få dem bara du lägger ifrån dig svärdet.”

”Gör som hon säger, dåre”, skrek ser Jorah, ”innan ni ser till att vi alla blir dödade.”

Viserys skrattade. ”De kan inte döda oss, för de får inte utgjuta blod här i den heliga staden, men jag kan.” Han satte svärdsspetsen mellan Danys bröst och lät den glida neråt, över den rundade magen. ”Jag vill ha det jag kom hit för”, talade han om för henne, ”jag vill ha kronan han lovade mig. Han köpte dig, men han betalade aldrig. Säg åt honom att jag vill ha det pris vi gjorde upp om annars tar jag tillbaka dig. Både dig och äggen. Han kan behålla sitt förbaskade föl, jag ska skära ut ungen och ge den åt honom.” Svärdsspetsen skar igenom sidenet och trycktes mot naveln. Viserys grät, såg hon, han grät och skrattade på samma gång, den här mannen som en gång varit hennes bror.

Avlägset, som om det kom långt bortifrån, hörde Dany sin tjänarinna Jhiqui snyfta av rädsla medan hon sa att hon inte vågade översätta, att khalen skulle binda henne och släpa henne efter sin häst ända upp till Bergens moder. Dany lade armen om flickan. ”Var inte rädd”, sa hon, ”jag ska säga det åt honom.”

Hon var inte säker på att hon kunde tillräckligt med ord, men när hon talat färdigt sa khal Drogo några korta meningar på dothrakiska och hon visste att han hade förstått. Hennes livs måne klev ner från den höga bänken. ”Vad sa han?” frågade mannen som varit hennes bror och ryggade tillbaka.

Det hade blivit så tyst i salen att hon kunde höra bjällrorna i khal Drogos hår pingla svagt för varje steg han tog, och hans blodsryttare följde efter honom som tre kopparfärgade skuggor. Daenerys hade blivit alldeles kall över hela kroppen. ”Han säger att du ska få en praktfull guldkrona som människorna ska darra inför.”

Viserys log och sänkte svärdet, och det var det sorgligaste, det som fick det att värka i hjärtat efteråt…hans leende. ”Det var allt jag ville ha”, sa han. ”Det jag blivit lovad.”

När Danys livs måne nådde fram till henne lade hon armen om midjan på honom. Khalen sa ett ord och hans blodsryttare störtade fram. Qotho grep mannen som varit hennes bror i armarna, och med sina stora händer bröt Haggo av ena handleden som om den varit en sticka. Cohollo tog svärdet ur hans livlösa fingrar, men inte ens nu förstod Viserys. ”Nej”, skrek han, ”ni kan inte bära hand på mig, för jag är draken, och jag ska bli krönt!”

Khal Drogo tog av sig bältet. Medaljongerna var av äkta guld, massiva och utsirade, och var och en var lika stor som en manshand. Han skrek ett kommando. Köksslavarna drog en tung järngryta från eldgropen, hällde ut stuvningen på marken och satte tillbaka grytan på elden. Drogo kastade i bältet och såg uttryckslöst på medan medaljongerna blev röda och började förlora formen. Hon kunde se eldar dansa i hans onyxsvarta ögon. En slav räckte honom ett par tjocka hästhårshandskar och han drog på sig dem utan att kasta så mycket som en blick på Viserys.

Viserys började skrika, den feges höga, gälla skri inför döden. Han vred sig och sparkade, gnällde som en hund och grät som ett barn, men dothrakierna höll honom mellan sig i ett järngrepp. Ser Jorah hade trängt sig fram till Dany och han lade handen på hennes axel. ”Vänd er bort, prinsessa, jag bönfaller er.”

”Nej.” Hon lade beskyddande armarna i kors över magens rundning.

Till slut tittade Viserys på henne. ”Snälla syster…Dany, berätta för dem…få dem…snälla syster…”

När guldet var till hälften smält och började rinna stack Drogo in händerna i lågorna och ryckte ut grytan. ”Krona!” vrålade han. ”Här, en krona för vagnkungen!” Och han satte grytan över huvudet på mannen som varit hennes bror.

Ljuden Viserys Targaryen gav ifrån sig då den där fasansfulla järnhjälmen täckte hans ansikte var omänskliga. Fötterna hamrade vilt mot marken, blev långsammare och stannade upp. Tjocka klumpar av smält guld droppade ner på bröstet och fick det att börja pyra i det scharlakansröda sidenet. Men ändå utgöts inte en enda droppe blod.

Han var ingen drake, tänkte Dany förunderligt lugn, för eld kan inte döda en drake.

EDDARD

Han gick genom kryptan under Vinterhed som han gjort tusentals gånger förut. Vinterns kungar följde honom med iskalla blickar då han gick förbi och skräckvargarna vid deras fötter vände på sina stora stenhuvuden och morrade. Slutligen kom han till graven där fadern vilade med Brandon och Lyanna bredvid sig. Lova mig, Ned, viskade Lyannas staty. Hon hade en krans av blekblå rosor och ögonen grät blod.

Eddard Stark satte sig upp med ett ryck. Hjärtat dunkade och han hade trasslat in sig i sängkläderna. Det var becksvart i rummet och någon bankade på dörren. ”Lord Eddard”, ropade en högljudd röst.

”Ett ögonblick.” Omtöcknad och naken stapplade han över det mörka rummet. När han öppnade dörren möttes han av Tomard med höjd knytnäve och Cayn med ett vaxljus i handen. Mellan dem stod kungens egen förvaltare.

Mannens ansikte kunde ha varit uthugget i sten, så orörligt var det. ”Ers nåd”, sa han entonigt, ”hans höghet konungen befaller er att komma. Genast.”

Så Robert hade kommit tillbaka från jakten, och det var inte en dag för tidigt. ”Jag behöver några minuter för att klä mig.” Ned lät mannen vänta utanför medan Cayn hjälpte honom på med kläderna: vit linnetunika och grå mantel, byxor med ena benet uppslitsat över gipset, ämbetsemblemet och sist av allt ett bälte av tunga silverlänkar. Han stack den valyriska dolken i slidan vid midjan.

Det var mörkt och stilla i Röda slottet då Cayn och Tomard eskorterade honom över den inre borggården. Månen hängde lågt över murarna och skulle snart vara full, och på krönet gick en soldat i gyllene mantel på vakt.

De kungliga gemaken låg i Maegors fäste, en väldig fyrkantig fästning belägen mitt i Röda slottet innanför fyra meter tjocka murar och en torrgrav kantad av järnspetsar — ett slott i slottet. Ser Boros Blount vaktade den bortre änden av vindbryggan och den vita stålrustningen såg spöklik ut i månljuset. Ned passerade ytterligare två riddare i kungsvakten: ser Preston Greenfield stod vid foten av trappan och ser Barristan Selmy väntade vid dörren till kungens sovgemak. Tre män i vita mantlar, tänkte han och mindes, och han genomfors av en underlig rysning. Ser Barristans ansikte var lika blekt som rustningen, och Ned behövde bara titta på honom för att veta att något fruktansvärt hade hänt. Den kunglige förvaltaren öppnade dörren. ”Lord Eddard Stark, kungens hand”, tillkännagav han.

”För hit honom”, ropade Robert med underligt tjock röst.

Brasor sprakade på de båda härdarna i vardera änden av sovrummet och fyllde det med ett dystert rött sken och hettan var kvävande. Robert låg i himmelssängen och stormäster Pycelle höll sig vid sängkanten medan lord Renly rastlöst gick av och an vid fönstren med de stängda fönsterluckorna. Tjänare ilade fram och tillbaka, lade mer ved på brasorna och hettade upp vin. Cersei Lannister satt på sängkanten bredvid maken, och hon var rufsig i håret, som om hon just vaknat, men det fanns inget sömnigt i blicken. Den följde Ned då Tomard och Cayn hjälpte honom över rummet, och han rörde sig långsamt, som om han var kvar i drömmen.

Kungen hade fortfarande stövlarna på sig, och Ned kunde se torkad lera och grässtrån på lädret där Roberts fötter stack ut under filten. En grön jacka låg slängd på golvet. Den hade skurits upp och tyget var fullt av rödbruna fläckar. Rummet luktade rök, blod och död.

”Ned”, viskade kungen då han fick syn på honom. Ansiktet var blekt som mjölk. ”Kom…närmare.”

Hans män förde honom närmare och Ned stödde sig med handen på sängstolpen. Han behövde bara titta på Robert för att inse hur illa ställt det var. ”Vad…?” började han med hopsnörd strupe.

”Ett vildsvin.” Lord Renly var fortfarande klädd i jaktkostym och manteln var nerstänkt av blod.

”En djävul”, sa kungen hest. ”Mitt eget fel. För mycket vin, vid alla sju helveten. Missade stöten.”

”Och var fanns ni andra?” frågade Ned lord Renly. ”Var fanns ser Barristan och kungsvakten?”

Det ryckte i mungiporna på lord Renly. ”Min bror befallde oss att stiga åt sidan så att han fick fälla vildsvinet själv.”

Eddard Stark lyfte på filten.

De hade gjort vad de kunde för att sy ihop honom, men det var långt ifrån tillräckligt. Vildsvinet måste ha varit en förfärlig best, för den hade slitit upp kungen från grenen till bröstvårtan med sina betar. De vinindränkta bandage som stormäster Pycelle lagt om var redan svarta av blod, och stanken från såret var ohygglig. Det vände sig i magen på Ned och han lät filten falla ner.

”Det stinker”, sa Robert, ”dödens stank, tror du inte att jag känner igen den. Det svinet tog kål på mig, men jag…gav betalt med samma mynt, Ned.” Kungens leende var lika gräsligt som såret, för tänderna var alldeles röda. ”Körde en kniv rakt igenom hans öga. Fråga de andra om du inte tror mig. Fråga dem.”

”Det är sant”, mumlade lord Renly, ”och på min brors befallning förde vi hem kroppen.”

”För festen”, viskade Robert. ”Gå nu, allihop, för jag måste få prata med Ned.”

”Robert, käre make…”, började Cersei.

”Jag sa gå ”, upprepade Robert med något av sin forna hetsighet. ”Har du svårt att fatta, kvinna?”

Cersei samlade värdigt ihop kjolarna och gick mot dörren. Lord Renly och de andra följde efter, men stormäster Pycelle dröjde sig kvar och händerna skakade då han höll fram en bägare med en tjock, vit vätska mot kungen. ”Vallmomjölk mot smärtan, ers höghet”, sa han. ”Drick.”

Robert slog bägaren ur handen på honom. ”Bort med dig, gamle dåre. Snart nog får jag ändå sova. Försvinn!”

Stormäster Pycelle gav Ned en bedrövad blick och hasade ut ur rummet.

”Vid alla sju helveten, Robert!” utbrast Ned då de blev ensamma. Det gjorde så ont i benet att han knappt kunde se klart eller kanske var det sorgen som fördunklade blicken. Han satte sig försiktigt ner på sängkanten bredvid sin gamle vän. ”Varför måste du alltid vara så envis?”

”Fan ta dig, Ned”, sa kungen med skrovlig röst, ”fast jag dödade ju besten i alla fall.” Han blängde ilsket på Ned genom det toviga svarta håret som föll ner över ögonen. ”Kunde du inte låta en karl jaga i lugn och ro. Ser Robar hittade mig och berättade om ser Gregor. Sa inget till Blodhunden. Låt Cersei överraska honom”, tillade han med ett skratt som övergick i en grymtning då en våg av smärta sköljde över honom. ”Vid alla gudar”, muttrade han och kvävde ett skrik. ”Flickan. Daenerys. Bara ett barn, du hade rätt…det är därför, flickan…gudarna skickade vildsvinet…för att straffa mig…” Kungen hostade blod. ”Fel, det var fel, jag…bara en flicka…Varys, Lillfinger, till och med min bror…värdelösa…det var ingen utom du, Ned…bara du som protesterade…” Han höjde matt handen. ”Papper och bläck. Där, på bordet. Skriv det jag säger.”

Ned slätade ut papperet över knäet och tog upp gåspennan. ”Som ni befaller, ers höghet.”

”Det här är Roberts av huset Baratheon testamente och sista vilja, den förste av hans namn, kung över andalerna och så vidare…Sätt in de förbaskade titlarna, du vet hur resten lyder. Härmed befaller jag Eddard av huset Stark, lord av Vinterhed och kungens hand, att tjäna som regent och riksföreståndare efter min…efter min död…och regera i mitt…i mitt ställe tills min son Joffrey blir myndig…”

”Robert…” Joffrey är inte din son, ville han säga men fick inte fram orden, för Roberts ansikte var så plågat av smärta att han inte kunde göra honom ännu mer illa. Så Ned böjde huvudet och skrev, men där kungen hade sagt ”min son Joffrey” krafsade han i stället ner ”min arvinge”. Bedrägeriet fick honom att känna sig besudlad. Vad gör man inte för kärleks skull, tänkte han. Må gudarna förlåta mig den här lögnen. ”Vad vill du mer att jag ska skriva?”

”Skriv det som behövs. Skydda och försvara, gamla gudar och nya. Du kan orden. Skriv, så ska jag underteckna testamentet. Ge det till rådet när jag är död.”

”Robert”, sa Ned med en röst som var tjock av sorg, ”gör mig inte detta. Dö inte ifrån mig. Riket behöver dig.”

Robert tog hans hand och kramade fingrarna hårt. ”Du är dålig på att ljuga, Eddard Stark”, sa han mödosamt, ”och riket…riket vet…vilken erbarmlig kung jag har varit. Lika usel som Aerys, må gudarna ha misskund med mig.”

”Nej, inte lika usel som Aerys, ers höghet”, försäkrade Ned sin döende vän. ”Inte på långt när lika usel som Aerys.”

Robert lyckades klämma fram ett blekt, rött leende. ”De ska åtminstone säga…att det sista jag gjorde var rätt. Du sviker mig inte. Du ska regera nu, och du kommer att avsky det ännu mer än jag…men du kommer att klara det bra. Har du skrivit färdigt?”

”Ja, ers höghet.” Ned räckte Robert testamentet och kungen krafsade ner sin namnteckning i blindo och lämnade kvar en stor blodfläck tvärs över papperet. ”Sigillet måste bevittnas.”

”Servera vildsvinet på min begravningsfest”, väste Robert, ”med ett äpple i munnen och knaperstekt skinn. Ät besten, ät tills du storknar. Lova mig, Ned.”

”Jag lovar.” Lova mig, Ned, ekade Lyannas röst.

”Flickan”, sa kungen. ”Daenerys. Låt henne leva, om du kan, om det inte är för sent…prata med dem…Varys, Lillfinger…låt dem inte döda henne. Och hjälp min son, Ned, så att han blir en bättre kung än jag.” Han gjorde en grimas av smärta. ”Må gudarna ha förbarmande med mig.”

”Det har de, min vän”, sa Ned, ”lita på det.”

Kungen slöt ögonen och verkade slappna av. ”Dödad av en gris”, muttrade han. ”Jag borde skratta, men det gör för ont.”

Ned skrattade inte. ”Ska jag kalla in de andra igen?”

Robert nickade svagt. ”Som du vill. Vid alla gudar, varför är det så kallt här inne?”

Tjänarna kom instörtande och skyndade sig att lägga mer ved på brasorna. Drottningen hade försvunnit, och det var åtminstone något att vara tacksam för. Om Cersei hade minsta förstånd borde hon ta barnen med sig och fly före dagbräckningen, tänkte Ned, för hon hade redan dröjt sig kvar alldeles för länge.

Kung Robert tycktes inte sakna henne, och han bad sin bror Renly och stormäster Pycelle att vara vittnen då han tryckte sitt sigill i det heta, gula vaxet som Ned hade droppat på testamentet. ”Ge mig nu något mot smärtan och låt mig dö.”

Stormäster Pycelle blandade skyndsamt ihop ännu en bägare vallmomjölk, och den här gången drack kungen djupt. Det svarta skägget var fullt av stora vita droppar då han slängde ifrån sig bägaren. ”Kommer jag att drömma?”

Det var Ned som svarade honom. ”Det kommer ni att göra, ers höghet.”

”Bra”, sa han och log, ”och jag ska hälsa till Lyanna från dig, Ned. Ta hand om mina barn, är du snäll.”

Då Ned hörde orden kändes det som om en kniv vreds om i hjärtat och först visste han inte vad han skulle säga, för han kunde inte förmå sig till att ljuga. Så mindes han oäktingarna: lilla Barra vid moderns bröst, Mya i Arryndalen, Gendry vid sin ässja och alla de andra. ”Jag ska vaka över dina barn som om de vore mina egna”, försäkrade han långsamt.

Robert nickade och slöt ögonen. Vallmomjölken jagade bort smärtan ur ansiktet och Ned såg sin gamle vän sjunka ner på de mjuka kuddarna. Snart sov han.

Tunga kedjor klirrade mjukt då stormäster Pycelle kom fram till Ned. ”Jag ska göra allt som står i min makt, ers nåd, men det har gått kallbrand i såret. Det tog dem två dagar att föra hem honom, och när jag äntligen fick honom i min vård var det för sent. Jag kan lindra hans höghets lidande, men bara gudarna kan rädda honom nu.”

”Hur länge till?” frågade Ned.

”Egentligen borde han redan vara död, och jag har aldrig sett en man klänga sig så envist fast vid livet.”

”Min bror har alltid varit stark”, insköt lord Renly, ”inte klok kanske men stark.” Pannan var våt av svett i den tryckande hettan i sovrummet, och han kunde ha varit Roberts vålnad där han stod, ung och mörk och stilig. ”Han dödade vildsvinet. Inälvorna hängde ut ur magen på honom, men ändå lyckades han på något sätt döda vildsvinet.” Rösten var full av förundran.

”Robert har aldrig lämnat ett slagfält så länge fienden stod på benen”, sa Ned.

Utanför dörren stod ser Barristan Selmy fortfarande på vakt vid torntrappan. ”Stormäster Pycelle har gett Robert vallmomjölk”, berättade Ned för honom. ”Se till att ingen stör hans vila utan mitt tillstånd.”

”Som ni befaller, ers nåd.” Ser Barristan såg ut att ha åldrats över en natt. ”Jag har svikit min heliga plikt.”

”Inte ens den tappraste riddare kan skydda en kung mot honom själv”, svarade Ned. ”Robert älskade att jaga vildsvin, och jag har sett honom fälla tusentals.” Han brukade stå orörlig med benen brett isär och det stora spjutet i händerna och ofta förbannade han vildsvinet då det anföll och väntade till sista sekunden, tills det nästan var över honom, innan han dödade det med en enda säker och våldsam stöt. ”Ingen kunde veta att det här skulle bli hans död.”

”Det är vänligt av er att säga så, lord Eddard.”

”Kungen sa samma sak själv och han skyllde på vinet.”

Den vithårige riddaren nickade trött. ”När vi äntligen hade jagat ut vildsvinet ur dess lya satt hans höghet och vajade i sadeln, men ändå befallde han oss andra att stiga åt sidan.”

”Vem gav kungen det där vinet, ser Barristan?” undrade Varys med låg, silkeslen röst.

Ned hade inte hört eunucken närma sig, men när han såg sig om stod Varys där. Han var klädd i en svart sammetskaftan som gick ända ner till golvet och ansiktet var nypudrat.

”Vinet kom från kungens egen vinlägel”, svarade ser Barristan.

”Bara en lägel? Man blir törstig av att jaga.”

”Jag höll inte räkningen på dem, men det var definitivt mer än en. Kungens väpnare hämtade en ny lägel så snart kungen bad om det.”

”En sådan plikttrogen pojke som såg till att hans höghet inte saknade förfriskningar”, anmärkte Varys.

Ned fick en bitter smak i munnen då han mindes de båda ljushåriga pojkarna som Robert skickat i väg för att hämta en bröstharnesksträckare. Kungen hade berättat historien för allihop på festen den kvällen och skrattat så han tjöt. ”Vilken av väpnarna?”

”Den äldre”, svarade ser Barristan. ”Lancel.”

”Jag känner den gossen väl”, sa Varys. ”En duktig pojke, ser Kevan Lannisters son, brorson till lord Tywin och kusin till drottningen. Jag hoppas den käre gossen inte klandrar sig själv, för barn är så känsliga och oskuldsfulla. Jag minns själv hur det var.”

Varys måste naturligtvis ha varit barn en gång, men Ned tvivlade på att han någonsin varit oskuldsfull. ”Ni nämner barn. Robert har ändrat uppfattning i fråga om Daenerys Targaryen, och vad ni än har vidtagit för åtgärder så vill jag att de återkallas. Genast.”

”Tyvärr kan genast vara för sent”, sa Varys, ”och jag är rädd för att fåglarna redan har flugit i väg, men jag ska göra vad jag kan, ers nåd. Med er tillåtelse.” Han bugade och försvann nedför trappan, och de mjuka tofflorna hördes knappt mot stenen.

Cayn och Tomard hjälpte Ned över vindbryggan då lord Renly kom ut ur Maegors fäste. ”Lord Eddard”, ropade han efter Ned, ”kan jag få tala med er ett ögonblick?”

Ned stannade. ”Som ni önskar.”

Renly kom emot honom. ”Skicka bort era män.” De möttes mitt på vindbryggan med torrgraven under sig, och månskenet färgade de vassa järnspetsarna silvervita.

Ned gjorde en gest och Tomard och Cayn böjde på huvudet och drog sig respektfullt undan. Lord Renly kastade en vaksam blick på ser Boros i bortre änden av vindbryggan och på ser Preston i dörröppningen bakom dem. ”Det där papperet.” Han lutade sig närmare. ”Var det om regentskapet? Har min bror utsett er till riksföreståndare?” Han väntade inte på svar. ”Ers nåd, jag har trettio man i min egen vaktstyrka och andra vänner dessutom, både riddare och lorder. Ge mig en timme, så ska jag ha samlat ihop hundra krigare åt er.”

”Vad ska jag med hundra krigare till, ers nåd?”

”Slå till! Nu medan slottet sover.” Renly kastade en blick över axeln på ser Boros igen och sänkte rösten till en enträgen viskning. ”Vi måste få bort Joffrey från hans mor och själva ta hand om honom, för den som har kungen har riket vare sig han är riksföreståndare eller ej. Vi borde även gripa Myrcella och Tommen, och när vi har Cerseis barn vågar hon inte sätta sig på tvären. Rådet kommer att godkänna er som riksföreståndare och göra Joffrey till er myndling.”

Ned gav honom en kall blick. ”Robert är inte död än, och gudarna kan fortfarande låta honom leva. Om inte ska jag kalla samman rådet så att det får höra hans sista ord och fundera på frågan om tronföljden, men jag tänker inte vanhedra hans sista timmar på jorden genom att utgjuta blod i hans salar och slita upp skrämda barn ur deras sängar.”

Lord Renly tog ett steg bakåt, spänd som en bågsträng. ”För varje ögonblick ni dröjer får Cersei ännu mer tid för sina förberedelser. När Robert dör kan det vara för sent för oss båda.”

”Då ska vi be för att Robert inte dör.”

”Den chansen är obefintlig”, påpekade Renly.

”Ibland är gudarna barmhärtiga.”

”Men det är inte klanen Lannister.” Lord Renly vände sig om och gick tillbaka över vallgraven, till tornet där hans bror låg döende.

När Ned äntligen återvände till sina gemak kände han sig trött och betryckt, men ändå var det inte tal om att gå och lägga sig igen, inte nu. När man kämpar om troner vinner man eller dör, hade Cersei Lannister sagt åt honom i gudaskogen, och Ned kom på sig med att undra om han gjort rätt i att tacka nej till lord Renlys erbjudande. Han gillade inte intriger, och det låg ingen ära i att hota barn, men ändå…om Cersei bestämde sig för att slåss i stället för att fly kunde han mycket väl behöva Renlys hundra krigare och fler därtill.

”Jag vill tala med Lillfinger”, sa han till Cayn, ”och om han inte är i sina gemak får du ta så många man du behöver och leta igenom varenda vinstuga och vartenda skökohus i Kungshamn tills du hittar honom. För hit honom innan dagen gryr.” Cayn bugade och försvann och Ned vände sig till Tomard. ” Vindhäxan avseglar då tidvattnet kommer in i morgon kväll. Har du valt eskort?”

”Tio man under Porthers befäl.”

”Tjugo, och du ska ta befälet”, förkunnade Ned. Porther var modig men egensinnig, och han ville att en klok och pålitlig person skulle vaka över hans döttrar.

”Som ni befaller, ers nåd”, svarade Tomard, ”och jag kan inte påstå att jag sörjer över att lämna det här stället. Jag saknar frugan.”

”Ni kommer att passera nära Draksten då skeppet styr norrut, och jag vill att du ska överlämna ett brev från mig.”

Tomard såg ängslig ut. ”Till Draksten, ers nåd?” Det gick hemska rykten om huset Targaryens fästning på klippön i Smala havet.

”Säg åt kapten Qos att hissa mitt baner så snart han kommer inom synhåll för ön, för de kan vara på sin vakt mot oväntade besökare, och om han är ovillig får du betala vad han begär. Jag ska ge dig ett brev som du ska överlämna till lord Stannis Baratheon och ingen annan, inte till förvaltaren eller befälhavaren för slottsvakten eller hans hustru utan bara till lord Stannis personligen.”

”Som ni befaller, ers nåd.”

När Tomard gått satt lord Eddard Stark och stirrade in i lågan på vaxljuset som stod bredvid honom på bordet, och för en kort stund överväldigades han av sorgen. Han ville inget hellre än att söka upp gudaskogen, knäböja framför hjärtträdet och be för Robert Baratheons liv, för den man som varit mer än en bror för honom. Senare skulle folk viska att Eddard Stark svikit kungens vänskap och gjort hans söner arvlösa, och han kunde bara hoppas att gudarna skulle veta bättre och att Robert skulle få reda på sanningen i landet på andra sidan graven.

Ned tog fram kungens testamente: en rulle sprött vitt pergament förseglat med gyllene vax, några korta ord och en blodfläck. Så liten skillnaden var mellan seger och förlust, mellan liv och död.

Han tog fram ett nytt papper och doppade gåspennan i bläckhornet. Till hans höghet Stannis av huset Baratheon, skrev han. När ni får det här brevet kommer er bror Robert, och vår kung under de senaste femton åren, att vara död. Han blev skadad av ett vildsvin då han jagade i kungsskogen…

Bokstäverna tycktes vrida och sno sig på papperet, och handen hejdade sig långsamt. Lord Tywin och ser Jaime var inte de som ödmjukt fann sig i vanära; de skulle fäkta hellre än fly. Utan tvivel var lord Stannis på sin vakt sedan mordet på Jon Arryn, men det var absolut nödvändigt att han genast avseglade mot Kungshamn med hela sin härsmakt innan klanen Lannister hann börja marschera.

Ned valde varje ord med omsorg, och när han var klar undertecknade han brevet Eddard Stark, lord av Vinterhed, kungens hand och riksföreståndare, läskade papperet, vek det två gånger och smälte sigillvaxet över ljuslågan.

Hans regentskap skulle bli kort, tänkte han medan vaxet mjuknade, för den nye kungen skulle välja sin egen hand och då skulle Ned bli fri att fara hem. Tanken på Vinterhed lockade fram ett blekt leende i ansiktet. Han ville höra Bran skratta en gång till, ville ge sig ut på falkjakt tillsammans med Robb, se Rickon leka. Han ville slumra in och sova drömlöst i sin egen säng med armarna hårt om sin älskade hustru Catelyn.

Cayn kom tillbaka just som han tryckte ner skräckvargssigillet i det mjuka vita vaxet. Desmond var med honom och mellan sig hade de Lillfinger. Ned tackade vakterna och skickade i väg dem.

Lord Petyr var klädd i en blå sammetstunika med puffärmar och den silverfärgade capen var prydd med härmfåglar. ”Jag antar att det är på sin plats att gratulera”, anmärkte han samtidigt som han slog sig ner.

Ned gav honom en ilsken blick. ”Kungen är sårad och ligger för döden.”

”Jag vet”, sa Lillfinger, ”och jag vet också att Robert har utnämnt er till riksföreståndare.”

Neds blick gick till kungens testamente som låg på bordet bredvid honom med obrutet sigill. ”Och hur kan ni veta det, ers nåd?”

”Varys antydde det”, svarade Lillfinger, ”och ni har just bekräftat det.”

Neds mun förvreds av ilska. ”Må djävulen ta Varys och hans små fåglar. Catelyn hade rätt, den mannen sysslar med svartkonst, och jag litar inte på honom.”

”Utmärkt. Ni lär er.” Lillfinger lutade sig framåt. ”Fast jag kan slå vad om att ni inte släpade hit mig mitt i mörka natten för att diskutera eunucken.”

”Nej”, medgav Ned. ”Jag känner till hemligheten som Jon Arryn dog för, och Robert lämnar inte efter sig några äkta barn, eftersom Joffrey och Tommen är Jaime Lannisters oäktingar från hans incestuösa förhållande med drottningen.”

Lillfinger höjde ögonbrynet. ”Chockerande”, utbrast han i en ton som inte lät det minsta chockerad. ”Flickan också? Utan tvekan. Så när kungen dör…”

”Övergår tronen rätteligen till lord Stannis, den äldre av Roberts båda bröder.”

Lord Petyr strök sig över pipskägget medan han begrundade saken. ”Det verkar så, såvida inte…”

”Såvida inte vad då, ers nåd? Det här är glasklart. Stannis är arvtagaren, och det kan inget ändra på.”

”Stannis kan inte ta tronen utan er hjälp, och om ni är klok ser ni till att Joffrey får den.”

Ned gav honom en stenhård blick. ”Har ni inte minsta gnutta heder i kroppen?”

”Å, en gnutta har jag nog”, svarade Lillfinger nonchalant. ”Hör på mig. Stannis är ingen vän till er och inte till mig heller, och det är knappt hans bröder står ut med honom. Mannen är som järn, hård och orubblig, och han kommer med all säkerhet att ge oss en ny hand och ett nytt råd. Utan tvekan kommer han att tacka er för kronan, men han kommer inte att älska er för det, och hans trontillträde betyder krig, för Stannis kan inte sitta lugnt på tronen förrän Cersei och hennes oäktingar är döda. Tror ni att lord Tywin kommer att sitta med armarna i kors medan man tar mått på hans dotters huvud för att hitta en lämplig påle? Casterlyklippan kommer att göra uppror och inte ensam. Robert var barmhärtig nog att förlåta de män som tjänade kung Aerys bara de svor honom trohetsed, men Stannis är inte lika förlåtande. Han har inte glömt belägringen av Stormens ände, och lorderna Tyrell och Redwyne vågar inte göra det. Varenda man som kämpade under drakbaneret eller gjorde revolt tillsammans med Balon Greyjoy kommer att ha all anledning att vara rädd, och om ni sätter Stannis på järntronen kan jag lova er att riket kommer att blöda.

Om vi nu ser på saken från andra sidan. Joffrey är bara tolv och Robert gav regentskapet till er, ers nåd. Ni är kungens hand och riksföreståndare, och makten är er, lord Stark. Det enda ni behöver göra är att sträcka ut handen och ta den. Slut fred med klanen Lannister och släpp dvärgen. Förmäl Joffrey med er Sansa, er yngre dotter med prins Tommen och er arvinge med Myrcella. Det dröjer fyra år tills Joffrey blir myndig, och vid det laget kommer han att betrakta er som en andra far. Om inte så…fyra år är en lång tid, ers nåd, tillräckligt lång för att röja lord Stannis ur vägen, och om Joffrey blir besvärlig kan vi alltid avslöja hans lilla hemlighet och sätta lord Renly på tronen.”

”Vi?” upprepade Ned.

Lillfinger ryckte på axlarna. ”Ni behöver någon som delar era bördor, och jag kan försäkra er att mitt pris är mycket lågt.”

”Ert pris.” Neds röst var iskall. ”Lord Baelish, det ni föreslår är högförräderi.”

”Bara om vi förlorar.”

”Ni glömmer en del saker”, upplyste Ned. ”Ni glömmer Jon Arryn och Jory Cassel och ni glömmer den här.” Han drog dolken ur slidan och lade den på bordet mellan dem: en kniv av drakben och valyriskt stål och lika vass som den hårfina skillnaden mellan rätt och fel, mellan sant och falskt och mellan liv och död. ”De skickade en man för att skära strupen av min son, lord Baelish.”

Lillfinger suckade. ”Jag är rädd för att jag glömde det, ers nåd, och jag ber er förlåta mig. För ett ögonblick tänkte jag inte på att det var en Stark jag talade med.” Munnen drogs till en grimas. ”Så det blir Stannis och krig?”

”Det är inget val. Stannis är arvtagaren.”

”Fjärran vare det mig att säga emot riksföreståndaren, men vad vill ni mig? För ni vill inte ha min visdom, det är då ett som är säkert.”

”Jag ska göra mitt bästa för att glömma er visdom”, sa Ned med avsmak. ”Jag kallade hit er för att be om den hjälp som ni lovade Catelyn. Det här är en farlig stund för oss alla. Robert har utsett mig till riksföreståndare, det är sant, men i världens ögon är Joffrey fortfarande hans son och arvinge. Drottningen har dussintalet riddare och hundra soldater som kommer att göra precis som hon befaller, tillräckligt många för att besegra vad som återstår av min egen livvakt. Och för allt jag vet kan hennes bror Jaime vara på väg mot Kungshamn i spetsen för en armé medan vi står här och pratar.”

”Och själv har ni ingen armé.” Lillfinger lekte med dolken på bordet och svängde långsamt runt den med fingret. ”Lord Renly och klanen Lannister tål inte varandra, och lord Yohn Royce, ser Balon Swann, ser Loras, lady Tanda och tvillingarna Redwyne har alla ett följe av riddare och edsvurna soldater här vid hovet.”

”Renly har trettio man i sin egen livvakt och resten av dem ännu färre. Det räcker inte även om jag kunde vara säker på att allihop ställer sig på min sida, och därför måste jag ha stadsvakten. Den är två tusen man stark och de har svurit att försvara slottet och staden och upprätthålla kungens frid.”

”Ja, men när drottningen utropar en kung och handen en annan, vems frid ska de då upprätthålla?” Lord Petyr snärtade till dolken med fingret så att den började snurra och den for runt, runt medan den vickade och krängde. När den slutligen saktade in och stannade pekade bladet på Lillfinger. ”Där har ni svaret”, sa han och log. ”De följer den som betalar dem.” Han lutade sig bakåt och såg Ned rakt i ansiktet, och de grågröna ögonen lyste av hån. ”Ni bär er heder som en rustning, Stark, och ni tror att den skyddar er, men den tynger bara ner er och gör det svårt för er att handla. Titta på er nu. Ni vet varför ni kallade hit mig, och ni vet vad ni vill be mig om. Ni vet att det måste göras, men det är inte ärofullt, så orden fastnar i halsen.”

Ned var alldeles stel i nacken och så arg att han inte litade på sin egen röst.

Lillfinger skrattade. ”Jag borde tvinga er att säga det, men det skulle vara grymt, så frukta inte, min bäste lord. För den kärlek jag hyser till Catelyn ska jag snarast gå till Janos Slynt och försäkra mig om att stadsvakten är er. Sex tusen guldstycken borde räcka: en tredjedel till befälhavaren, en tredjedel till officerarna och en tredjedel till soldaterna. Vi skulle kanske kunna köpa dem för halva den summan, men jag föredrar att inte ta några risker.” Leende tog han upp dolken från bordet och räckte den till Ned med fästet först.

JON

Jon bröt fastan med äppelkaka och blodkorv då Samwell Tarly dunsade ner på bänken bredvid honom. ”Jag har blivit kallad till kapellet”, viskade Sam upphetsat. ”De låter mig sluta med träningen, och jag ska bli en edsvuren broder tillsammans med er andra. Kan du tänka dig?”

”Nej, är det sant?”

”Ja, jag ska hjälpa mäster Aemon med biblioteket och fåglarna, för han behöver någon som kan läsa och skriva brev.”

”Det kommer du att klara galant”, försäkrade Jon leende.

Sam såg sig ängsligt omkring. ”Är det dags att gå? Jag får inte komma för sent, för då kanske de ändrar sig.” Han hoppade nästan då de gick över den ogräsbevuxna borggården. Dagen var varm och solig och små rännilar vatten sipprade nedför sidorna av muren och fick isen att gnistra och glänsa.

Inne i kapellet fångade den stora kristallen morgonljuset som strömmade in genom söderfönstret och spred det i en regnbåge över altaret. Pyp bara gapade när han fick syn på Sam och Paddan körde in fingret i sidan på Grenn, men ingen vågade säga ett ord. Celladar, kaplanen, svingade ett rökelsekar och fyllde luften med välluktande rökelse, som påminde Jon om lady Starks lilla kapell på Vinterhed, och för en gångs skull verkade kaplanen vara nykter.

De höga officerarna steg in i samlad tropp: mäster Aemon, som stödde sig på Clydas, ser Alliser med kall och bister blick, befälhavaren, som var praktfullt klädd i en svart yllejacka med försilvrade agraffer i form av björnklor. Bakom dem kom de främsta medlemmarna i de tre skråna: den rödbrusige överförvaltaren Bowen Marsh, förste byggaren Othell Yarwyck och ser Jaremy Rykker som förde befälet över gränsjägarna i Benjen Starks frånvaro.

Mormont ställde sig framför altaret och regnbågen lyste på hans stora, skalliga huvud. ”Ni kom till oss som fredlösa”, började han, ”tjuvjägare, våldtäktsmän, gäldenärer, mördare och tjuvar. Ni kom till oss som barn, och ni kom till oss ensamma, i kedjor, utan vänner eller heder. Ni kom till oss rika och ni kom till oss fattiga, och en del av er bär förnäma hus namn medan andra bara har oäktingars namn eller inget namn alls. Men det spelar ingen roll, för allt det där tillhör nu det förflutna, och på muren är vi alla av samma hus.

I kvällningen, då solen går ner och mörkret sänker sig, ska ni avlägga era löften, och från och med den stunden är ni edsvurna bröder i nattens väktare. Era brott ska vara förlåtna och era skulder glömda, och på samma sätt måste även ni stryka ett streck över tidigare lojaliteter och glömma gamla oförrätter liksom gamla vänner, för här börjar ni om på nytt.

En edsvuren broder i nattens väktare lever sitt liv för riket, inte för en kung eller en lord eller för ett hus heder, och inte heller för guld eller ära eller en kvinnas kärlek, utan för riket och alla människor i det. En edsvuren broder i nattens väktare tar ingen hustru och avlar inga söner. Vår hustru är plikten, vår älskarinna är äran, och ni är de enda söner vi någonsin kommer att få.

Ni har lärt er orden i det löfte ni ska avlägga, men tänk efter noga innan ni svär eden, för när ni väl har tagit den svarta dräkten finns det ingen återvändo och straffet för desertering är döden.” Gamle björnen gjorde en paus innan han tillade: ”Finns det några bland er som vill lämna vårt sällskap? Gå nu i så fall, och ingen ska tänka illa om er.”

Ingen rörde sig.

”Bra”, sa Mormont. ”Ni får avlägga era löften här i kvällningen inför kaplan Celladar och mästaren i ert skrå. Är det någon av er som håller fast vid de gamla gudarna?”

Jon reste sig. ”Det gör jag, ers nåd.”

”Jag förmodar att du vill svära eden inför ett hjärtträd precis som din farbror gjorde”, sa Mormont.

”Ja, ers nåd”, svarade Jon. Gudarna i kapellet hade inget med honom att göra, för de första människornas blod flöt i ätten Starks ådror.

Bakom sig hörde han Grenn viska. ”Det finns väl ingen gudaskog här? Jag har då aldrig sett någon.”

”Du skulle inte ens se en hjord uroxar förrän de trampade ner dig i snön”, viskade Pyp tillbaka.

”Det skulle jag visst”, envisades Grenn. ”Jag skulle se dem på långt håll.”

Mormont själv bekräftade Grenns farhågor. ”Svarta slottet har inget behov av någon gudaskog, för bortom muren står spökskogen precis som den stod under gryningsåldern, långt innan andalerna förde den sjusidiga kristallen över Smala havet. Ni ska finna en dunge med ödesträd en fjärdingsväg härifrån och kanske även era gudar.”

”Ers nåd.” Rösten fick Jon att kasta en förvånad blick över axeln. Samwell Tarly hade rest sig, och den fete pojken torkade av sina svettiga handflator på tunikan. ”Får jag…får jag också följa med och svära eden vid hjärtträdet?”

”Håller huset Tarly också fast vid de gamla gudarna?” frågade Mormont.

”Nej, ers nåd”, svarade Sam med tunn, nervös röst. De höga officerarna skrämde honom, det visste Jon, och gamle björnen mest av alla. ”Jag fick mitt namn i ljuset från den sjusidiga kristallen i kapellet på Horn Hill, precis som min far och hans far och alla andra i ätten Tarly i tusentals år.”

”Varför vill du överge din fars och ditt hus gudar?” undrade ser Jaremy Rykker.

”Nattens väktare är mitt hus nu”, förklarade Sam, ”och de sju gudarna har aldrig svarat på mina böner. Kanske kommer de gamla gudarna att göra det.”

”Som du vill, pojk”, sa Mormont, och både Sam och Jon satte sig igen. ”Vi har placerat var och en av er i ett skrå, allt efter våra behov och era färdigheter.” Bowen Marsh steg fram och räckte honom ett papper, och befälhavaren rullade upp det och satte i gång att läsa. ”Halder till byggarna”, började han och Halder nickade stelt för att visa sitt gillande. ”Grenn till gränsjägarna, Albett till byggarna, Pypar till gränsjägarna.” Pyp kastade en blick på Jon och viftade med öronen. ”Samwell till förvaltarna.” Sam sjönk ihop av lättnad och torkade sig i pannan med en sidennäsduk. ”Matthar till gränsjägarna, Dareon till förvaltarna, Todder till gränsjägarna, Jon till förvaltarna.”

Förvaltarna? Först trodde Jon inte sina öron. Mormont måste ha läst fel. Han började resa sig och öppnade munnen för att tala om för dem att det måste ha blivit något misstag…så fick han se att ser Alliser Törne iakttog honom med ögon lika glänsande som två flisor av obsidian och då visste han.

Gamle björnen rullade ihop papperet. ”Mästarna informerar er om era plikter. Må gudarna beskydda er, mina bröder.” Befälhavaren bugade lätt för dem och gick sin väg. Ser Alliser följde efter honom med ett svagt leende i ansiktet, och Jon hade aldrig sett vapenmästaren se så belåten ut.

”Gränsjägare, följ mig”, ropade ser Jaremy Rykker då de försvunnit. Pyp stirrade på Jon samtidigt som han långsamt reste sig. Öronen var röda. Grenn flinade brett och verkade inte ha märkt att något var på tok. Matthar och Paddan föll in bredvid dem då allihop följde ser Jaremy ut ur kapellet.

”Byggare”, ropade Othell Yarwyck, och Halder och Albett traskade ut efter förste byggaren med de infallna kinderna.

Jon tittade sig klentroget omkring och kände sig nästan illamående. Mäster Aemons blinda ögon var höjda mot ljuset som han inte kunde se och kaplanen höll på med kristallerna på altaret. Bara Sam och Dareon satt kvar på bänkarna: en fet pojke, en trubadur…och han.

Överförvaltaren Bowen Marsh gnuggade sina knubbiga händer. ”Samwell, du ska hjälpa mäster Aemon i voljären och biblioteket, och Chett blir förflyttad till hundgården för att syssla med hundarna. Du får hans cell, så att du är nära livmedikusen både dag och natt. Jag hoppas du tar väl hand om honom, för han är mycket gammal och betyder mycket för oss.

Dareon, jag har fått veta att du har sjungit vid många höga lorders bord och delat mat och dryck med dem. Vi tänker skicka dig till Östvakten vid havet. Din gom kan kanske bli till hjälp för Cotter Pyke när handelsgalärerna kommer in och gör affärer. Vi betalar alldeles för mycket för salt kött och inlagd sill, och kvaliteten på den olivolja vi fått har varit helt undermålig. Sök upp Borcas då du kommer dit, för han ska hålla dig sysselsatt när inga skepp ligger inne.”

Marsh vände sig om och log mot Jon. ”Mormont har begärt att få dig som sin personlige förvaltare, Jon, och du ska sova i en cell under hans gemak i befälhavarens torn.”

”Och vilka blir mina plikter?” frågade Jon skarpt. ”Ska jag servera befälhavarens måltider, hjälpa honom på med kläderna och hämta hett vatten till hans bad?”

”Naturligtvis.” Marsh rynkade pannan då han hörde Jons ton. ”Och du ska springa ärenden åt honom, se till att hålla brasorna vid liv i hans gemak, byta hans lakan och filtar dagligen och göra allt annat som befälhavaren kräver av dig.”

”Tar ni mig för en tjänare?”

”Nej”, inföll mäster Aemon från den bakre delen av kapellet. Clydas hjälpte honom att resa sig upp. ”Vi tog dig för en i nattens väktare…men vi kanske tog fel.”

Det var på vippen att Jon bara gick därifrån. Hade de tänkt sig att han skulle kärna smör och sy jackor som en flicka i resten av sitt liv? ”Får jag gå?” frågade han stelt.

”Som du vill”, svarade Bowen Marsh.

Dareon och Sam följde med honom, och de lämnade kapellet under tystnad. Då de kommit ut på borggården blickade Jon upp mot muren som lyste i solen och den smältande isen kröp nedför sidan och såg ut som hundratals smala fingrar. Jon var så rasande att han skulle ha velat krossa hela muren även om världen rasade med den.

”Lugna dig, Jon!” utbrast Samwell Tarly upphetsat. ”Inser du inte vad det här betyder?”

Jon vände sig ilsket mot honom. ”Jag ser ser Allisers blodiga hand, det är allt. Han ville vanära mig, och det har han också lyckats med.”

Dareon gav honom en blick. ”Förvaltarnas skrå passar bra för sådana som dig och mig, Sam, men inte för lord Snö.”

”Jag är bättre än någon av er på att hantera ett svärd och rida”, fräste Jon. ”Det är inte rättvist!”

”Rättvist?” upprepade Dareon med ett hånleende. ”Flickan väntade på mig lika naken som den dag hon föddes. Hon drog in mig genom fönstret, och du ska prata om rättvisa?” Han gick sin väg.

”Det är ingen skam att vara förvaltare”, påpekade Sam.

”Tror du att jag vill ägna resten av livet åt att tvätta en gammal mans underkläder?”

”Den här gamle mannen råkar faktiskt vara befälhavare för nattens väktare”, påminde Sam, ”och du kommer att vara tillsammans med honom dag och natt. Ja, du ska hälla upp vin åt honom och se till att han har rena sängkläder, men du ska också skriva hans brev, vara med honom på rådslag och vara hans väpnare i strid. Du kommer att vara som hans skugga och få veta allting, vara delaktig i allt…och Bowen Marsh sa att Mormont själv hade begärt att få dig!

När jag var liten brukade min far kräva att jag skulle vara med honom i stora salen under audiensen, och då han red till Höggården för att böja knä för lord Tyrell tvingade han mig att följa med. Fast senare började han ta med sig Dickon i stället och lämnade mig hemma, och han brydde sig inte längre om ifall jag var med på audienserna, bara Dickon var där. Han ville ha sin arvinge vid sin sida, förstår du inte det? För att se och lyssna och lära av allt han gjorde. Jag kan slå vad om att det var därför lord Mormont begärde att få dig, Jon. Vad skulle det annars vara? Han vill lära upp dig, så att du en dag kan föra befälet!”

Jon var alldeles förstummad, men det var sant, och lord Eddard hade ofta låtit Robb vara med på rådslagen hemma på Vinterhed. Kunde Sam ha rätt? Till och med en oäkting kunde stiga högt i graderna i nattens väktare, påstods det. ”Jag har aldrig bett om något sådant”, sa han envist.

”Ingen av oss har bett att få komma hit”, påpekade Sam.

Och plötsligt skämdes Jon Snö.

Samwell Tarly var visserligen feg, men han hade mod nog att acceptera sitt öde som en man. På muren får en man bara vad han förtjänar, hade Benjen Stark sagt sista kvällen Jon såg honom i livet. Du är ingen gränsjägare, Jon, utan en grön pojke som fortfarande doftar sommar. Han hade hört att oäktingar blev vuxna fortare än andra barn; på muren blev man vuxen eller dog.

Jon suckade djupt. ”Du har rätt, och jag uppförde mig som en barnunge.”

”Då stannar du och svär eden tillsammans med mig?”

”Gudarna väntar på oss.” Jon tvingade sig att le.

De gav sig i väg sent samma eftermiddag. Det fanns inga portar, varken här i Svarta slottet eller någonstans längs den fem hundra kilometer långa muren, utan de ledde hästarna genom en smal tunnel som huggits ut i isen och kalla, mörka väggar tryckte på från sidorna i den slingrande passagen. Tre gånger blockerades vägen av gallergrindar av järn, och de måste stanna medan Bowen Marsh tog fram sina nycklar och låste upp låsen i de tunga kedjorna som de hölls fast med. Jon kände hur den enorma tyngden pressade ner honom där han väntade bakom överförvaltaren. Luften var kallare än i graven och mer stilla, och han kände sig förunderligt lättad då de kom ut ur tunneln på norra sidan muren.

Sam blinkade mot det skarpa ljuset och såg sig ängsligt omkring. ”Rövarna…de skulle väl inte…de skulle väl aldrig våga komma så här nära muren?”

”De har aldrig gjort det i alla fall.” Jon svingade sig upp i sadeln. Då Bowen Marsh och deras eskort av gränsjägare hade satt upp stack Jon två fingrar i munnen och visslade och Gast kom skuttande ut ur tunneln.

Överförvaltarens ponny gnäggade och backade undan för skräckvargen. ”Tänker du ta med den där besten?”

”Ja, ers nåd”, svarade Jon. Gast lyfte på huvudet och verkade vädra i luften. I nästa ögonblick gav han sig i väg, störtade över det stora ogräsbevuxna fältet och försvann bland träden.

När de kommit in i skogen var det som att befinna sig i en annan värld. Jon hade ofta jagat tillsammans med fadern och Jory och sin bror Robb, och han hittade i vargskogen vid Vinterhed lika bra som någon annan. Spökskogen såg ungefär likadan ut, men ändå kändes den helt annorlunda.

Kanske handlade allt om vetskap. De hade ridit förbi världens ände, och på något sätt förändrade det allt, och varenda skugga verkade mörkare, vartenda ljud hotfullare, och träden stod tätt och stängde ute ljuset från den nedgående solen. Den tunna snöskorpan brast under hästarnas hovar, och ljudet lät som krasande ben, och när vinden fick det att prassla i löven kändes det som om kalla fingrar rörde sig längs Jons ryggrad. De hade muren bakom sig och bara gudarna visste vad som fanns framför dem.

Solen höll på att sjunka bakom träden då de nådde fram till sitt mål, en liten glänta djupt inne i skogen där nio ödesträd växte i en ojämn cirkel. Jon drog häftigt efter andan och han såg Sam Tarly stirra. Inte ens i vargskogen hittade man någonsin mer än två eller tre av de vita träden på en och samma plats; en dunge med nio hade aldrig förut skådats. På marken låg fallna löv, blodröda på ovansidan och svarta av röta på undersidan. De tjocka, släta stammarna var bleka som ben med nio ansikten som stirrade inåt och den torkade saven som satt i ögonen var röd och hård som rubin. Bowen Marsh befallde dem att lämna hästarna utanför cirkeln. ”Det här är en helig plats, och vi ska inte vanhelga den.”

Då de steg in i dungen vände sig Samwell Tarly långsamt om medan han i tur och ordning betraktade ansiktena. Inga var helt lika. ”De iakttar oss”, viskade han. ”De gamla gudarna.”

”Ja.” Jon knäböjde och Sam ställde sig på knä bredvid honom.

De svor eden tillsammans medan det sista ljuset bleknade i väster och den grå dagern blev till svart natt.

”Hör mina ord och bär vittne om mitt löfte”, sa de och deras röster fyllde dunklet i dungen. ”Natten närmar sig och nu börjar min vakt som inte tar slut förrän vid min död. Jag ska inte ta någon hustru, inte äga några landområden, inte avla några barn. Jag ska inte bära någon krona och inte vinna ära utan leva och dö på min post. Jag är svärdet i mörkret, jag är väktaren på muren. Jag är elden som brinner i kylan, ljuset som kommer med gryningen, hornet som väcker dem som sover, skölden som skyddar människornas riken. Jag ger mitt liv och min ära till nattens väktare, för den här natten och alla andra nätter som ska komma.”

Det blev tyst i skogen. ”Ni knäböjde som pojkar”, förkunnade Bowen Marsh högtidligt. ”Res er nu upp som edsvurna män i nattens väktare.”

Jon sträckte fram handen för att dra upp Sam på fötter, och gränsjägarna samlades runt omkring dem för att leende gratulera dem, alla utom den buttre gamle skogvaktaren Dywen. ”Det är bäst vi börjar rida tillbaka, ers nåd”, sa han till Bowen Marsh. ”Mörkret faller och det finns en lukt hos natten som jag inte gillar.”

Med ens var Gast tillbaka och kom tyst smygande mellan två ödesträd. Vit päls och röda ögon, tänkte Jon med en plötslig obehagskänsla. Precis som träden…

Vargen hade något i käften, något svart. ”Vad är det han har där?” frågade Bowen Marsh och rynkade pannan.

”Hit, Gast.” Jon knäböjde. ”Kom hit med det.”

Skräckvargen skuttade fram till honom, och Jon hörde Samwell Tarly dra häftigt efter andan.

”Vid alla gudar”, muttrade Dywen, ”det är en hand.”

EDDARD

Det grå gryningsljuset strömmade in genom fönstret då dånet av hovslag väckte Eddard Stark ur hans korta, utmattade sömn. Han lyfte huvudet från bordet för att titta ner på borggården där män i ringbrynjor, läder och karmosinröda mantlar fick morgonen att eka av ljudet av svärdssång medan de red ner konstgjorda krigare fyllda med halm. Ned såg Sandor Clegane galoppera över den hårt packade marken och köra lansen med dess järnspets genom huvudet på dockan. Det grova linnetyget slets sönder och halmen flög åt alla håll medan klanen Lannisters soldater skämtade och svor.

Är den här modiga uppvisningen till för min skull? undrade han. I så fall var Cersei en större dumbom än han hade trott. Må djävulen ta henne, tänkte han. Varför har kvinnan inte flytt? Jag har gett henne chans efter chans…

Morgonen var mulen och dyster. Ned bröt fastan tillsammans med sina döttrar och mamsell Mordana. Sansa, som fortfarande var otröstlig, stirrade trumpet på maten och vägrade att äta, men Arya slukade allt som sattes för henne. ”Syrio säger att vi har tid med en sista lektion innan vi inskeppar oss i kväll”, sa hon. ”Får jag, far? Alla mina saker är packade.”

”En kort lektion, och se till att du har tid att bada och byta kläder, för jag vill att ni ska vara klara att ge er av härifrån vid middagstid. Förstått?”

”Vid middagstid”, lovade Arya.

Sansa tittade upp från tallriken. ”Om hon får ta en danslektion, varför låter du då inte mig säga adjö till prins Joffrey?”

”Jag följer gärna med henne, lord Eddard”, erbjöd sig mamsell Mordana, ”och jag garanterar att hon ska vara tillbaka i tid.”

”Jag är ledsen, Sansa, men det är oklokt att gå till Joffrey nu.”

Sansas ögon fylldes av tårar. ”Men varför?”

”Din far vet bäst, Sansa”, förmanade mamsell Mordana, ”och du ska inte ifrågasätta hans beslut.”

”Det är orättvist!” Sansa sköt tillbaka stolen från bordet så att den föll omkull och sprang gråtande ut ur salongen.

Mamsell Mordana reste sig, men Ned tecknade åt henne att sätta sig igen. ”Låt henne vara, mamsell. Jag ska försöka få henne att förstå när vi alla är i trygghet tillbaka på Vinterhed.” Guvernanten böjde på huvudet och satte sig igen för att avsluta frukosten.

En timme senare kom stormäster Pycelle till Eddard Stark i hans salong, och axlarna var hopsjunkna som om ämbetskedjan runt halsen blivit för tung att bära. ”Ers nåd”, sa han, ”kung Robert är död. Må gudarna låta honom vila i frid.”

”Nej”, invände Ned, ”för han avskydde att vila. Må gudarna ge honom kärlek och skratt och glädjen av en rättfärdig strid.” Han kände sig förunderligt tom trots att han väntat på det här besöket, för med de orden var det något som dog inom honom. Han skulle utan att tveka ha avstått från alla sina titlar för friheten att få gråta…men han var Roberts hand och den stund han fruktat var inne. ”Var vänlig och kalla medlemmarna i rådet hit till min salong”, bad han Pycelle. Handens torn var så säkert han och Tomard förmått göra det, men han kunde inte säga detsamma om rådssalen.

”Ers nåd?” Pycelle blinkade. ”Nog kan väl rikets affärer vänta till i morgon när sorgen har lagt sig en smula.”

”Jag är rädd för att vi måste samlas genast”, svarade Ned lågmält men bestämt.

Pycelle bugade. ”Som handen befaller.” Han kallade på sina tjänare och skickade i väg dem och tackade sedan tacksamt ja till Neds erbjudande om en stol och en bägare sött öl.

Ser Barristan Selmy var den förste som kom, oklanderligt klädd i vit mantel och glänsande rustning. ”Mina herrar”, sa han, ”min plats är hos den unge kungen nu, och med er tillåtelse ber jag att få uppvakta honom.”

”Er plats är här, ser Barristan”, förklarade Ned.

Därefter kom Lillfinger som fortfarande var iförd samma blå sammetstunika och silverfärgade cape prydd med härmfåglar som han burit kvällen innan och hans stövlar var dammiga, som om han varit ute och ridit. ”Mina herrar”, sa han och log åt inget särskilt innan han vände sig till Ned. ”Det lilla uppdraget ni anförtrodde mig är utfört, lord Eddard.”

Varys rörde sig nästan ljudlöst i sina mjuka tofflor då han steg in insvept i ett moln av lavendel. Han var nybadad och fräsch och det runda ansiktet var nypudrat. ”Mina små fåglar sjunger en sorglig sång i dag”, sa han samtidigt som han satte sig. ”Riket gråter. Ska vi börja?”

”När lord Renly kommer”, svarade Ned.

Varys gav honom en beklagande blick. ”Jag är rädd för att lord Renly har lämnat staden.”

”Lämnat staden?” Ned hade räknat med Renlys stöd.

”Han gav sig i väg genom en sidodörr en timme före gryningen i sällskap med ser Loras Tyrell och ett femtiotal följeslagare”, upplyste Varys. ”Senast de sågs galopperade de söderut i full karriär, förmodligen på väg mot Stormens ände eller Höggården.”

Där rök Renly och hans hundra krigare. Ned gillade inte alls det här, men det var inget att göra åt saken. Han tog fram Roberts testamente. ”Kungen kallade mig till sin sida i går kväll och befallde mig att nedteckna hans sista ord. Lord Renly och stormäster Pycelle var vittnen medan Robert förseglade testamentet som senare skulle öppnas av rådet efter hans död. Ser Barristan, om ni vill vara så vänlig?”

Befälhavaren för kungsvakten undersökte papperet. ”Kung Roberts sigill och obrutet.” Han öppnade testamentet och läste: ”Det här är Roberts av huset Baratheon testamente och sista vilja, den förste av hans namn, kung över andalerna och rhoynarerna och de första människorna, härskare över de sju konungarikena och rikets beskyddare. Härmed befaller jag Eddard av huset Stark, lord av Vinterhed och kungens hand, att tjäna som regent och riksföreståndare efter min död och regera i mitt ställe tills min arvinge blir myndig.”

Nu råkar han faktiskt vara myndig, tänkte Ned men gav inte uttryck för tanken, för han litade varken på Pycelle eller Varys. Och det var ser Barristans plikt att skydda och försvara pojken som han trodde var hans nye kung, och den gamle riddaren skulle inte överge Joffrey i första taget. Nödvändigheten att föra de andra bakom ljuset gav Ned en bitter smak i munnen, men han visste att han måste gå försiktigt fram, att han måste behålla sina planer för sig själv och spela med i spelet tills han satt säkert i sadeln som riksföreståndare. Tids nog skulle han kunna ta itu med tronföljden, när Arya och Sansa var välbehållna tillbaka på Vinterhed och lord Stannis hade återvänt till Kungshamn med hela sin härsmakt.

”Jag vill be rådet bekräfta min utnämning till riksföreståndare i enlighet med Roberts sista vilja”, sa Ned medan han betraktade deras ansikten och undrade vilka tankar som dolde sig bakom Pycelles halvslutna ögonlock, Lillfingers lättjefulla småleende och Varys nervöst fladdrande fingrar.

Dörren öppnades och tjocke Tom steg in i salongen. ”Ursäkta, mina herrar, men kungens förvaltare insisterar…”

Den kunglige förvaltaren steg in och bugade. ”Ärade lorder, kungen befaller att hans lilla råd genast ska samlas i tronsalen.”

Ned hade räknat med att Cersei skulle agera snabbt och befallningen kom inte som någon överraskning. ”Kungen är död”, sa han, ”men vi följer ändå med er. Tomard, samla ihop en eskort, är du snäll.”

Lillfinger hjälpte Ned nedför trappan och tätt efter dem kom Varys, Pycelle och ser Barristan. Två led med åtta soldater klädda i ringbrynjor och stålhjälmar väntade på dem utanför tornet, och de grå mantlarna fladdrade i vinden då vakterna ledsagade dem över borggården. Klanen Lannisters karmosinröda mantlar syntes inte till någonstans, men Ned kände sig lugn då han såg alla soldater i stadsvakten som stod på murarna och vid portarna.

Janos Slynt mötte dem i dörren till tronsalen iförd en utsirad rustning i svart och guld och med en tofsprydd hjälm under ena armen. Befälhavaren för stadsvakten bugade stelt och hans män sköt upp de tunga ekdörrarna som var sex meter höga och bronsbeslagna.

Den kunglige förvaltaren förde in dem. ”Hell, hans höghet, Joffrey av huset Baratheon och Lannister, den förste av hans namn, kung över andalerna och rhoynarerna och de första människorna, härskare över de sju konungarikena och rikets beskyddare”, utropade han.

Det var en lång promenad till den bortre änden av salen där Joffrey väntade på järntronen. Stödd på Lillfinger linkade Ned Stark långsamt fram mot pojken som kallade sig kung. De andra följde efter. Första gången han tillryggalade den här sträckan hade han suttit till häst med svärdet i handen och ätten Targaryens drakar hade sett på från väggarna då han tvingade Jaime Lannister att stiga ner från tronen. Ned undrade om det skulle bli lika lätt att få Joffrey därifrån.

Fem riddare i kungsvakten — alla utom ser Jaime och ser Barristan — stod i en halvmåne runt tronen. De var iförda full rustning och bar glänsande stål från topp till tå med långa, vita mantlar över axlarna och skinande vita sköldar fastspända på vänsterarmen. Cersei Lannister och hennes båda minsta barn stod bakom ser Boros och ser Meryn. Drottningen var klädd i en klänning av sjögrönt siden kantad med spets från Myr i samma färg som blekt skum. På fingret satt en guldring med en smaragd stor som ett duvägg och på huvudet hade hon en motsvarande tiara.

Ovanför dem bland hullingarna och piggarna satt prins Joffrey i en jacka av guldtyg och röd sidencape. Sandor Clegane stod på post vid foten av tronens smala, branta trappa iförd ringbrynja och sotgrå rustning och sin hjälm med det morrande hundhuvudet.

Bakom tronen stod tjugo av klanen Lannisters vakter med långsvärd vid bältet. Karmosinröda mantlar hängde över deras axlar och stållejon prydde hjälmarna. Men Lillfinger hade hållit sitt löfte, och längs väggarna, framför Roberts gobelänger med jakt- och stridsmotiv, stod stadsvaktens soldater i sina gyllene mantlar stelt i givakt, och varje man hade handen runt skaftet på ett två och en halv meter långt spjut med en spets av svart järn. De var fem gånger fler än ätten Lannisters män.

Smärtan brände som eld i benet då Ned äntligen var framme, och han höll kvar handen på Lillfingers axel för att få stöd.

Joffrey reste sig. Den röda sidencapen var broderad med guldtråd: femtio rytande lejon på ena sidan och femtio hoppande kronhjortar på den andra. ”Jag befaller rådet att vidta alla nödvändiga åtgärder för min kröning”, förkunnade pojken, ”för jag vill bli krönt inom två veckor. I dag tar jag emot tro- och huldhetseder från mina lojala rådsherrar.”

Ned tog fram Roberts testamente. ”Lord Varys, vill ni vara så vänlig och visa detta för lady Lannister.”

Eunucken gick fram till Cersei med testamentet, och drottningen kastade en blick på orden. ”Riksföreståndare”, läste hon. ”Ska detta vara er sköld, ers nåd? En papperslapp?” Hon rev testamentet mitt itu, rev halvorna i fjärdedelar och lät bitarna singla ner på golvet.

”Det där var kungens sista vilja!” utbrast ser Barristan chockerat.

”Vi har en ny kung nu”, förkunnade Cersei Lannister. ”Lord Eddard, då vi senast talades vid gav ni mig en del goda råd. Tillåt mig att återgälda er vänlighet. Böj knä, ers nåd. Böj knä och svär min son tro och huldhet, så ska vi tilllåta att ni drar er tillbaka som hand och lever resten av ert liv i den grå ödemarken som ni kallar ert hem.”

”Jag önskar att jag kunde”, svarade Ned bistert. Om hon var så fast besluten att tvinga fram ett avgörande här och nu gav hon honom inget val. ”Er son har ingen rätt till den tron han sitter på, för det är lord Stannis som är Roberts rättmätige arvinge.”

”Lögnare!” skrek Joffrey och blev röd i ansiktet.

”Vad menar han, mor?” frågade prinsessan Myrcella klagande. ”Är inte Joff kung nu?”

”Ni dömer er själv med er egen mun, lord Stark”, förklarade Cersei Lannister. ”Ser Barristan, grip förrädaren.”

Befälhavaren för kungsvakten tog tvekande ett steg framåt, och på ett ögonblick var han omgiven av Eddard Starks vakter med dragna svärd.

”Och nu övergår förräderiet från ord till handling”, anmärkte Cersei. ”Tror ni att ser Barristan står ensam, ers nåd?” Med ett hotfullt raspande ljud av metall mot metall drog Blodhunden långsvärdet. Riddarna i kungsvakten och tjugo av klanen Lannisters soldater i karmosinröda mantlar stegade fram till hans sida.

”Döda honom!” skrek pojkkungen från järntronen. ”Jag befaller er att döda dem allihop!”

”Ni lämnar mig inget val”, sa Ned till Cersei Lannister och ropade till Janos Slynt: ”Ta drottningen och hennes barn i förvar. Tillfoga dem ingen skada, men eskortera dem tillbaka till de kungliga gemaken och håll dem under bevakning där.”

”Soldater i stadsvakten!” skrek Janos Slynt och satte på sig hjälmen. Hundra man i gyllene mantlar sänkte spjuten och närmade sig.

”Jag vill inte ha någon blodsutgjutelse”, sa Ned till drottningen. ”Säg åt era män att lägga ner svärden så behöver ingen…”

Med en enda hård stöt körde närmaste soldat i stadsvakten sitt spjut i ryggen på Tomard. Tjocke Toms klinga föll ur slappa händer då den våta röda spetsen gick igenom läder och ringbrynja och trängde ut genom revbenen. Han var död innan svärdet träffade golvet.

Neds rop kom för sent. Janos Slynt skar själv upp strupen på Varly. Cayn svängde runt med blixtrande svärd och drev tillbaka närmaste spjutbärare med en skur av hugg, och för ett ögonblick såg det ut som om han kanske skulle kunna slå sig fri. Så var Blodhunden över honom. Sandor Cleganes första slag högg av Cayns svärdshand vid handleden och hans andra tvingade ner honom på knä och öppnade honom från axeln till bröstbenet.

Samtidigt som Neds män dog runt omkring honom drog Lillfinger hans dolk ur slidan och satte den mot strupen på honom. Hans leende var ursäktande. ”Som ni kanske minns varnade jag er för att lita på mig.”

ARYA

”Högt”, ropade Syrio Forel och högg mot hennes huvud. Det skrällde om träsvärden då Arya parerade.

”Vänster”, skrek han samtidigt som hans klinga kom susande. Hennes for upp för att möta den och skrällen fick honom att smacka med tungan.

”Höger”, sa han och ”lågt” och ”vänster” och ”vänster” igen, snabbare och snabbare, och han drev Arya bakåt medan hon parerade varje slag.

”Utfall”, varnade han, och då han gjorde stöten tog hon ett steg åt sidan, slog undan hans klinga och högg mot hans axel. Hon nuddade honom nästan, så nära att det fick henne att le. En hårslinga hängde ner i ögonen på henne, våt av svett, och hon strök undan den med baksidan av handen.

”Vänster”, ropade Syrio. ”Lågt.” Hans svärd rörde sig så snabbt att det knappt syntes och lilla salen ekade av skrällarna. ”Vänster. Vänster. Höger. Vänster. Höger. Vänster. Lågt. Vänster! ”

Träklingan träffade henne högt i bröstet, ett plötsligt svidande hugg som gjorde ännu ondare eftersom det kom från fel håll. ”Aj”, skrek hon. Hon skulle ha ett nytt blåmärke där när hon somnade någonstans ute på havet. Ett blåmärke är en läxa, sa hon sig, och varje läxa gör en bättre.

Syrio tog ett steg bakåt. ”Du är död nu.”

Arya gjorde en grimas. ”Du fuskade!” utbrast hon hett. ”Du sa vänster och högg från höger.”

”Exakt, och nu är du död.”

”Men du ljög!”

”Mina ord ljög, men mina ögon och min arm skrek ut sanningen. Det var du som inte tittade.”

”Det gjorde jag visst”, protesterade Arya. ”Jag iakttog dig varenda sekund!”

”Att iaktta är inte detsamma som att se, döda flicka. Vattendansaren ser. Kom, och lägg ner svärdet, för nu är det dags att lyssna.”

Hon följde efter honom fram till väggen där han satte sig på en bänk. ”Syrio Forel var förste svärdskämpe åt havslorden i Braavos, och vet du hur det kom sig?”

”Du var den bäste svärdskämpen i staden.”

”Exakt, men varför? Andra män var starkare, snabbare, yngre, men varför var Syrio Forel bäst? Det ska jag berätta nu.” Han rörde lätt vid ögonlocket med lillfingret. ”Att se, att verkligen se, det är kärnan i det hela.

Hör på mig. Skeppen från Braavos seglar så långt vinden blåser till främmande och underbara länder, och när kaptenerna kommer tillbaka har de med sig underliga djur till havslordens menageri, varelser som du aldrig har skådat: randiga hästar, stora fläckiga djur med halsar långa som styltor, håriga svin stora som kor, stickande kimairor, tigrar som bär sina ungar i en pung, fruktansvärda ödlor som går på två ben och har liar till klor. Syrio Forel har sett dessa väsen.

Den dagen jag talar om hade den förste svärdskämpen nyligen dött och havslorden skickade efter mig. Många banditer hade kommit till honom och lika många hade skickats i väg, men ingen kunde säga varför. När jag kom till honom satt han med en fet gul katt i knäet. Han berättade för mig att en av hans kaptener fört hem besten till honom från en ö bortom solnedgången. ’Har du någonsin sett hennes like?’ frågade han mig.

Och jag svarade: ’Varje natt i gränderna i Braavos ser jag tusentals katter som ser ut som han.’ Havslorden skrattade och den dagen blev jag utnämnd till förste svärdskämpe.”

Arya skrynklade ihop ansiktet. ”Jag förstår inte.”

Syrio smackade med tungan. ”Det var en helt vanlig katt. De andra förväntade sig en vidunderlig best, och det var vad de såg också. Vad stor den är, sa de. Den var inte större än någon annan katt, bara lat och övergödd, för havslorden matade den från sitt eget bord. Vilka konstiga små öron den har, sa de. Den hade fått halva öronen bortslitna i slagsmål med andra katter. Och det var helt klart en hankatt, men ändå sa havslorden ’hon’, och det var vad de andra såg. Förstår du nu?”

Arya tänkte efter. ”Du såg vad som fanns där.”

”Exakt. Öppna ögon är allt som behövs. Hjärtat ljuger och huvudet spelar oss spratt, men ögonen ser sanningen. Titta med ögonen. Hör med öronen. Smaka med munnen. Lukta med näsan. Känn med huden. Sedan kommer tänkandet, efteråt, och på det viset finner man sanningen.”

”Exakt”, instämde Arya och flinade.

Syrio Forel tillät sig ett leende. ”Jag tror att när vi kommer till ditt Vinterhed är det dags att sätta Nål i din hand.”

”Ja!” utbrast Arya ivrigt. ”Vänta tills jag visar Jon…”

Bakom henne slängdes de stora trädörrarna till lilla salen upp med ett öronbedövande brak, och Arya svängde runt.

I dörren stod en riddare i kungsvakten med fem vakter i klanen Lannisters karmosinröda mantlar bakom sig. Han var iklädd full rustning, men visiret var uppfällt, och Arya mindes hans tunga ögonlock och rostfärgade skägg från den gången han var på besök på Vinterhed tillsammans med kungen: ser Meryn Trant. Soldaterna bar pansarskjortor över härdat läder och lejonprydda hjälmar. ”Arya Stark”, sa riddaren, ”följ med oss, barn.”

Arya tuggade osäkert på läppen. ”Vad vill ni?”

”Din far vill träffa dig.”

Arya tog ett steg framåt, men Syrio Forel grep tag i hennes arm. ”Och hur kommer det sig att lord Eddard skickar klanen Lannisters män i stället för sina egna?”

”Vet din plats, dansmästare”, morrade ser Meryn. ”Det här är inget som angår dig.”

”Min far skulle inte skicka er ”, sa Arya. Hon ryckte åt sig träsvärdet, och vakterna skrattade.

”Lägg ifrån dig käppen, flicka”, sa ser Meryn. ”Jag är en edsvuren broder i kungsvakten, de vita svärden.”

”Det var kungamördaren också när han mördade den gamle kungen”, påpekade Arya. ”Jag behöver inte följa med er om jag inte vill.”

Ser Meryn Trant tappade tålamodet. ”Grip henne”, beordrade han sina män och fällde ner visiret på hjälmen.

Tre av dem började gå framåt och brynjorna klirrade svagt för varje steg de tog. Med ens kände Arya sig rädd. Rädslan skär djupare än svärd, sa hon sig för att lugna sitt vilt dunkande hjärta.

Syrio Forel ställde sig mellan dem och henne och slog lätt med träsvärdet mot stöveln. ”Stanna där. Är ni män eller hundar, eftersom ni kan ge er till att hota ett barn?”

”Ur vägen, gamling”, fräste en av vakterna.

Syrios träsvärd kom farande och träffade hans hjälm med ett klingande. ”Jag är Syrio Forel, och jag kräver att bli behandlad med respekt.”

”Skallige jävel.” Mannen slet upp långsvärdet. Träsvärdet rörde sig igen, blixtsnabbt, och Arya hörde en ljudlig skräll då långsvärdet dunsade i stengolvet. ”Min hand”, tjöt vakten och höll om sina brutna fingrar.

”Du är snabb för att vara dansmästare”, anmärkte ser Meryn.

”Och du är långsam för att vara riddare”, svarade Syrio.

”Döda karlen och för hit flickan”, befallde riddaren i den vita rustningen.

Fyra soldater drog svärden ur skidorna. Den femte, han med de brutna fingrarna, spottade och drog en dolk med vänsterhanden.

Syrio Forel smackade med tungan, ställde sig i sin vattendansarposition och vände bara sidan mot fienden. ”Arya, barn”, ropade han utan att titta på henne, utan att ta ögonen ifrån vakterna, ”vi har dansat färdigt för i dag. Det är bäst du går nu. Spring till din far.”

Arya ville inte lämna honom, men han hade lärt henne att göra som han sa. ”Snabb som en hjort”, viskade hon.

”Exakt”, instämde Syrio Forel samtidigt som vakterna närmade sig.

Arya backade med ett fast grepp om sitt eget träsvärd. När hon nu såg Syrio i aktion insåg hon att han bara hade lekt med henne då de duellerade. Männen i de karmosinröda mantlarna kom emot honom från tre håll med stål i händerna. Deras brynjor täckte bröst och armar och de hade blygdkapslar av stål isydda i byxorna, men bara läder på benen. Händerna var bara och hjälmarna hade nässkydd men inget visir för ögonen.

Syrio väntade inte tills de nådde fram till honom utan hoppade åt vänster, och Arya hade aldrig sett någon röra sig så snabbt. Han parerade ett första hugg med träsvärdet och dansade undan för nästa. Den andre mannen förlorade balansen och krockade med den förste. Syrio satte stöveln i ryggen på honom och båda vakterna föll omkull i en hög. Den tredje vakten hoppade över dem och högg mot vattendansarens huvud, men Syrio duckade under hans klinga och körde upp svärdet. Vakten föll skrikande omkull medan blodet vällde fram ur det våta röda hål där hans vänstra öga hade suttit.

De som fallit började ta sig upp på benen. Syrio sparkade den ene i ansiktet och slet hjälmen av den andres huvud. Mannen med dolken högg efter honom, och Syrio tog emot hugget med hjälmen och krossade mannens knäskål med träsvärdet. Den siste vakten vrålade en svordom, gick till anfall och drämde till med båda händerna om svärdet. Syrio rullade åt höger och det mördande hugget träffade mannen utan hjälm mellan hals och axlar just som han försökte ta sig upp på knä. Långsvärdet trängde igenom både brynja och läder och mannen tjöt. Innan vakten som utdelat det dödande hugget hann slita loss klingan stack Syrio honom i adamsäpplet och han gav ifrån sig ett kvävt skrik och raglade bakåt medan han höll sig för halsen och ansiktet blev allt svartare.

Fem man var fällda, döda eller döende, då Arya nådde bakdörren som ledde till köket. Hon hörde ser Meryn Trant svära. ”Förbaskade klåpare”, skrek han och drog långsvärdet ur skidan.

Syrio Forel återtog sin position och smackade med tungan. ”Arya, barn”, ropade han utan att se på henne, ”gå nu.”

Titta med ögonen, hade han sagt. Hon såg: riddaren klädd i vit rustning från topp till tå med ben, hals och händer skyddade av metall, ögonen dolda bakom den höga vita hjälmen och kallt stål i handen. Mot det: Syrio i läderväst med träsvärd i handen. ”Fly, Syrio!” skrek hon.

”Braavos förste svärdskämpe flyr inte”, sjöng han medan ser Meryn högg efter honom. Syrio dansade undan. Träsvärdet rörde sig blixtsnabbt och slagen haglade mot riddarens tinning, armbåge och hals med ett klingande av trä mot metallen i hjälm, harneskhandske och halsharnesk. Arya stod som fastvuxen vid golvet. Ser Meryn avancerade och Syrio backade. Han parerade nästa hugg, hoppade undan för ett andra och lyckades avvärja ett tredje.

Det fjärde klöv hans träsvärd i två delar, splittrade träet och skar rakt igenom blykärnan.

Arya svängde snyftande runt och sprang därifrån.

Förblindad av panik störtade hon genom köket och förrådsrummen medan hon kryssade mellan kockar och kökspojkar. En bagarlärling ställde sig framför henne med en träbricka i händerna. Arya knuffade omkull honom så att nybakade, väldoftande limpor spreds över golvet. Hon hörde rop bakom sig då hon trängde sig förbi en stor fet slaktare som stirrade häpet på henne med en köttyxa i handen. Hans armar var röda upp till armbågarna.

Allt som Syrio Forel lärt henne snurrade i huvudet. Snabb som en hjort. Tyst som en skugga. Rädslan skär djupare än svärd. Snabb som en orm. Lugn som stilla vatten. Rädslan skär djupare än svärd. Stark som en björn. Vild som en varginna. Rädslan skär djupare än svärd. Den som är rädd för att förlora har redan förlorat. Rädslan skär djupare än svärd. Rädslan skär djupare än svärd. Rädslan skär djupare än svärd. Fästet på träsvärdet var halt av svett och Arya andades häftigt när hon nådde fram till torntrappan. Hon blev villrådig. Upp eller ner? Om hon gick uppåt skulle hon komma till den inbyggda bron som ledde över den lilla borggården till handens torn, men det var säkert den vägen de räknade med att hon skulle ta. Gör aldrig vad de förväntar sig, hade Syrio en gång sagt. Arya gick neråt, runt, runt, och hoppade över de smala trappstegen i sten två och tre i taget. Hon kom ut i en mörk källare med välvt tak där ölfat var staplade ända upp till taket. Det var bara ett smalt snedfönster högt uppe som gav lite ljus.

Källaren var en återvändsgränd, och det fanns ingen annan väg ut än den hon kommit in. Arya vågade inte gå tillbaka uppför trappan, men hon kunde inte heller stanna där hon var. Hon måste hitta fadern och berätta vad som hänt, och fadern skulle skydda henne.

Arya stack träsvärdet i bältet och började klättra, hoppade från fat till fat tills hon nådde fönstret. Där tog hon tag i stenen med bägge händerna och hävde sig upp. Muren var en meter bred och fönstret en tunnel som sluttade uppåt och utåt. Arya ålade sig mot dagsljuset och när huvudet befann sig i marknivå kikade hon tvärs över borggården mot handens torn.

Den bastanta trädörren var sönderslagen och såg ut som om den kluvits med yxor. En död man låg på mage på trappan med manteln snodd under sig och ryggen på pansarskjortan genomdränkt av blod. Likets mantel var av grått ylle kantat med vitt siden, upptäckte hon med plötslig fasa, men hon kunde inte avgöra vem det var.

”Nej!” viskade hon. Vad var det som hände? Var fanns fadern? Varför hade soldaterna i de karmosinröda mantlarna kommit för att hämta henne? Hon mindes vad mannen med det gula tveskägget hade sagt den dagen då hon hittade monstren. Om en hand kan dö, så varför inte en annan? Arya fick tårar i ögonen, och hon höll andan för att lyssna. Från fönstren i handens torn hörde hon skrik och vrål och skramlet av stål mot stål.

Hon kunde inte gå tillbaka. Fadern…

Arya slöt ögonen, och för ett ögonblick var hon så rädd att hon inte förmådde röra sig ur fläcken. De hade mördat Jory, Wyl och Heward och den där vakten på trappan, vem han nu var. De kunde döda fadern också, och henne om de fick fast henne. ”Rädslan skär djupare än svärd”, sa hon högt, men det hjälpte inte att låtsas vara en vattendansare. Syrio hade varit en vattendansare och den vite riddaren hade förmodligen dödat honom, och dessutom var hon bara en liten flicka med ett träsvärd, ensam och rädd.

Hon ålade sig ut på borggården och såg sig ängsligt omkring samtidigt som hon reste sig. Slottet verkade övergivet, men Röda slottet var aldrig tomt på folk, så de måste gömma sig där inne bakom barrikaderade dörrar. Arya kastade en längtansfull blick på sitt sovrum och började sedan röra sig bort från handens torn och höll sig nära muren medan hon gled från skugga till skugga. Hon låtsades att hon jagade katter…fast nu var det hon som var katten, och om de fångade henne skulle de döda henne.

Arya flyttade sig från byggnad till byggnad, klättrade över murar och såg till att ha sten mot ryggen när det var möjligt, så att ingen kunde överrumpla henne, och nådde nästan utan intermezzon fram till stallarna. Dussintalet soldater i gyllene mantlar iförda ringbrynja och rustning rusade förbi då hon smög sig över den inre borggården, men eftersom hon inte visste vems sida de stod på kröp hon ihop i skuggorna och lät dem passera.

Hullen, som varit stallmästare på Vinterhed så länge Arya kunde minnas, låg hopsjunken på marken vid stalldörren. Han hade blivit knivhuggen så många gånger att det såg ut som om hans tunika hade ett mönster av scharlakansröda blommor. Arya var säker på att han var död, men då hon kröp närmare slog han upp ögonen. ”Arya framför fötterna”, viskade han, ”du måste…varna din…far…” Fradgande rött spott bubblade ur munnen, och stallmästaren slöt ögonen igen och sa inget mer.

Inne i stallarna fanns fler kroppar: en stalldräng hon lekt med och tre i faderns livvakt. En vagn lastad med kistor och lådor stod övergiven nära stalldörren. De döda männen måste ha hållit på att lasta den för färden ner till hamnen då de blev anfallna. Arya smög närmare. Ett av liken var Desmond som hade visat henne sitt långsvärd och lovat att skydda fadern. Han låg på rygg och stirrade blint upp i taket medan flugorna krälade i ögonen på honom. Bredvid honom låg en död man i ätten Lannisters karmosinröda mantel och lejonprydda hjälm — men bara en. Varje nordbo är värd tio sydländska svärd, hade Desmond sagt till henne. ”Lögnare! ” utbrast hon och sparkade i plötsligt raseri till hans kropp.

Hästarna var oroliga i spiltorna och lukten av blod fick dem att gnägga och frusta. Aryas enda plan var att sadla en häst och fly bort från slottet och staden. Det enda hon behövde göra var att följa kungsvägen så skulle den föra henne tillbaka till Vinterhed. Hon tog ner betsel och sadel från väggen.

Då hon gick bakom vagnen fick hon syn på en kista som fallit av. Den måste ha rasat i marken under striden eller blivit tappad vid lastningen. Träet hade splittrats och locket gått av så att innehållet spritts ut, och Arya kände igen kläder i siden och sammet som hon aldrig använde, men hon skulle kanske behöva varma kläder på kungsvägen…och dessutom…

Arya ställde sig på knä i smutsen och började rota bland kläderna. Hon letade fram en tung yllemantel, en sammetskjol, en sidentunika och lite underkläder, en klänning som modern broderat åt henne och ett litet silverarmband som hon kanske skulle kunna sälja. Så sköt hon undan det uppbrutna locket och grävde i kistan efter Nål. Hon hade gömt svärdet längst ner på bottnen, under allt annat, men alla hennes saker låg i en enda röra. För ett ögonblick blev Arya rädd att någon hittat svärdet och stulit det, men så kände fingrarna hård metall under en sidenklänning.

”Där är hon”, väste en röst bakom henne.

Arya ryckte till och snodde runt. Framför henne stod en stalldräng med ett hånflin i ansiktet och en lortig vit undertunika kikade fram under hans smutsiga, ärmlösa läderjacka. Stövlarna var smetiga av gödsel och han hade en högaffel i ena handen. ”Vem är du?” frågade hon.

”Hon vet inte vem jag är”, sa han, ”men jag vet allt vem du är, vargflicka.”

”Hjälp mig att sadla en häst”, bad Arya samtidigt som hon stack ner handen i kistan och trevade efter Nål. ”Min far är kungens hand och han kommer att belöna dig.”

”Din far är död”, svarade pojken. Han hasade närmare henne. ”Det är drottningen som kommer att belöna mig. Kom hit, flicka.”

”Håll dig undan!” Fingrarna slöts om fästet på Nål.

”Kom, sa jag.” Han tog henne hårt i armen.

Allt som Syrio Forel lärt henne försvann som i ett trollslag, och i det ögonblicket av plötslig fasa kunde Arya bara minnas den första lektionen som Jon Snö gett henne.

Hon stack honom med den spetsiga änden och körde klingan uppåt med vild, hysterisk styrka.

Nål trängde igenom läderjackan och den vita huden på hans mage och kom ut mellan skulderbladen. Pojken tappade högaffeln och gav ifrån sig ett svagt ljud, något mitt emellan en flämtning och en suck. Händerna slöts om klingan. ”Vid alla gudar”, stönade han då undertunikan började färgas röd. ”Ta ut det.”

När hon drog ut svärdet dog han.

Hästarna skrek. Arya stod lutad över kroppen, stilla och skrämd inför dödens ansikte. Blodet hade strömmat ut ur munnen på pojken då han föll ihop och ännu mer sipprade ut ur öppningen i magen och bildade en pöl under kroppen, och han hade fått djupa skärsår i händerna då han fattade tag om klingan. Med Nål röd av blod i handen backade hon långsamt undan. Hon måste i väg härifrån, någonstans långt bort där hon slapp möta stalldrängens anklagande blick.

Arya ryckte åt sig betslet och sadeln igen och sprang fram till en häst, men samtidigt som hon lyfte upp sadeln på dess rygg insåg hon med plötslig skräck att portarna skulle vara stängda — och även sidodörrarna skulle förmodligen vara bevakade. Kanske skulle vakterna inte känna igen henne. Om de trodde att hon var pojke skulle de kanske låta henne…nej, de skulle ha order att inte släppa ut någon, så det spelade ingen roll om de kände igen henne eller ej.

Men det fanns en annan väg ut ur slottet…

Sadeln gled ur händerna på Arya och föll till marken med en duns och ett moln av damm. Kunde hon hitta rummet med monstren igen? Hon var inte säker men visste att hon måste försöka.

Hon gick tillbaka till kläderna som hon hade samlat ihop, satte på sig manteln och gömde Nål i dess veck. Resten av sakerna rullade hon ihop till ett bylte och med det under armen smög hon till den bortre änden av stallarna där hon lyfte av haken på bakdörren och ängsligt kikade ut. Hon kunde höra det avlägsna ljudet av svärdsslagsmål och det isande jämmerskriet från en man som tjöt av smärta på andra sidan borggården. Hon skulle bli tvungen att gå nedför spiraltrappan, förbi det lilla köket och svinstian, för det var den vägen hon tagit då hon jagade den svarta hankatten. Men då skulle hon passera stadsvaktens baracker. Hon kunde inte ta den vägen. Arya försökte komma på en annan väg. Om hon tog sig över till andra sidan slottet kunde hon smyga längs muren mot floden och genom den lilla gudaskogen, men först skulle hon bli tvungen att korsa borggården inom fullt synhåll för vakterna på murarna.

Arya hade aldrig sett så många man på murarna, och de flesta av dem bar gyllene mantlar och var beväpnade med spjut. En del av dem kände igen henne. Vad skulle de göra om de såg henne springa över borggården? Hon skulle se så liten ut där uppifrån. Skulle de kunna avgöra vem hon var? Skulle de bry sig om det?

Hon måste ge sig i väg nu genast, sa hon sig men fann att hon var för rädd för att röra sig ur fläcken.

Lugn som stilla vatten, viskade en liten röst i hennes öra. Arya ryckte till så häftigt att hon var nära att tappa byltet. Hon såg sig vilt omkring, men där fanns ingen annan än hon, hästarna och de döda männen.

Tyst som en skugga, hörde hon. Var det hennes egen röst eller Syrios? Hon kunde inte avgöra det, men på något sätt fick den rädslan att ge med sig.

Hon klev ut genom stalldörren.

Det var det otäckaste hon någonsin gjort. Arya ville springa och gömma sig men tvingade sig att långsamt gå över borggården, satte den ena foten framför den andra som om hon hade all tid i världen på sig och ingen orsak att vara rädd för någon. Arya tyckte att hon kunde känna deras blickar på sig, som ohyra som kröp på huden under kläderna, men hon tittade aldrig upp. Om hon såg dem betrakta henne visste hon att modet skulle svika henne, att hon skulle tappa klädbyltet och gråtande börja springa som ett litet barn, och då skulle de ha henne fast. Arya stirrade stint ner i marken, och när hon äntligen nådde fram till skuggan av det kungliga kapellet på andra sidan borggården var hon kallsvettig, men ingen hade slagit larm.

Kapellet var öppet och tomt. Där inne brann ett femtiotal vaxljus i väldoftande tystnad, och Arya var säker på att gudarna inte skulle sakna två. Hon stoppade in dem i byltet och klättrade ut genom ett fönster på baksidan. Att hitta tillbaka till gränden där hon fångat den enörade hankatten var lätt, men sedan gick hon vilse. Hon kröp in och ut ur fönster, hoppade över murar och trevade sig tyst som en skugga fram genom mörka källare. En gång hörde hon en kvinna gråta. Det tog henne över en timme att hitta det låga, smala fönstret som sluttade ner mot fängelsehålan där monstren väntade.

Hon kastade in byltet och gick tillbaka för att tända ett vaxljus. Det var riskabelt; elden hon mindes att hon sett hade brunnit ner till glödande aska och hon hörde röster medan hon blåste på kolen. Hon kupade handen om den fladdrande lågan och klättrade ut genom fönstret samtidigt som några kom in genom dörren, men hon såg aldrig vilka det var.

Den här gången skrämde monstren henne inte utan verkade snarare som gamla goda vänner. Arya höll ljuset högt över huvudet, och för varje steg hon tog rörde sig skuggorna över väggarna, som om de vred på huvudet för att följa henne med blicken. ”Drakar”, viskade hon. Hon drog fram Nål ur vecken på manteln. Den spröda klingan verkade mycket liten och drakarna oerhört stora, men ändå kände sig Arya bättre till mods med stål i handen.

Den långa fönsterlösa korridoren på andra sidan dörren var lika svart som hon mindes den. Hon höll Nål i vänster hand, hennes svärdshand, och ljuset i höger, och hett vax rann ner på knogarna. Nedgången till trappan hade legat till vänster, så Arya gick åt höger. En del av henne ville springa, men hon var rädd för att ljuset skulle slockna. Hon hörde ett svagt pip av råttor och fick en skymt av ett par små glödande ögon i kanten av ljuskretsen, men råttor skrämde henne inte, för det fanns mycket farligare saker. Det skulle vara så lätt att gömma sig här, så som hon gömt sig för trollkarlen och mannen med tveskägget. Hon kunde nästan se stalldrängen stå där lutad mot väggen med knutna händer och blodet droppande från de djupa såren där Nål skurit honom. Han kanske väntade på att gripa tag i henne då hon gick förbi. Han kunde se hennes ljus på långt håll. Kanske skulle det vara säkrare utan ljus…

Rädslan skär djupare än svärd, viskade den tysta rösten inom henne, och plötsligt mindes Arya kryptan på Vinterhed. Den var mycket otäckare än det här stället, sa hon sig. Hon hade varit mycket liten då hon såg den första gången. Robb hade tagit med henne dit tillsammans med Sansa och Bran, som då inte varit äldre än Rickon var nu. De hade bara haft ett enda ljus med sig och Brans ögon hade blivit stora som tefat medan han stirrade på vinterns kungars stenansikten med vargarna vid fötterna och järnsvärden över knäna.

Robb förde dem ända längst bort, förbi farfar och Brandon och Lyanna, för att visa dem deras egna gravar. Sansa iakttog hela tiden det lilla korta ljuset och var ängslig för att det skulle slockna. Gamla Nan hade berättat för henne att det fanns spindlar här nere, och råttor stora som hundar. Robb log då hon sa det. ”Det finns farligare saker än spindlar och råttor”, viskade han, ”för det är här de döda går igen.” Det var då de hörde ljudet, lågt och dovt och isande. Lille Bran hade kramat Aryas hand hårt.

När vålnaden blekvit och stönande steg ur den öppna graven rusade Sansa skrikande mot trappan och Bran klängde sig snyftande fast vid Robbs ben. Arya stod lugnt kvar och gav vålnaden en knuff. Det var bara Jon, täckt med mjöl. ”Din elaking”, fräste hon, ”du skrämde Bran”, men Jon och Robb bara skrattade och skrattade och snart stämde både Bran och Arya in i skrattet.

Minnet fick Arya att le, och efter det skrämde mörkret henne inte längre. Stalldrängen var död, hon hade dödat honom, och om han hoppade fram mot henne skulle hon döda honom igen. Hon skulle bege sig hem, och allt skulle bli bättre så fort hon var i trygghet bakom Vinterheds grå granitmurar.

Arya trängde djupare in i mörkret medan hennes steg ekade svagt i tystnaden.

SANSA

På tredje dagen kom de för att hämta Sansa.

Hon valde en anspråkslös klänning av mörkgrått ylle, enkelt skuren men konstfullt broderad runt ärmar och hals. Fingrarna kändes stela och fumliga då hon kämpade med silverspännena och fick klara sig utan hjälp av tjänare. Jeyne Poole hade blivit inspärrad tillsammans med henne, men Jeyne var inte till någon nytta alls. Hon var alldeles svullen i ansiktet efter allt gråtande och hon tycktes inte kunna sluta snyfta och oroa sig för sin far.

”Jag är säker på att din far mår bra”, sa Sansa när hon äntligen lyckats knäppa klänningen, ”och jag ska be drottningen att du får träffa honom.” Hon tänkte att den vänligheten skulle göra Jeyne gladare, men den andra flickan bara tittade på henne med rödgråtna ögon och började snyfta ännu häftigare. Ett sådant barn hon var.

Första dagen hade Sansa också gråtit, för till och med innanför de tjocka murarna i Maegors fäste med dörrarna låsta och barrikaderade var det svårt att inte bli livrädd när dödandet började. Hon hade vuxit upp till ljudet av stål på borggården, och knappt en dag i hennes liv hade gått utan att hon hört skramlet av svärd mot svärd, men det var en helt annan sak att veta att striderna var på allvar. Hon hörde dem som hon aldrig gjort förr — och dessutom andra ljud: stön av smärta, ilskna svordomar, rop på hjälp och jämmern från sårade och döende. I balladerna skrek inte riddarna och bad inte heller om nåd.

Så hon grät och bönföll dem genom dörren att tala om för henne vad som hände, ropade på fadern och mamsell Mordana, på kungen och sin stilige, tappre prins, men även om männen som vaktade henne hörde hennes böner så svarade de inte. Enda gången dörren öppnades var sent samma kväll då de knuffade in Jeyne Poole, skakande och full av blåmärken. ”De dödar alla!” hade förvaltarens dotter hysteriskt skrikit. Blodhunden hade slagit in hennes dörr med en stridsklubba, berättade hon, och det låg kroppar i trappan i handens torn och trappstegen var hala av blod. Sansa torkade sina egna tårar och försökte trösta sin vän, och de somnade i samma säng med armarna om varandra som systrar.

Andra dagen var ännu värre. Rummet där Sansa blivit inspärrad låg högst upp i det högsta tornet i Maegors fäste. Från fönstret kunde hon se att det tunga fällgallret av järn i porthuset var nere och att man hissat upp vindbryggan som löpte över den djupa torrgraven och skilde slottet i slottet från det större som omgav det. Klanen Lannisters vakter patrullerade murarna med spjut och armborst redo. Striderna var över och gravens tystnad hade lagt sig över Röda slottet, och de enda ljud som hördes var Jeyne Pooles snyftningar som aldrig ville ta slut.

De fick mat — ost, nybakat bröd och mjölk för att bryta fastan, stekt kyckling och grönsaker mitt på dagen och en sen middag bestående av kött och korngrynsgröt — men tjänarna som kom med måltiderna vägrade att svara på Sansas frågor. Den kvällen hade ett par tjänsteflickor med sig kläder åt henne från handens torn och en del av Jeynes saker också, men de verkade nästan lika skrämda som Jeyne, och då Sansa försökte prata med dem flydde de som om hon varit pestsmittad. Vakterna utanför dörren vägrade fortfarande att låta dem lämna rummet.

”Snälla, jag måste få tala med drottningen igen”, sa Sansa till dem, precis som hon sagt till alla andra den dagen. ”Hon vill säkert tala med mig, det vet jag att hon vill. Säg åt henne att jag vill träffa henne, snälla ni. Och om inte drottningen har tid så vill jag tala med prins Joffrey. Vi ska gifta oss då vi blir äldre.”

I solnedgången den andra dagen började en stor klocka ringa. Klangen var djup och fyllig och de långa, långsamma slagen fyllde Sansa med fasa. Ringandet tog aldrig slut, och efter ett tag hörde de andra klockor svara från Baelors katedral på Visenyas kulle. Klockornas klämtningar dånade över staden som åska och varnade för stormen som var i antågande.

”Vad är det?” frågade Jeyne och höll för öronen. ”Varför ringer de i klockorna?”

”Kungen är död.” Sansa kunde inte säga hur hon visste det, men ändå gjorde hon det. Det långsamma, envisa ringandet fyllde deras rum som en sorgesång. Hade en fiende stormat slottet och mördat kung Robert? Var det därför de hört strider?

Undrande, ängslig och rädd somnade hon. Var hennes stilige Joffrey kung nu? Eller hade de mördat honom också? Hon var rädd för hans skull och för faderns. Om de bara ville tala om för henne vad som hände…

Den natten drömde Sansa om Joffrey på tronen och själv satt hon bredvid honom i en lång klänning av spunnet guld. Hon hade en krona på huvudet och alla hon någonsin känt kom vördsamt fram och böjde knä för henne.

Följande morgon, på den tredje dagen, kom ser Boros Blount i kungsvakten för att eskortera henne till drottningen.

Ser Boros var en ful karl, hjulbent och skallig med oproportionerligt bred och lång överkropp, platt näsa och påsiga kinder. Han var klädd i vit sammet och den snövita manteln var fäst med en lejonformad brosch som glänste av guld och hade små rubiner till ögon. ”Ni ser mycket stilig ut i dag, ser Boros”, sa Sansa, för hon var fast besluten att uppträda som en fin dam vad som än hände.

”Ni med, ers nåd”, svarade ser Boros tonlöst. ”Hennes höghet väntar er. Följ med mig.”

Det stod tre vakter utanför hennes dörr, soldater tillhörande ätten Lannister i karmosinröda mantlar och lejonprydda hjälmar. Sansa tvingade sig att le vänligt mot dem och säga god morgon då hon gick förbi. Det var första gången hon tilläts lämna rummet sedan ser Arys Oakheart fört henne dit två dagar tidigare. ”För att du ska vara i säkerhet, lilla vän”, hade drottning Cersei sagt till henne. ”Joffrey skulle aldrig förlåta mig om något hände hans trolovade.”

Sansa hade trott att ser Boros skulle eskortera henne till de kungliga gemaken, men i stället förde han henne ut ur Maegors fäste. Vindbryggan var nerfälld igen, och med hjälp av rep höll några arbetare på att sänka ner en man i torrgraven. När Sansa kikade ner såg hon att det satt en kropp på en av de enorma järnspetsarna nedanför. Hon vände snabbt bort blicken, rädd för att fråga, rädd för att titta för länge, rädd för att det kanske var någon hon kände.

Drottning Cersei satt i rådssalen vid övre änden av det långa bordet som var översållat av papper, ljus och kakor med sigillvax. Det var det praktfullaste rum Sansa någonsin sett och hon stirrade imponerat på den snidade skärmen med alla sagodjuren och de båda sfinxerna som flankerade dörren.

”Ers höghet”, sa ser Boros då de visats in av en annan i kungsvakten, ser Mandon med det otäckt döda ansiktet. ”Jag har hämtat flickan.”

Sansa hade hoppats att hon skulle finna sin prins där, men det gjorde hon inte, däremot tre av kungens rådsherrar. Lord Petyr Baelish satt till vänster om drottningen och stormäster Pycelle vid nedre änden av bordet medan lord Varys gick fram och tillbaka i ett moln av blomdoft. Allihop var svartklädda, upptäckte hon med fasa. Sorgkläder…

Drottningen bar en höghalsad svart sidenklänning med livet prytt av isydda mörkröda rubiner, och de var slipade som tårar, som om drottningen grät blod. Cersei log då hon fick syn på henne, och Sansa tyckte att det var det raraste och sorgsnaste leende hon någonsin sett. ”Sansa, kära barn”, sa hon, ”jag vet att du har frågat efter mig, och jag är ledsen att jag inte har kunnat skicka efter dig tidigare, men det har hänt så mycket att jag inte har fått en stund över. Jag hoppas du har blivit väl omhändertagen?”

”Alla har varit snälla och rara, ers höghet, tackar som frågar”, svarade Sansa artigt. ”Det är bara det att ingen vill tala om för oss vad som har hänt…”

”Oss?” upprepade Cersei frågande.

”Vi satte förvaltarens flicka hos henne”, upplyste ser Boros, ”för vi visste inte vad vi annars skulle göra med henne.”

Drottningen såg ogillande ut. ”Nästa gång ska ni fråga först”, sa hon med skarp röst, ”för det vete gudarna vad för sorts historier hon har proppat i Sansa.”

”Jeyne är rädd”, förklarade Sansa, ”och hon verkar inte kunna sluta gråta. Jag lovade henne att jag skulle fråga om hon fick träffa sin far.”

Gamle stormäster Pycelle sänkte blicken.

”Hennes far mår väl bra?” undrade Sansa ängsligt. Hon visste att det hade förekommit strider, men ingen skulle väl ändå ge sig på en förvaltare, och Vayon Poole bar inte ens svärd.

Drottning Cersei såg i tur och ordning på rådsherrarna. ”Jag vill inte att Sansa ska gå omkring och oroa sig i onödan. Vad ska vi göra med hennes lilla väninna, mina herrar?”

Lord Petyr lutade sig framåt. ”Jag ska hitta ett ställe åt henne.”

”Inte i staden”, sa drottningen.

”Tar ni mig för en dumbom?”

Drottningen låtsades inte om hans anmärkning. ”Ser Boros, eskortera flickan till lord Petyrs gemak och beordra hans tjänare att hålla kvar henne där tills han hämtar henne. Säg åt flickan att Lillfinger ska föra henne till fadern, det borde lugna ner henne, för jag vill att hon ska vara borta innan Sansa kommer tillbaka till sitt rum.”

”Som ni befaller, ers höghet”, svarade ser Boros. Han bugade djupt, svängde runt på klacken och försvann med den långa, vita manteln fladdrande efter sig.

Sansa var förbryllad. ”Jag förstår inte”, sa hon. ”Var är Jeynes far? Varför kan inte ser Boros föra henne till honom i stället för att lord Petyr ska behöva göra det?” Hon hade lovat sig själv att uppträda som en dam, mild som drottningen och stark som modern, men plötsligt blev hon rädd igen och var nära att börja gråta. ”Vart skickar ni henne? Hon har inte gjort något fel, och hon är en snäll flicka.”

”Hon har gjort dig upprörd”, förklarade drottningen mjukt, ”och det kan vi inte tillåta. Inte ett ord till nu. Lord Baelish ska se till att Jeyne blir väl omhändertagen, det lovar jag.” Hon klappade stolen bredvid sig. ”Sitt ner, Sansa, för jag vill tala med dig.”

Sansa satte sig bredvid drottningen. Cersei log igen, men det fick inte Sansa att känna sig mindre ängslig. Varys vred sina mjuka händer, stormäster Pycelle höll sin sömniga blick fäst på papperen framför sig, men hon kunde känna Lillfinger stirra. Det var något i den lille mannens sätt att titta på henne som fick Sansa att känna sig som om hon inte hade några kläder på sig, och hon fick gåshud över hela kroppen.

”Söta Sansa”, sa drottning Cersei och lade en mjuk hand på hennes handled. ”Ett sådant vackert barn. Jag hoppas du vet hur mycket Joffrey och jag älskar dig.”

”Gör ni?” utbrast Sansa andlöst, och Lillfinger var glömd. Hennes prins älskade henne och det var det enda som betydde något.

Drottningen log. ”Jag betraktar dig nästan som min egen dotter, och jag vet hur högt du älskar Joffrey.” Hon skakade trött på huvudet. ”Men jag är rädd för att vi har dåliga nyheter om din far, och du måste vara modig, barn lilla.”

Hennes lågmälda ord gjorde Sansa alldeles kall. ”Vad är det?”

”Din far är en förrädare, kära barn”, svarade lord Varys.

Stormäster Pycelle höjde långsamt huvudet. ”Med egna öron hörde jag lord Eddard lova vår älskade kung Robert att han skulle skydda de unga prinsarna som sina egna söner, men i samma ögonblick som kungen var död kallade han samman lilla rådet för att stjäla prins Joffreys rättmätiga tron.”

”Nej”, protesterade Sansa, ”det skulle han aldrig göra. Aldrig!”

Drottningen tog upp ett brev. Papperet var trasigt och stelt av torkat blod, men det brutna sigillet var hennes fars, skräckvargen i vitt vax. ”Vi hittade det här på kaptenen för er livvakt, Sansa, och det är ett brev till min avlidne makes bror Stannis där han erbjuds kronan.”

”Snälla ers höghet, det måste vara ett misstag.” Plötslig panik gjorde henne yr och svag. ”Skicka efter min far, så ska han tala om för er att han aldrig skulle göra något sådant, för kungen var hans vän.”

”Robert trodde det”, sa drottningen, ”och det här förräderiet skulle ha krossat hans hjärta, och jag tackar gudarna för att han slapp uppleva det.” Hon suckade. ”Sansa, raring, du måste förstå vilken fruktansvärd situation det här har försatt oss i. Du är oskyldig och har inte gjort något fel, det vet vi allihop, och ändå är du dotter till en förrädare. Hur ska jag kunna tillåta att du gifter dig med min son?”

”Men jag älskar honom”, kved Sansa, förvirrad och rädd. Vad tänkte de göra med henne? Vad hade de gjort med fadern? Det var inte så här hon hade tänkt sig det hela. Hon måste få gifta sig med Joffrey, de var trolovade, och hon hade till och med drömt om det. Det var inte rättvist att de tog honom ifrån henne på grund av något som fadern gjort.

”Det vet jag så väl, kära barn”, försäkrade Cersei och rösten var oändligt rar. ”Varför skulle du annars ha kommit till mig och berättat om din fars planer på att skicka bort dig från oss, om det inte var av kärlek?”

”Det var av kärlek”, sa Sansa snabbt, ”för far ville inte ens ge mig lov att säga farväl.” Hon var den väluppfostrade dottern, den lydiga dottern, men hon hade nästan känt sig lika olydig som Arya den där morgonen då hon smet i väg från mamsell Mordana och trotsade sin far. Hon hade aldrig gjort något så egensinnigt tidigare och skulle aldrig ha gjort det om hon inte älskat Joffrey så högt. ”Han tänkte skicka hem mig till Vinterhed för att gifta bort mig med någon vandrande riddare trots att det var Joff jag ville ha. Jag sa det till honom, men han vägrade att lyssna.” Kungen hade varit hennes sista hopp, för kungen kunde befalla fadern att låta henne stanna i Kungshamn och gifta sig med prins Joffrey, det visste Sansa att han kunde. Men kungen hade alltid skrämt henne, för han var högröstad och barsk och ofta berusad, och han skulle förmodligen bara ha skickat tillbaka henne till lord Eddard, om de ens låtit henne träffa honom. Så hon gick till drottningen i stället och lättade sitt hjärta för henne, och Cersei hade lyssnat och översvallande tackat henne. Fast sedan hade ser Arys eskorterat henne till rummet högst uppe i Maegors fäste och satt ut vakter och några timmar senare hade striderna börjat utanför. ”Snälla”, slutade hon, ”ni måste låta mig äkta Joffrey, och jag ska bli en god hustru åt honom, ni ska få se. Jag ska bli en lika bra drottning som ni, jag lovar.”

Drottning Cersei såg på de andra. ”Vad säger ni om hennes vädjan, mina herrar?”

”Stackars barn”, mumlade Varys. ”Det vore grymt att stäcka en sådan sann och oskyldig kärlek, ers höghet, men vad kan vi göra när hon har en sådan far?” Han vred sina mjuka händer i en gest av hjälplös förtvivlan.

”För barn till förrädare brukar svek falla sig naturligt”, förkunnade stormäster Pycelle. ”Hon är söt och rar nu, men vem vet vilka bedrägliga planer hon kokar ihop om tio år?”

”Nej!” utbrast Sansa förfärad. ”Jag är inte…jag skulle aldrig…jag skulle inte bedra Joffrey, för jag älskar honom, det svär jag.”

”Å, så gripande”, sa Varys, ”men ändå sägs det med rätta att blodet är starkare än alla eder.”

”Hon påminner mig om modern, inte fadern”, sa lord Petyr Baelish lågmält. ”Titta på henne: håret, ögonen. Hon är en avbild av Cat i samma ålder.”

Drottningen gav henne en bekymrad blick, men samtidigt kunde Sansa se vänlighet i de klargröna ögonen. ”Barn”, började hon, ”om jag ärligt kunde tro att du inte var som din far skulle inget kunna glädja mig mer än att se dig gift med min Joffrey, och jag vet att han älskar dig av hela sitt hjärta.” Hon suckade. ”Ändå fruktar jag att lord Varys och stormästaren har rätt och att det är blodet som kommer att segra. Jag behöver bara tänka på hur din syster bussade sin varg på min son.”

”Jag är inte det minsta lik Arya!” protesterade Sansa. ”Hon har förrädarens blod, inte jag, för jag är lydig och snäll. Fråga mamsell Mordana, hon kan tala om det för er, och jag vill bara bli en lojal och kärleksfull hustru åt Joffrey.”

Hon kände Cerseis blick på sig då drottningen granskade hennes ansikte. ”Jag tror du menar det, barn.” Hon vände sig till de andra. ”Mina herrar, om resten av hennes familj förblir lojala mot oss i denna förfärliga stund skulle det i stor utsträckning kunna stilla våra farhågor.”

Stormäster Pycelle strök sig över det stora, mjuka skägget och den breda pannan lades fundersamt i djupa veck. ”Lord Eddard har tre söner.”

”De är bara pojkar”, påpekade lord Petyr med en axelryckning. ”Jag skulle bekymra mig mer för lady Catelyn och ätten Tully.”

Drottningen tog Sansas hand i sina båda. ”Kan du läsa och skriva, barn?”

Sansa nickade nervöst. Hon kunde läsa och skriva bättre än någon av sina bröder även om hon var hopplös med siffror.

”Det var roligt att höra, och kanske finns det fortfarande hopp för dig och Joffrey…”

”Vad vill ni att jag ska göra?”

”Du måste skriva till din mor och till din bror, den äldste…Vad heter han?”

”Robb”, svarade Sansa.

”Nyheten om din fars högförräderi kommer snart att ha nått dem, men det är bättre att den kommer från dig. Du måste berätta för dem hur lord Eddard förrådde sin kung.”

Sansa ville desperat ha Joffrey, men hon trodde inte att hon hade mod nog att göra det drottningen bad henne om. ”Men han har aldrig…jag vet inte…Jag vet inte vad jag skulle säga, ers höghet.”

Drottningen klappade henne på handen. ”Vi ska tala om vad du ska skriva, barn, och det viktiga är att du uppmanar lady Catelyn och din bror att upprätthålla kungens fred.”

”Det blir tråkigt för dem om de inte gör det”, inföll stormäster Pycelle, ”och av kärlek till dem måste du be dem att gå den kloka vägen.”

”Din mor är naturligtvis djupt orolig för dig”, sa drottningen, ”och du måste försäkra henne att du mår bra och befinner dig i vår omtänksamma vård, att vi behandlar dig väl och ser till att du inte saknar något. Be dem komma till Kungshamn och svära tro- och huldhetsed till Joffrey när han blir krönt. Om de gör det, så vet vi att det inte finns någon förrädisk smitta i ditt blod, och då du står i blomman av din kvinnliga fägring ska du äkta kungen i Baelors katedral inför alla gudar och människor.”

…äkta kungen… Orden fick Sansa att andas snabbare, men ändå tvekade hon. ”Om jag fick träffa min far…kanske, och tala med honom om…”

”Förräderi?” antydde lord Varys.

”Du gör mig besviken, Sansa”, sa drottningen och ögonen hade blivit hårda som sten. ”Vi har berättat för dig om din fars brott. Om du verkligen är så lojal som du säger, varför skulle du då vilja träffa honom?”

”Jag…jag menade bara…” Sansa kände hur hon fick tårar i ögonen. ”Han är väl inte…snälla, han har väl inte blivit skadad…eller…eller…”

”Inget ont har vederfarits lord Eddard”, försäkrade drottningen.

”Men…vad ska hända med honom?”

”Det får kungen avgöra”, tillkännagav stormäster Pycelle pompöst.

Kungen! Sansa blinkade bort tårarna. Joffrey var kung nu, tänkte hon, och hennes ridderlige prins skulle aldrig skada hennes far vad han än gjort. Hon var säker på att om hon gick till honom och bönföll honom om barmhärtighet skulle han lyssna. Han måste lyssna, för han älskade henne, det hade till och med drottningen sagt. Joff skulle bli tvungen att straffa fadern, för det förväntade sig lorderna, men kanske kunde han skicka tillbaka honom till Vinterhed eller förvisa honom till någon av de fria städerna på andra sidan Smala havet. Det skulle bara bli för några år, för när hon och Joffrey gift sig och hon var drottning skulle hon övertala Joff att benåda fadern och låta honom komma hem.

Men om mor eller Robb gjorde något som var landsförrädiskt, som att kalla vasallerna under fanorna eller vägra svära tro- och huldhetsed, skulle allt vara förlorat. Hennes Joffrey var god, det visste hon i sitt hjärta, men en kung måste vara sträng mot rebeller. Hon måste få dem att förstå, hon bara måste!

”Jag…jag ska skriva breven”, sa Sansa.

Med ett leende lika varmt som soluppgången lutade sig Cersei Lannister närmare och kysste henne mjukt på kinden. ”Det visste jag att du skulle, och Joffrey kommer att bli så stolt när jag berättar vilket mod och förnuft du har visat här i dag.”

Det slutade med att hon skrev fyra brev: till modern, lady Catelyn Stark, till bröderna på Vinterhed och till sin moster, lady Lysa Arryn av Örnnästet och till sin morfar, lord Hoster Tully av Flodvattnet. När hon var klar var fingrarna stela av kramp och bläckfläckiga. Varys hade faderns sigill. Hon värmde det vita bivaxet över ett ljus, droppade det försiktigt på breven och såg på medan eunucken tryckte huset Starks skräckvarg i vaxet.

Jeyne Poole och alla hennes saker var borta då ser Mandon Moore förde Sansa tillbaka till det höga tornet i Maegors fäste. Inget mer gråtande, tänkte hon tacksamt, men ändå verkade det kallare utan Jeyne, till och med sedan hon gjort upp eld. Hon drog fram en stol till härden, tog ner en av sina älsklingsböcker och uppslukades av berättelserna om Florian och Jonquil, om lady Shella och regnbågsriddaren, om den tappre prins Aemon och hans dömda kärlek till broderns drottning.

Det var inte förrän senare på kvällen då Sansa just var på väg att somna som hon kom på att hon glömt bort att fråga vart systern tagit vägen.

JON

”Othor”, förkunnade ser Jaremy Rykker, ”utan skuggan av ett tvivel. Och det här var Jafer Blomma.” Han vände på liket med foten och det döda, vita ansiktet stirrade upp mot den mulna himlen med blå, blå ögon. ”Båda två var Ben Starks män.”

Min farbrors män, tänkte Jon alldeles förkrossad. Han mindes hur han bönfallit om att få rida med dem. Vid alla gudar, så grön jag var. Om han hade tagit mig med skulle det kanske vara jag som låg här.

Jafers högra handled slutade i sargade köttslamsor och benflisor där Gasts käftar huggit av handen som nu vilade i en burk vinäger hemma i mäster Aemons torn. Den vänstra handen, som fortfarande satt fast vid armen, var lika svart som hans mantel.

”Må gudarna ha misskund”, muttrade gamle björnen. Han satt av ponnyn och räckte tyglarna till Jon. Morgonen var onaturligt varm och befälhavaren hade svettpärlor på den kala hjässan, det såg ut som dagg på en melon. Hästen var nervös, rullade med ögonen och backade så långt hon kunde från de döda männen. Jon ledde stoet några steg åt sidan och fick hålla i henne av alla krafter för att hon inte skulle skena. Hästarna gillade inte den här platsen, och det gjorde inte Jon heller för den delen.

Hundarna tyckte minst om den av dem allihop. Det var Gast som hade lett sällskapet hit, för hundkopplet hade varit värdelöst. När hundgårdsmästaren Bass försökte låta hundarna känna vittringen av den avslitna handen hade de blivit alldeles vilda och tjutit och skällt och försökt rycka sig loss. Till och med nu morrade och gnydde de omväxlande och slet i kopplen medan Chett förbannade dem och kallade dem ynkryggar.

Det är bara en skog, intalade Jon sig, och de är bara döda män. Han hade sett döda förut.

Den sistlidna natten hade han drömt om Vinterhed igen. Han vandrade i det tomma slottet och letade efter fadern, gick ner i kryptan, men den här gången hade drömmen fortsatt längre än tidigare. I mörkret hade han hört sten skrapa mot sten, och när han vände sig om såg han att valven höll på att öppna sig, det ena efter det andra. Då de döda kungarna stapplade ut ur sina kalla, svarta gravar hade Jon vaknat i kolmörkret med bultande hjärta. Inte ens när Gast hoppade upp i sängen och gned nosen mot hans ansikte kunde han skaka av sig den djupa fasan, och han vågade inte somna om. I stället hade han klättrat upp på muren och rastlöst vankat fram och tillbaka tills han såg gryningsljuset i öster. Det var bara en dröm. Jag är en edsvuren broder i nattens väktare nu, inte en rädd liten pojke.

Samwell Tarly stod och tryckte under träden, till hälften gömd bakom hästarna, och det runda, feta ansiktet hade samma färg som filbunke. Än så länge hade han inte störtat in i skogen för att kräkas, men han hade inte heller kastat en blick på de döda männen. ”Jag förmår inte titta”, viskade han olyckligt.

”Du måste titta”, sa Jon och höll rösten låg för att de andra inte skulle höra. ”Mäster Aemon skickade ju hit dig för att vara hans ögon. Vad är det för nytta med ögon som blundar?”

”Ja, men…jag är så feg, Jon.”

Jon lade handen på Sams axel. ”Vi har dussintalet gränsjägare med oss och hundarna, plus Gast. Ingen kommer att göra dig något ont, Sam. Titta nu. Det är svårast första gången.”

Sam nickade darrande och lyckades med stor självövervinnelse ta mod till sig. Långsamt vred han på huvudet och ögonen vidgades, men Jon höll honom i armen så att han inte kunde vända sig bort.

”Ser Jaremy”, sa gamle björnen barskt, ”Ben Stark hade sex män med sig då han red ut från muren. Var är de andra?”

Ser Jaremy skakade på huvudet. ”Jag önskar att jag det visste.”

Mormont var klart missbelåten med det svaret. ”Två av våra bröder slaktade nästan inom synhåll för muren, och ändå varken hörde eller såg dina gränsjägare någonting. Är detta vad nattens väktare har förfallit till? Skickar vi fortfarande ut spaningspatruller i de här skogarna?”

”Ja, ers nåd, men…”

”Har vi fortfarande män som går vakt på muren?”

”Ja, men…”

”Den här mannen har ett jakthorn.” Mormont pekade på Othor. ”Måste jag anta att han dog utan att blåsa i det? Eller har dina gränsjägare blivit både döva och blinda?”

Ser Jaremy stelnade till av ilska. ”Det blåstes inte i något horn, ers nåd, för då skulle mina gränsjägare ha hört det. Jag har inte tillräckligt med män för att skicka i väg så många spaningspatruller som jag skulle vilja…och sedan Benjen försvann har vi hållit oss närmare muren än vi gjorde tidigare, på er egen befallning.”

Gamle björnen grymtade. ”Ja, hm…hur som helst.” Han gjorde en otålig gest. ”Tala om för mig hur de dog.”

Ser Jaremy satte sig på huk bredvid den ene av de döda männen, den han kallat Jafer Blomma, och tog tag om hans huvud. Håret var sprött som halm och lossnade och han fick händerna fulla. Riddaren svor och stötte till huvudet med handen, och ett stort sår med en skorpa av torkat blod öppnades som en mun i sidan på likets hals. Bara några bleka senor höll fortfarande fast huvudet vid halsen. ”Det här gjordes med en yxa.”

”Ja”, muttrade Dywen, den gamle skogvaktaren, ”precis en sådan yxa som Othor hade, ers nåd.”

Jon kände hur frukosten vände sig i magen på honom, men han pressade ihop läpparna och tvingade sig att titta på den andra kroppen. Othor hade varit en stor ful man och han var också ett stort fult lik. Ingen yxa syntes till. Jon mindes Othor; det var han som sjungit en oanständig sång medan gränsjägarna gjorde sig i ordning för att rida ut, men nu var det slut med sjungandet. På hela kroppen hade huden blivit vit som mjölk, överallt utom på händerna, för händerna var lika svarta som Jafers, och blommor av hårt, sprucket blod prydde de dödliga såren som täckte honom från huvud till fot. Ändå var ögonen fortfarande öppna, och de stirrade upp mot himlen, blå som safirer.

Ser Jaremy reste sig upp. ”Rövarna har också yxor.”

Mormont vände sig skarpt mot honom. ”Så du tror att det här är Mance Rayders verk? Så här nära muren?”

”Vem annars, ers nåd?”

Jon kunde ha talat om det för honom. Han visste, de visste allihop, men ändå var det ingen av dem som ville säga orden. Vålnaderna är bara en saga, en historia för att få barnen att darra. Om de någonsin alls har levt, så försvann de för åtta tusen år sedan. Bara tanken fick honom att känna sig dum; han var en vuxen man nu, en svart broder i nattens väktare, och inte den lille pojken som en gång suttit vid gamla Nans fötter tillsammans med Bran och Robb och Arya.

Ändå fnös befälhavare Mormont. ”Om Ben Stark hade blivit anfallen av rövare en halv dagsritt från Svarta slottet skulle han ha kommit tillbaka och hämtat fler män och jagat mördarna genom sju helveten och fört deras huvuden tillbaka till mig.”

”Såvida inte han också blev dödad”, envisades ser Jaremy.

Till och med nu gjorde orden ont. Det hade gått så lång tid att det verkade vara rena dårskapen att hålla fast vid hoppet att Ben Stark fortfarande levde, men Jon Snö var envis av sig.

”Det har gått nästan ett halvt år sedan Benjen lämnade oss, ers nåd”, återtog ser Jaremy. ”Skogen är vidsträckt och rövarna kan ha överraskat honom var som helst. Jag kan slå vad om att de här båda var de sista överlevande i hans patrull på väg tillbaka till oss. Men fienden hann i fatt dem innan de nådde fram till säkerheten bakom muren. Liken är fortfarande färska, och männen kan inte ha varit döda mer än en dag.”

”Nej”, pep Samwell Tarly.

Jon blev häpen, för Sams nervösa, gälla röst var den sista han förväntat sig att få höra. Den fete pojken var rädd för officerarna, och ser Jaremy var inte känd för sitt tålamod.

”Jag bad inte om dina åsikter, pojk”, sa Rykker kallt.

”Låt honom tala”, utbrast Jon.

Mormonts blick gick från Sam till Jon och tillbaka igen. ”Om pojken har något att säga ska jag lyssna på honom. Kom närmare, gosse, för vi ser dig inte bakom hästarna.”

Sam makade sig förbi Jon och ponnyerna medan han svettades ymnigt. ”Ers nåd, det…kan inte vara en dag, för…titta…blodet…”

”Ja?” brummade Mormont otåligt. ”Vad är det med blodet?”

”Han skiter på sig vid åsynen av det”, skrek Chett, och gränsjägarna skrattade.

Sam torkade svetten ur pannan. ”Ni…ni kan se var Gast…Jons skräckvarg…ni kan se var han slet av mannens hand, och ändå…stumpen har inte blött…titta…” Han gjorde en gest med handen. ”Min far…L-lord Randyll, ibland tvingade han mig att se på då han flådde och styckade djur när…efter…” Sam vickade huvudet från sida till sida och hakorna dallrade. Nu när han sett på kropparna tycktes han inte kunna titta bort. ”Då någon nyss har dött rinner blodet fortfarande, men senare levrar det sig som gelé, tjockt och…och…” Han såg ut som om han tänkte kräkas. ”Den här mannen…titta på handleden, den är alldeles hård, torr som…”

Jon förstod genast vad Sam menade, och han kunde se de förvridna ådrorna i mannens handled där blodet var som svart damm. Ändå var Jaremy Rykker inte övertygad. ”Om de hade varit döda mycket längre än en dag skulle de ha ruttnat vid det här laget, pojk, men de luktar inte ens.”

Dywen, den gamle skogvaktaren, som gärna skröt om att han kunde lukta sig till när det skulle komma snö, trängde sig närmare liken och luktade. ”Ja, de doftar inte som violer precis, men ser Rykker har rätt. Det känns ingen liklukt.”

”De ruttnar inte.” Sam pekade och hans feta finger skakade bara lite. ”Titta, där finns inga larver eller maskar, och de har legat här i skogen, men inga djur har tuggat eller ätit på dem…bara Gast…för övrigt är de…är de…”

”Orörda”, avslutade Jon lågt, ”och Gast är annorlunda. Både hundarna och hästarna vägrar att gå i närheten av dem.”

Gränsjägarna växlade blickar, och varenda en av dem såg att det var sant. Mormont rynkade pannan och tittade från liken till hundarna. ”Chett, för hundarna närmare.”

Chett försökte. Han svor och slet i kopplen och sparkade till en hund med stöveln, men hundarna bara gnällde och stretade emot. Han försökte dra en tik närmare, men hon spjärnade morrande emot och skruvade på sig som om hon försökte ta sig ur halsbandet. Till slut gick hon till anfall mot Chett och han släppte kopplet och föll baklänges. Tiken hoppade över honom och störtade in bland träden.

”Allt här är fel”, sa Sam Tarly allvarligt. ”Blodet…det finns blodfläckar på deras kläder och hud, som är torr och hård, men det finns inga på marken eller någon annanstans. Med sådana…sådana…” Sam tvingade sig att svälja och drog ett djupt andetag. ”Med sådana sår…fasansfulla sår…borde det väl vara blod överallt?”

Dywen sög på sina löständer i trä. ”Kanhända dog de inte här. Kanhända att någon förde hit dem för att vi skulle hitta dem. Som en varning, så att säga.” Den gamle skogvaktaren kikade misstänksamt ner på liken. ”Och kanske att jag är dum, men jag kan inte påminna mig att Othor hade blå ögon förut.”

Ser Jaremy såg bestört ut. ”Inte Blomma heller”, utbrast han och vände sig om för att stirra på den döde mannen.

Tystnaden lade sig över skogen, och ett kort ögonblick hördes bara Sams tunga andhämtning och det sörplande ljudet då Dywen sög på tänderna. Jon satte sig på huk bredvid Gast.

”Bränn dem”, viskade någon, en av gränsjägarna, men Jon kunde inte ha sagt vem. ”Ja, bränn dem”, instämde en andra röst.

Gamle björnen skakade envist på huvudet. ”Inte ännu, för jag vill att mäster Aemon ska ta sig en titt på dem. Vi ska föra dem tillbaka till Svarta slottet.”

En del befallningar är lättare att ge än att utföra. De svepte in de döda männen i mantlar, men när Hake och Dywen försökte binda fast dem vid en ponny blev den alldeles vansinnig. Den skrek och stegrade sig och sparkade med hovarna och bet till och med Ketter då han rusade dit för att hjälpa till. Gränsjägarna hade inte bättre framgång med de andra ponnyerna, för inte ens den lugnaste av dem ville ha något med dessa bördor att göra. Till slut blev de tvungna att hugga av grenar och tillverka enkla selar och bära liken själva. Det var en bra bit efter middagstid då de äntligen vände tillbaka mot Svarta slottet.

”Jag vill ha de här skogarna genomsökta”, befallde Mormont ser Jaremy då de gav sig i väg. ”Vartenda träd, varenda klippa och buske och varje tum mark inom tio fjärdingsvägs omkrets. Använd alla män du har, och om du inte har tillräckligt många får du låna jägare och skogvaktare av förvaltarna. Om Ben och de andra är där ute, döda eller levande, vill jag ha dem funna, och om det finns några andra i de här skogarna vill jag veta det. Du ska spåra dem och ta fast dem, helst levande. Förstått?”

”Ja, ers nåd”, svarade Jaremy. ”Som ni befaller.”

Efter det red Mormont vidare tyst och grubblande. Jon red tätt efter honom, för det var hans plats som befälhavarens förvaltare. Dagen var grå och mulen, den sortens dag då man hoppas på regn. Inte en vindpust rörde sig bland träden, luften hängde fuktig och tung och Jons kläder klibbade vid huden. Det var varmt, för varmt, och muren smälte ymnigt, hade smält i dagar, och ibland inbillade sig Jon att den krympte.

De gamla männen kallade sådant här väder spöksommar och sa att sommaren äntligen var på väg att ge upp. Efter det här skulle kylan komma, varnade de, för en lång sommar betydde alltid en lång vinter. Den här sommaren hade varat i tio år, och Jon hade varit ett småbarn då den började.

Gast sprang bredvid dem ett tag och försvann sedan bland träden. Utan skräckvargen kände Jon sig nästan naken, och han kom på sig själv med att illa till mods iaktta varenda skugga. Mot sin vilja kom han att tänka på historierna som gamla Nan brukade berätta för dem på Vinterhed då han var liten, och han kunde nästan höra hennes röst igen och klirret av stickorna. I det mörkret kom vålnaderna för första gången, brukade hon börja och sänkte rösten mer och mer. De var kalla ting, döda ting, som hatade järn och eld och solens beröring och alla varelser med varmt blod i ådrorna. De svepte över fästen och städer och kungariken, fällde massvis med hjältar och arméer och red sina bleka döda hästar och ledde härskaror av mördade. De matade sina döda tjänare med människobarnens kött…

När Jon såg den första skymten av muren där den höjde sig över toppen på en urgammal, knotig ek kände han sig oerhört lättad. Plötsligt höll Mormont in hästen och vände sig om i sadeln. ”Tarly”, röt han, ”kom hit.”

Jon såg rädslan i Sams ansikte då han red närmare på sitt sto; förmodligen trodde han att han skulle få skäll. ”Du är fet, men du är inte dum, pojk”, förkunnade gamle björnen barskt. ”Du skötte dig bra där borta, och du med, Snö.”

Sam blev blodröd i ansiktet och vrickade nästan tungan då han försökte stamma fram ett tack. Jon var tvungen att le.

Då de kom ut ur skogen satte Mormont sin starka ponny i trav. Gast kom störtande ut från träden medan han slickade sig om nosen som var röd av blod. Högt ovanför såg männen på muren kolonnen närma sig, och Jon hörde den djupa, hesa stöten från väktarens stora horn som skallade miltals omkring: en enda lång stöt som genljöd mellan träden och ekade mot isen.

Ljudet avtog långsamt och dog bort. En stöt betydde att det var gränsjägare som kom tillbaka, tänkte Jon. Jag har åtminstone varit gränsjägare för en dag, och det kan ingen ta ifrån mig vad som än händer.

De ledde ponnyerna genom istunneln, och när de kom till den sista grinden stod Bowen Marsh där och väntade. Överförvaltaren var röd i ansiktet och uppskakad. ”Ers nåd”, sa han till Mormont samtidigt som han öppnade gallergrinden för dem, ”en fågel har anlänt och ni måste genast komma.”

”Vad är det, karl?” brummade Mormont.

Underligt nog kastade Marsh en blick på Jon innan han svarade. ”Mäster Aemon har brevet och han väntar i er salong.”

”Gott. Jon, ta hand om min häst och säg åt ser Jaremy att lägga de döda männen i ett förrådsrum tills livmedikusen är redo att titta på dem.” Mormont stegade muttrande i väg.

Medan de ledde hästarna tillbaka till stallarna var Jon obehagligt medveten om att folk iakttog honom. Ser Alliser Törne höll på att drilla sina pojkar på borggården, men han avbröt sig för att stirra på Jon med ett svagt leende på läpparna. Enarmade Donal Noye stod i dörren till rustkammaren. ”Må gudarna vara med dig, Snö”, ropade han.

Det måste ha hänt något, tänkte Jon, något allvarligt.

De döda männen bars till ett av förrådsrummen som fanns vid foten av muren, en mörk och kall cell som var uthuggen ur isen och användes till att förvara kött och säd och ibland öl i. Jon ryktade Mormonts häst och såg till att den fick mat och vatten innan han tog hand om sin egen. Därefter letade han efter sina vänner. Grenn och Paddan gick vakt, men han hittade Pyp i kantinen. ”Vad har hänt?” undrade han.

Pyp sänkte rösten. ”Kungen är död.”

Jon blev chockad. Robert Baratheon hade sett gammal och fet ut då han besökte Vinterhed, men han hade ändå verkat frisk och kry och det hade inte pratats om någon sjukdom. ”Hur vet du det?”

”En av vakterna hörde Clydas läsa brevet för mäster Aemon.” Pyp lutade sig närmare. ”Jag är ledsen, Jon. Han var ju god vän till din far.”

”En gång i tiden stod de varandra lika nära som bröder.” Jon undrade om Joffrey skulle behålla fadern som kungens hand, men det verkade inte troligt. Det kunde betyda att lord Eddard skulle återvända till Vinterhed och hans systrar också. Han kanske till och med skulle kunna hälsa på dem om Mormont gav sitt tillstånd. Det vore roligt att se Arya skratta igen och prata med fadern. Jag ska fråga honom om min mor, beslöt han, för jag är man nu och det är på tiden att han berättar för mig vem hon var. Jag bryr mig inte ens om ifall hon var sköka, för jag vill veta.

”Jag hörde Hake säga att de döda männen var din farbrors”, sa Pyp.

”Ja”, svarade Jon. ”Två av de sex han tog med sig. De hade varit döda länge, men det var något konstigt med kropparna.”

”Konstigt?” Pyp var full av nyfikenhet. ”Hur då konstigt?”

”Sam kan berätta.” Jon ville inte tala om det. ”Jag borde se efter om gamle björnen behöver mig.”

Ensam och fylld av underliga föraningar gick han till befälhavarens torn. Vakterna gav honom en högtidlig blick då han närmade sig. ”Gamle björnen är i sin salong”, upplyste den ene, ”och han har frågat efter dig.”

Jon nickade. Han borde ha gått hit raka vägen från stallarna, tänkte han medan han raskt gick uppför torntrappan. Mormont vill ha vin eller en brasa på härden, det är allt, sa han sig.

När Jon steg in i salongen skrek befälhavarens korp åt honom. ”Majs!” ropade fågeln. ”Majs! Majs! Majs!”

”Tro honom inte, för jag har precis matat honom”, brummade gamle björnen. Han satt vid fönstret och läste ett brev. ”Ge mig en bägare vin och slå upp en åt dig själv också.”

”Åt mig själv, ers nåd?”

Mormont höjde blicken från brevet och stirrade på Jon. Det fanns medlidande i den blicken, han kunde känna det. ”Du hörde vad jag sa.”

Jon hällde upp vinet med överdriven omsorg, vagt medveten om att han drog ut på det, för när bägarna var fyllda skulle han inte ha något annat val än att lyssna till vad som stod i det där brevet. Men alltför snart var de fulla. ”Sitt, pojk”, befallde Mormont. ”Drick.”

Jon förblev stående. ”Det är om min far, eller hur?”

Gamle björnen trummade på brevet med fingret. ”Din far och kungen”, mullrade han, ”och jag ska inte ljuga för dig, det är sorgliga nyheter. Jag trodde aldrig jag skulle få se en ny kung, inte vid min ålder, och Robert som bara var hälften så gammal som jag och stark som en oxe.” Han tog en klunk vin. ”Det påstås att kungen älskade att jaga. Det är alltid det vi älskar som blir vår undergång, pojk, glöm inte det. Min son älskade sin unga hustru, en fåfäng kvinna, och om det inte varit för henne skulle han aldrig ha kommit på tanken att sälja de där tjuvjägarna.”

Jon begrep knappt vad han sa. ”Jag förstår inte, ers nåd. Vad har hänt med min far?”

”Jag sa åt dig att sitta ner”, muttrade Mormont. ”Sitt!” skrek korpen. ”Och drick ditt vin. Det är en order, Snö.”

Jon satte sig och tog en klunk vin.

”Lord Eddard har blivit fängslad och står anklagad för högförräderi. Det sägs att han konspirerade med Roberts bröder för att ta tronen ifrån prins Joffrey.”

”Nej!” utbrast Jon genast. ”Det kan inte vara sant, för min far skulle aldrig kunna bedra kungen!”

”Må så vara”, sa Mormont, ”men det är inte min sak att avgöra, och inte din heller.”

”Men det är lögn”, envisades Jon. Hur kunde de tro att hans far var en förrädare, hade de blivit tokiga allihop? Lord Eddard Stark skulle aldrig kunna vanära sig…eller?

Han blev far till en oäkting, viskade en liten röst inombords. Vad fanns det för ära i det? Och din mor, hur var det med henne? Han vill inte ens tala om vad hon heter.

”Vad ska hända med honom, ers nåd? Kommer de att döda honom?”

”Det kan jag inte svara på, pojk. Jag tänker skicka ett brev, för i min ungdom kände jag en del av kungens rådgivare: gamle Pycelle, lord Stannis, ser Barristan…Vad din far än har gjort, eller inte gjort, så är han en hög lord och måste tillåtas ta den svarta dräkten och komma hit till oss. Gudarna ska veta att vi behöver män med lord Eddards duglighet.”

Jon visste att andra män som stått anklagade för högförräderi förr i tiden tillåtits återupprätta sin ära på muren. Varför då inte lord Eddard? Hans far här. Det var en konstig tanke och förunderligt obehaglig, för det skulle vara en oerhörd orättvisa att beröva honom Vinterhed och tvinga honom att ta den svarta dräkten, fast om det gällde hans liv…

Och skulle Joffrey gå med på det? Han mindes prinsen på Vinterhed, hur han hånat Robb och ser Rodrik på borggården. Jon hade han knappt lagt märke till, för oäktingar var inte ens värda hans förakt. ”Kommer kungen att lyssna till er, ers nåd?”

Gamle björnen ryckte på axlarna. ”En pojkkung. Jag förmodar att han lyssnar till sin mor. Synd att dvärgen inte är med dem, för han är pojkens morbror och han såg vår nöd här då han besökte oss. Det var olyckligt att din mor tog honom till fånga.”

”Lady Stark är inte min mor”, påpekade Jon skarpt, för Tyrion Lannister hade varit hans vän. Om lord Eddard blev dödad skulle det vara lika mycket hennes fel som drottningens. ”Ers nåd, hur är det med mina systrar, Arya och Sansa? De var hos min far. Vet ni…?”

”Pycelle nämner inte dem, men de blir säkert väl behandlade. Jag ska fråga om dem när jag skriver.” Mormont skakade på huvudet. ”Det här kunde inte ha hänt vid en olägligare tidpunkt, för om riket någonsin har behövt en stark kung…Vi har mörka dagar och kalla nätter framför oss, det känner jag i mina ben…” Han gav Jon en lång, knipslug blick. ”Jag hoppas att du inte funderar på att göra något dumt, pojk.”

Han är min far, ville Jon säga, men han visste att Mormont inte ville höra det. Han var torr i halsen och tvingade sig att ta ännu en klunk vin.

”Din plikt är här nu”, påminde befälhavaren honom, ”för ditt gamla liv tog slut när du tog den svarta dräkten.” Fågeln upprepade hest ”Svart”, men Mormont tog ingen notis om den. ”Det angår inte oss vad de gör i Kungshamn.” Då Jon inte svarade tömde den gamle mannen bägaren och tillade: ”Du kan gå, för jag behöver dig inte mer i dag. I morgon kan du hjälpa mig att skriva det där brevet.”

Jon mindes inte att han reste sig eller lämnade salongen utan upptäckte plötsligt att han var på väg nedför torntrappan och tänkte: Det är min far, mina systrar, hur kan det undgå att angå mig?

Utanför tittade en av vakterna på honom och sa: ”Du måste vara stark, pojk, för gudarna är grymma.”

De vet, insåg Jon. ”Min far är ingen förrädare”, sa han skrovligt. Till och med orden fastnade i halsen på honom, som för att kväva honom. Vinden hade tilltagit och det verkade kallare på borggården nu än då han gått in. Spöksommaren höll på att ta slut.

Resten av eftermiddagen gick som i en dröm, och Jon kunde inte ha sagt var han varit, vad han gjort eller vem han talat med. Gast var tillsammans med honom, så mycket visste han i alla fall, och skräckvargens tysta närvaro var en stor hjälp. Flickorna har inte ens den trösten, tänkte han. Deras vargar kunde ha skyddat dem, men Lady är död och Nymeria försvunnen, och de är helt ensamma.

Då solen gick ner hade vinden börjat blåsa från norr, och Jon kunde höra den vina mot muren och över de isiga bröstvärnen då han gick till kantinen för att äta kvällsvard. Hobb hade lagat en mustig hjortstuvning med korngryn, lök och morötter, och när han lade för Jon en extra stor portion och gav honom den knapriga skalken på brödet visste Jon vad det betydde. Han vet. Jon tittade sig omkring i kantinen, såg huvuden som snabbt vreds åt sidan och blickar som artigt vändes bort. De vet allihop.

Hans vänner samlades omkring honom. ”Vi bad kaplanen tända ett ljus för din far”, berättade Matthar. ”Det är lögn, vi vet alla att det är lögn. Till och med Grenn vet att det är lögn”, insköt Pyp. Grenn nickade och Sam tog Jons hand i sin. ”Du är min bror nu, så han är min far också”, sa den fete pojken. ”Om du vill rida ut till ödesträden och be till gudarna följer jag med dig.”

Ödesträden växte utanför muren, ändå visste Jon att Sam menade vad han sa. De är mina bröder, tänkte han, lika mycket som Robb och Bran och Rickon.

Då hörde han skrattet, vasst och hårt som en pisksnärt, och ser Alliser Törnes röst. ”Inte bara en oäkting utan en förrädares oäkting”, sa han till männen runt omkring.

Snabbt som blixten hoppade Jon upp på bordet med dolken i handen. Pyp grep tag i honom, men han slet sig loss och sedan störtade han längs bordet och sparkade matskålen ur handen på ser Alliser. Stuvningen flög åt alla håll och kanter och stänkte ner bröderna. Törne ryggade tillbaka, och folk skrek, men Jon Snö hörde dem inte utan gick till anfall mot ser Allisers ansikte med dolken, högg mot de där kalla onyxsvarta ögonen. Så kastade sig Sam mellan dem, och innan Jon kunde komma runt honom var Pyp på hans rygg och klängde sig fast som en apa medan Grenn tog honom i armen och Paddan bände kniven ur handen på honom.

Senare, mycket senare, sedan de fört Jon tillbaka till sovcellen kom Mormont ner för att prata med honom med korpen på axeln. ”Jag sa åt dig att inte göra något dumt, pojk”, brummade gamle björnen. ”Pojk”, ekade fågeln. Mormont skakade besviket på huvudet. ”Och jag som hade så stora planer för dig.”

De hade tagit hans kniv och svärd och sagt åt honom att han inte fick lämna cellen förrän de höga officerarna hade träffats och beslutat vad som skulle göras med honom, och de hade satt en vakt utanför dörren för att försäkra sig om att han lydde. Hans vänner fick inte träffa honom, men gamle björnen veknade och lät honom ha kvar Gast, så han var inte helt ensam.

”Min far är ingen förrädare”, sa han till skräckvargen då de blev ensamma. Gast tittade tyst på honom, och Jon sjönk ihop mot väggen med händerna om knäna medan han stirrade in i ljuset på bordet bredvid den smala sängen. Lågan flämtade och fladdrade, skuggorna rörde sig runt omkring honom och rummet verkade bli mörkare och kallare. I natt kommer jag inte att kunna sova, tänkte Jon.

Ändå måste han ha dåsat till, och när han vaknade var benen styva och stela och ljuset hade för länge sedan brunnit ner. Gast stod på bakbenen och krafsade på dörren, och Jon blev häpen då han märkte hur stor vargen blivit. ”Vad är det, Gast”, ropade han lågt. Skräckvargen vred på huvudet och tittade ner på honom samtidigt som han morrade tyst och visade tänderna. Har han blivit tokig? undrade Jon. ”Det är jag, Gast”, mumlade han och försökte att inte låta rädd. Ändå darrade han häftigt. När hade det blivit så kallt?

Gast backade undan från dörren och det syntes djupa skåror där han rivit i träet. Jon betraktade honom med stigande oro. ”Det är någon där ute, eller hur?” viskade han. Skräckvargen kröp ihop och backade medan den vita pälsen reste sig i nacken. Vakten, tänkte han, de lämnade en man för att vakta mig, och Gast känner lukten av honom genom dörren, det är allt.

Långsamt tog sig Jon upp på fötter. Han skakade våldsamt och önskade att han fortfarande hade sitt svärd. Tre snabba steg förde honom fram till dörren. Han fattade handtaget och drog dörren inåt, och när det gnisslade om gångjärnen var han nära att hoppa högt.

Vakten låg tvärs över den smala trappan och tittade upp på honom. Tittade upp på honom trots att han låg på magen, för huvudet hade vridits runt ett halvt varv.

Det kan bara inte vara sant, försökte Jon intala sig. Det här är befälhavarens torn och det vaktas natt och dag. Det här kan inte hända. Det måste vara en dröm, jag har en mardröm.

Gast slank förbi honom ut genom dörren. Vargen började gå uppför trappan, stannade och tittade på Jon. Det var då han hörde det, det mjuka, skrapande ljudet av en stövel mot sten, gnisslet från en dörr som öppnades, och ljuden kom ovanifrån, från befälhavarens gemak.

Det var kanske en mardröm, men det var ingen dröm.

Vaktens svärd satt kvar i skidan, och Jon ställde sig på knä och lyckades lirka ur det. Tyngden av stål i handen fick honom att känna sig modigare och han började gå uppför trappan. Gast gick ljudlöst framför honom. Skuggor lurade i varenda krök, och Jon smög försiktigt och undersökte alla misstänkt mörka ställen med svärdsspetsen.

Plötsligt hörde han Mormonts korp skrika. ”Majs”, tjöt fågeln. ”Majs, majs, majs, majs, majs, majs.” Gast skuttade före och Jon kom störtande efter. Dörren till Mormonts salong stod vidöppen och skräckvargen hoppade in, men Jon stannade i dörröppningen med klingan i handen för att ge ögonen lite tid att vänja sig. Tunga draperier hade dragits för fönstren och mörkret var svart som bläck. ”Vem där?” ropade han.

Så såg han den, en skugga bland skuggorna som gled mot den inre dörren som ledde till Mormonts sovcell, en manlig skepnad helt i svart med mantel och huva. Men under huvan sken ögonen med isblå strålglans.

Gast tog språnget. Man och varg föll omkull tillsammans utan vare sig skri eller morrande, de rullade och slog emot en stol, vräkte omkull ett bord som var fullt av papper. Mormonts korp flög ovanför och skrek: ”Majs, majs, majs, majs.” Jon kände sig lika blind som mäster Aemon. Med ryggen mot väggen gled han mot fönstren och slet ner draperierna, och plötsligt badade salongen i månljus. Han fick en glimt av svarta händer som var begravna i vit päls, svullna, mörka fingrar som klämde åt om skräckvargens strupe. Gast ryckte och slet och benen fäktade i luften, men han kunde inte komma loss.

Jon hade inte tid att vara rädd. Han kastade sig framåt, skrek och drämde till med långsvärdet av alla krafter. Stålet skar genom ärm och skinn och ben, men ändå var ljudet fel på något sätt. Lukten som översköljde honom var så underlig och kall att han nästan fick kväljningar. Han såg en arm med en hand på golvet, svarta fingrar som slingrade sig i en pöl av månsken. Gast ryckte sig loss från den andra handen och kröp åt sidan med den röda tungan hängande ur munnen.

Mannen med huvan höjde sitt bleka månansikte och Jon högg mot det utan att tveka. Svärdet öppnade inkräktaren in till benet, skar av halva näsan och gjorde ett djupt sår från kind till kind under de där ögonen, ögon som brinnande blå stjärnor. Jon kände igen det ansiktet. Othor, tänkte han och ryggade tillbaka, men han är död, han är död, jag såg honom död.

Han kände något som krafsade på ankeln, och svarta fingrar grep tag i vaden. Armen klättrade uppför hans ben och rev i ylle och hud. Med ett utrop av avsmak bände Jon loss fingrarna från sitt ben med svärdsspetsen och kastade i väg tingesten, som låg där och vred sig medan fingrarna öppnades och slöts.

Liket raglade framåt. Det fanns inget blod. Enarmad och med ansiktet nästan kluvet på mitten tycktes den döda kroppen inte känna någonting. Jon höll långsvärdet framför sig. ”Kom inte närmare!” befallde han med gäll röst. ”Majs”, skrek korpen, ”majs, majs.” Den avhuggna armen ålade sig ur den trasiga ärmen, en blek orm med svart, femfingrigt huvud. Gast kastade sig över den och tog den mellan tänderna och det krasade om benen i fingrarna. Jon högg mot likets hals och kände det hårda stålet skära in djupt.

Den döde Othor törnade in i honom och knuffade omkull honom.

Jon tappade andan då det omkullvräkta bordet träffade honom mellan skulderbladen. Svärdet, var fanns svärdet? Han hade tappat det förbaskade svärdet! När Jon öppnade munnen för att skrika körde vålnaden sina svarta likfingrar i munnen på honom. Han fick kväljningar och försökte få bort dem, men den döde mannen var för tung. Handen trängde längre ner i halsen på honom, isande kall, och den kvävde honom. Vålnadens ansikte var alldeles framför honom och fyllde världen, och dess gnistrande blå ögon var som is. Jon rev i den kalla huden med naglarna och sparkade på varelsens ben. Han försökte bita, försökte slå och banka, försökte andas…

Så plötsligt var likets tyngd borta och fingrarna slets ur halsen på honom. Hostande och spottande rullade Jon över på sidan. Gast hade liket igen, och han såg skräckvargen sätta tänderna i vålnadens mage och börja riva och slita. Bara vid halvt medvetande tittade han på en lång stund tills han äntligen mindes att han måste leta efter svärdet…

…och fick se lord Mormont naken och sömndrucken stå i dörren med en oljelampa i handen. Avgnagd och utan fingrar slingrade sig armen över golvet mot honom.

Jon försökte skrika men fick inte fram ett ljud. Han tog sig ostadigt upp på benen, sparkade undan armen och slet oljelampan ur händerna på gamle björnen. Lågan flämtade och var nära att slockna. ”Bränn!” kraxade korpen. ”Bränn, bränn, bränn!”

Jon snodde runt och fick syn på draperierna som han slitit ner från fönstren och kastade lampan på tyghögen. Metallen klirrade, glaset splittrades och oljan stänkte — och draperierna flammade upp och stod i ljusan låga. Hettan mot ansiktet var det ljuvligaste Jon någonsin känt. ”Gast!” skrek han.

Skräckvargen släppte liket och kom till honom samtidigt som vålnaden försökte resa sig med mörka ormar hängande ut ur det stora såret i magen. Jon stack in handen i lågorna, tog tag i de brinnande draperierna och kastade dem över vålnaden. Låt den brinna, bad han, vid alla barmhärtiga gudar, låt den brinna.

BRAN

Ätten Karstark kom en kall och blåsig morgon och hade med sig tre hundra ryttare och nästan två tusen fotsoldater från sitt slott Karhold. Stålspetsarna på deras spjut blänkte i det svaga solskenet då kolonnen närmade sig, och i täten gick en man och slog en långsam, dov marschrytm på en trumma som var större än han själv: bom, bom, bom.

Bran såg dem komma från ett vakttorn på den yttre muren där han satt på Hodors axlar och tittade genom mäster Luwins bronstub. Lord Rickard själv red i spetsen för dem med sina söner Harrion, Eddard och Torrhen bredvid sig under deras hus nattsvarta baner prydda med en vit, strålande sol. Gamla Nan sa att de sedan hundratals år hade Starkblod i sig, men Bran tyckte inte att de liknade ätten Stark, för de var stora och hårda med ansiktena täckta av kraftigt skägg och håret hängande löst ner över axlarna, och mantlarna var gjorda av skinn från björn, säl och varg.

De var de sista, det visste han, för de andra lorderna var redan här med sina härar. Bran längtade efter att få rida ut tillsammans med dem och se de överfulla vinterhusen, trängseln på marknadsplatsen om morgnarna och gatorna upprivna av vagnshjul och hovar, men Robb hade förbjudit honom att lämna slottet. ”Vi kan inte avvara några män för att vakta dig”, hade brodern förklarat.

”Jag tar med mig Sommar”, protesterade Bran.

”Uppför dig inte som en barnunge, Bran”, sa Robb, ”för du vet bättre än så. För bara två dagar sedan knivskar en av lord Boltons män en av lord Cerwyns på Rykande timmerstocken. Mor skulle flå mig levande om jag lät dig ta några risker.” Han talade med lord Robbs röst, och Bran visste att det betydde att saken var slutdiskuterad.

Det var på grund av vad som hänt i vargskogen, det var han medveten om, och minnet gav honom fortfarande mardrömmar. Han hade varit lika hjälplös som en baby, lika oförmögen att försvara sig som Rickon skulle ha varit. Fast Rickon hade troligen klarat det bättre, för han skulle åtminstone ha sparkat dem, och det tyckte Bran kändes förnedrande. Han var bara några år yngre än Robb och om brodern nästan var vuxen så var han det med. Han borde ha kunnat försvara sig.

Ett år tidigare, innan, skulle han ha gett sig in till staden även om han så skulle vara tvungen att klättra över murarna. På den tiden kunde han springa nedför trappor, själv sitta upp på ponnyn och svinga ett träsvärd tillräckligt bra för att stöta omkull prins Tommen i smutsen. Nu kunde han bara titta på och kika ut genom mäster Luwins bronstub. Livmedikusen hade lärt honom alla baneren: ätten Glovers brynjeklädda knytnäve, silver på scharlakansrött; lady Mormonts svarta björn; den fasansfulle, hudflängde mannen som fördes framför Roose Bolton av Skräckfästet; en älgtjur för ätten Hornwood; en stridsyxa för huset Cerwyn; tre granar för ätten Tallhart; och huset Umbers skräckinjagande emblem: en rytande jätte i sprängda kedjor.

Snart lärde han sig att känna igen ansiktena också då lorderna och deras söner och riddarföljen kom till Vinterhed på gästabud. Inte ens stora salen rymde alla på en gång, så Robb bjöd in var och en av de främsta vasallerna i tur och ordning, och Bran fick alltid hedersplatsen på broderns högra sida. En del av vasallerna gav honom konstiga, hårda blickar, som om de undrade med vilken rätt en grön pojke, som till råga på allt var krympling, placerades ovanför dem.

”Hur många är det nu?” frågade Bran mäster Luwin då lord Karstark och hans söner red in genom porten i den yttre muren.

”Tolv tusen man, nästan i varje fall.”

”Hur många riddare?”

”Tillräckligt få”, svarade livmedikusen aningen irriterat. ”För att bli riddare måste man vaka i ett kapell och bli smord med de sju oljorna för att välsigna de löften man avger. I Norden är det bara några få av de stora husen som dyrkar de sju gudarna, för resten håller fast vid de gamla gudarna och utnämner inga riddare…men dessa lorder och deras söner och edsvurna kämpar är inte mindre tappra eller lojala eller hedervärda. En mans värde består inte i ett ser framför hans namn, som jag har sagt dig hundratals gånger tidigare.”

”Men ändå”, envisades Bran. ”Hur många riddare?”

Mäster Luwin suckade. ”Tre hundra, kanske fyra…av tre tusen lansiärer i rustning som inte är riddare.”

”Lord Karstark är den siste”, anmärkte Bran tankfullt, ”och Robb kommer att hålla gästabud för honom i kväll.”

”Utan tvekan.”

”Hur länge dröjer det…innan de ger sig av?”

”Han måste marschera snart eller inte alls”, svarade mäster Luwin. ”Vinterstaden är fylld till bristningsgränsen med folk och hans armé kommer att äta den omgivande landsbygden ren om den ligger i läger länge till här. Andra väntar på att sluta sig till honom längs kungsvägen: vandrande riddare och träskmän och lorderna Manderly och Flint. Striderna rasar för fullt i flodlandet, och din bror har många fjärdingsväg att tillryggalägga.”

”Jag vet.” Bran kände sig lika olycklig som han lät. Han räckte tillbaka bronstuben till livmedikusen och lade märke till att Luwins hår hade blivit mycket tunt uppe på hjässan, för han kunde se den rosa hårbottnen lysa igenom. Det kändes konstigt att betrakta honom ovanifrån på det här sättet när han i hela sitt liv tittat upp på honom, men då man satt på Hodors rygg var man högre än alla andra. ”Jag vill inte titta längre. Hodor, bär mig tillbaka till kärntornet.”

”Hodor”, sa Hodor.

Mäster Luwin stoppade in tuben i ärmen. ”Din bror har inte tid med dig nu, Bran, för han måste ta emot lord Karstark och hans söner och hälsa dem välkomna.”

”Jag ska inte besvära Robb. Jag vill besöka gudaskogen.” Han lade handen på Hodors axel. ”Hodor.”

En rad uthuggna handtag fungerade som en stege i graniten i tornets innervägg, och Hodor gnolade omelodiskt när han klättrade ner medan Bran dunsade mot hans rygg i bärstolen av vide som mäster Luwin tillverkat åt honom. Luwin hade fått idén från korgarna som kvinnorna använde för att bära ved i på ryggen; sedan hade det varit en enkel match att skära ut hål för benen och sätta fast några remmar för att fördela Brans tyngd jämnare. Det var inte lika bra som att rida Dancer, men stoet kunde inte ta sig fram överallt, och bärstolen kändes inte lika förnedrande för Bran som då Hodor bar honom i famnen som en baby. Hodor tycktes också gilla den, fast man kunde aldrig veta säkert när det gällde Hodor. Det enda som var besvärligt var dörrar, för ibland glömde Hodor att han hade Bran på ryggen, och det kunde kännas ordentligt om man slog huvudet i en dörrkarm.

I nästan fjorton dagar hade det kommit och gått så mycket folk att Robb beordrat att båda fällgallren skulle hållas uppe och vindbryggan mellan dem nere, till och med mitt i natten. En lång kolonn av lansiärer i rustning höll på att korsa vallgraven mellan murarna då Bran kom ut från tornet: ätten Karstarks soldater som följde efter sina herrar in i slottet. De var klädda i svarta halvhjälmar av järn och svarta yllemantlar mönstrade med den vita, strålande solen. Hodor travade bredvid dem och log för sig själv då stövlarna dunkade mot träet i vindbryggan. Ryttarna kastade konstiga blickar på dem då de red förbi, och en gång hörde Bran någon gapskratta, men han vägrade att bry sig om det. ”Folk kommer att stirra på dig”, hade mäster Luwin varnat honom första gången de spände fast videkorgen runt Hodors bröst. ”De kommer att stirra och prata och en del kommer att göra narr av dig.” Det struntar jag i, tänkte Bran. Det var ingen som gjorde narr av honom i sovrummet, men han tänkte inte tillbringa hela livet i sängen.

Då de passerade under fällgallret i porthuset satte Bran två fingrar i munnen och visslade, och Sommar kom skuttande över borggården. Plötsligt fick ätten Karstarks lansiärer kämpa för att få kontroll över hästarna som rullade med ögonen och gnäggade förfärat. En hingst stegrade sig och skrek medan ryttaren svor och klängde sig fast för allt han var värd. Skräckvargarnas lukt gjorde hästarna utom sig av rädsla om de inte var vana vid den, men de skulle snart lugna ner sig då Sommar försvunnit. ”Gudaskogen”, påminde Bran Hodor.

Också på Vinterhed var det fullt med folk överallt, och borggården genljöd av ljudet av svärd och yxor, skramlet av vagnar och skällande hundar. Dörrarna till rustkammaren stod öppna, och Bran såg en skymt av Mikken vid sin ässja med hammaren i högsta hugg och svetten rinnande över det bara bröstet. Bran hade aldrig i hela sitt liv sett så många främlingar, inte ens när kung Robert kom på besök till fadern.

Han försökte låta bli att rycka till då Hodor duckade under en låg dörr. De gick genom en lång, dunkel korridor och Sommar tassade bredvid dem. Då och då tittade vargen upp och ögonen glödde som flytande guld. Bran skulle ha velat klappa honom, men han satt för högt upp för det.

Gudaskogen var som en fridfull oas i det kaos som Vinterhed hade blivit. Hodor trängde sig fram mellan täta dungar av ek, bok och gran till den stilla dammen bredvid hjärtträdet och stannade gnolande under dess knotiga grenar. Bran sträckte armarna ovanför huvudet och tog tag i en gren, hävde sig upp och drog sina livlösa ben genom hålen i korgen. Där hängde han och dinglade en kort stund medan de mörkröda bladen snuddade vid hans ansikte tills Hodor satte ner honom på den släta stenen bredvid vattnet. ”Jag vill vara ensam en stund”, sa han, ”så du kan gå och bada. Gå till dammarna.”

”Hodor.” Hodor stegade i väg mellan träden och försvann. På andra sidan gudaskogen, nedanför fönstren i gästhuset, fanns tre små dammar som fick sitt vatten från en underjordisk varm källa. Ånga steg upp från vattnet natt och dag och muren som höjde sig bredvid det var bevuxen med tjock mossa. Hodor avskydde kallt vatten och brukade slåss som en vildkatt för att slippa tvålen, men han sänkte gärna ner sig i den hetaste dammen och satt där i timmar. För att härma källan gav han ifrån sig högljudda rapningar så snart en bubbla steg upp från de dunkla gröna djupen och bröts sönder vid ytan.

Sommar lapade vatten och slog sig sedan ner vid Brans sida. Bran kliade vargen under käken och en stund satt både pojke och best där under fridfull tystnad. Bran hade alltid tyckt om gudaskogen, till och med innan, men på senare tid fann han sig allt oftare dragen dit. Inte ens hjärtträdet skrämde honom längre som det en gång gjort. De mörkröda ögonen som var inristade i den vita stammen iakttog honom fortfarande, men på något sätt gav det honom tröst nu. Gudarna vakade över honom, sa han sig, de gamla gudarna, ätten Starks och de första människornas och skogens barns gudar, hans fars gudar. Han kände sig trygg inom synhåll för dem, och den djupa tystnaden bland träden hjälpte honom att tänka. Bran hade tänkt en hel del sedan sitt fall, tänkt och drömt och talat med gudarna.

”Snälla, gör så att Robb inte ger sig i väg”, bad han tyst. Han drog handen genom det kalla vattnet och det blev krusningar på ytan. ”Snälla, gör så att han stannar, men om han måste ge sig av, se då till att han kommer hem välbehållen med mor och far och flickorna. Och försök…få Rickon att förstå.”

Hans lillebror hade varit vild som en vinterstorm och omväxlande gråtit och skrikit sedan han fått veta att Robb skulle rida ut i krig. Han hade vägrat att äta, snyftat och tjutit nästan en hel natt och till och med slagit till gamla Nan då hon försökte sjunga honom till sömns. Följande dag hade han försvunnit. Robb hade satt halva slottets vaktstyrka på att leta efter honom, och när de äntligen hittade honom nere i kryptan hade Rickon huggit vilt omkring sig med ett rostigt järnsvärd som han tagit ur en död kungs hand, och Rufs hade kommit dreglande ur mörkret som en grönögd demon. Vargen var nästan lika vild som Rickon. Han hade bitit Gage i armen och slitit bort en bit av Mikkens lår, och det hade krävts både Robb och Gråvind för att hålla honom i schack. Nu hade Farlen Rufs fastkedjad i hundgården, och Rickon grät ännu värre när han inte fick ha vargen hos sig.

Mäster Luwin hade rått Robb att stanna på Vinterhed, och Bran hade också bönfallit honom att göra det, lika mycket för sin egen som för Rickons skull, men brodern hade bara envist skakat på huvudet och sagt: ”Jag vill inte ge mig av, men jag måste.”

Det var bara till hälften lögn. Någon måste ge sig i väg för att hålla Näset och hjälpa ätten Tully mot klanen Lannister, det kunde Bran förstå, men det måste inte vara Robb, för brodern kunde ha gett befälet till Hallis Mollen eller Theon Greyjoy eller någon av sina vasaller. Det var just vad mäster Luwin uppmanade Robb att göra, men han ville inte höra på det örat. ”Min far skulle aldrig ha skickat i väg män för att dö medan han som en feg stackare gömde sig bakom Vinterheds murar”, förkunnade han och var lord Robb ut i fingerspetsarna.

Numera verkade Robb nästan som en främling för Bran. Han var helt förändrad och uppförde sig som en fullfjädrad lord trots att han ännu inte sett sin sextonde namndag. Till och med faderns vasaller tycktes känna det, och många försökte sätta honom på prov, var och en på sitt sätt. Både Roose Bolton och Robett Glover krävde äran att få föra befälet i striden, den förste bryskt och den andre med ett leende och ett skämt. Den bastanta och gråhåriga Maege Mormont, som var klädd i ringbrynja precis som en karl, sa rakt på sak till Robb att han var ung nog att vara hennes barnbarn och inte skulle komma och ge henne order…men hon råkade ha en dotterdotter som han gärna fick gifta sig med. Tystlåtne lord Cerwyn hade till och med tagit med sig sin dotter, en knubbig och ful flicka på tretton år som satt vid faderns vänstra sida och aldrig lyfte blicken från tallriken. Den fryntlige lord Hornwood hade inga döttrar, men han hade med sig gåvor: en häst ena dagen, lårstycket av en hjort nästa, ett silverinfattat jakthorn dagen efter det, och han bad inte om något i utbyte, utom ett visst fäste som tagits från hans farfar, jakträttigheter norr om en viss bergskam och tillstånd att få dämma upp Vita kniven, om det behagade lorden.

Robb svarade var och en med kylig artighet, ungefär som fadern skulle ha gjort, och på något sätt fick han dem att böja sig för hans vilja.

Och då lord Umber, som kallades Storjon av sina män och var lika lång som Hodor och dubbelt så bred, hotade med att föra hem sina styrkor om han blev placerad bakom ätten Hornwood eller Cerwyn i marschordningen, sa Robb att det stod honom fritt att göra det. ”Och när vi har klarat av klanen Lannister”, tillade han och kliade Gråvind bakom örat, ”ska vi marschera tillbaka norrut, jaga ut dig ur ditt slott och hänga dig som edsbrytare.” Storjon svor och kastade ett ölkrus i elden medan han vrålade att Robb var så grön att han måste pissa gräs. Då Hallis Mollen gick fram för att lugna ner honom, kastade Storjon omkull honom på golvet, välte ett bord och drog det största och fulaste långsvärd Bran någonsin sett, och överallt längs bänkarna kom hans söner och bröder och edsvurna män på fötter och drog sina svärd.

Ändå sa Robb bara lågt ett enda ord och det hördes ett morrande. I nästa stund låg lord Umber på rygg och svärdet for i väg längs golvet medan blodet droppade från handen där Gråvind bitit av två fingrar. ”Min far har lärt mig att det betyder döden att dra blankt mot sin länsherre”, sa Robb, ”men jag förmodar att du bara tänkte skära mitt kött.” Storjon reste sig mödosamt medan han betraktade de röda fingerstumparna, och Bran fick hjärtat i halsgropen. Men så började den store mannen till allas förvåning skratta. ”Ditt kött”, tjöt han, ”är förbannat hårdsmält.”

Efter det blev Storjon Robbs högra hand, hans lojalaste försvarare som högljutt talade om för alla och envar att pojklorden trots allt var en Stark och att det var säkrast för dem att böja knä om de inte ville ha det avbitet.

Men sedan brasorna slocknat i stora salen samma kväll kom brodern till Brans sovrum blek och skakad. ”Jag trodde han skulle döda mig”, erkände Robb. ”Såg du hur han slängde omkull Hallis, som om han inte var större än Rickon? Vid alla gudar, vad rädd jag var, och Storjon är inte den värste av dem, bara den som hörs mest. Lord Roose säger aldrig ett ord utan tittar bara på mig, och det enda jag kan tänka på är det där rummet de har på Skräckfästet där klanen Bolton hänger sina fienders skinn.”

”Det är bara en av gamla Nans historier”, sa Bran med aningen av osäkerhet i rösten, ”för det är det väl?”

”Jag vet inte.” Robb skakade trött på huvudet. ”Lord Cerwyn tänker ta med sig sin dotter då vi beger oss söderut. För att laga mat åt honom, påstår han, men Theon är säker på att jag kommer att hitta flickan i min sovsäck en kväll. Jag önskar…jag önskar att far vore här…”

Det var en sak de var överens om, både Bran, Rickon och lord Robb: alla önskade de att fadern var där, men lord Eddard var tusentals fjärdingsväg därifrån, fånge i en fängelsehåla, en jagad rymling som flydde för livet, eller till och med död. Ingen tycktes veta säkert, och varenda vägfarande berättade en ny historia, den ena fasansfullare än den andra. Faderns livvakters huvuden ruttnade på murarna i Röda slottet, spetsade på pålar. Kung Robert hade dött för faderns hand. Ätten Baratheon hade belägrat Kungshamn. Lord Eddard hade flytt söderut tillsammans med kungens ondskefulle bror Renly. Arya och Sansa hade blivit mördade av Blodhunden. Mor hade dödat dvärgen Tyrion och hängt hans kropp från murarna på Flodvattnet. Lord Tywin Lannister marscherade mot Örnnästet och brände och slaktade allt i sin väg. En berusad historieberättare hävdade till och med att Rhaegar Targaryen hade återvänt från de döda och höll på att samla ihop en enorm här av gamla hjältar på Draksten för att ta tillbaka faderns tron.

När korpen kom med ett brev förseglat med faderns eget sigill och skrivet med Sansas handstil verkade den grymma sanningen inte mindre otrolig. Bran skulle aldrig glömma uttrycket i Robbs ansikte då han stirrade på systerns ord. ”Hon säger att far står anklagad för högförräderi efter att ha varit med i en komplott tillsammans med kungens bröder. Kung Robert är död och mor och jag kallas till Röda slottet för att svära Joffrey tro och huldhet. Hon säger att vi måste vara lojala och när hon gifter sig med Joffrey ska hon bönfalla honom att skona fars liv.” Fingrarna knöts och kramade ihop Sansas brev. ”Men hon säger ingenting om Arya, ingenting, inte så mycket som ett ord. Må djävulen ta henne! Vad är det för fel på flickan?”

Bran kände sig alldeles kall inombords. ”Hon förlorade sin varg”, påminde han med svag röst och mindes den dagen då fyra av hans fars vakter hade kommit tillbaka från Södern med Ladys kvarlevor. Innan de korsade vindbryggan hade Sommar, Gråvind och Rufs börjat ge ifrån sig utdragna, tröstlösa tjut. I skuggan av gamla tornet fanns en uråldrig kyrkogård där gravstenarna var övervuxna med blek lav och där vinterns gamla kungar hade lagt sina trotjänare. Det var där de begravde Lady medan hennes bröder likt rastlösa skuggor stegade mellan gravarna. Hon hade begett sig söderut och bara hennes ben hade kommit tillbaka.

Deras farfar, gamle lord Rickard, hade också begett sig söderut med sin son Brandon, som var fars bror, och två hundra av sina bästa män. Ingen hade någonsin återvänt. Och far hade gett sig söderut med Arya och Sansa, Jory, Hullen och tjocke Tom och alla de andra, och efter det hade mor och ser Rodrik gett sig av, och de hade inte heller kommit tillbaka. Och nu tänkte Robb ge sig av, inte till Kungshamn och inte för att svära någon tro- och huldhetsed utan till Flodvattnet med svärd i handen. Och om fadern verkligen var fånge skulle det med all säkerhet innebära hans död. Det skrämde vettet ur Bran.

”Om Robb måste ge sig av, vaka över honom”, bönföll Bran de gamla gudarna som betraktade honom med hjärtträdets röda ögon. ”Vaka också över hans män, Hallis och Quent och de andra, och lord Umber och lady Mormont och alla lorderna. Och Theon också, förresten. Vaka över dem och skydda dem, om det behagar er, gudar. Hjälp dem att besegra klanen Lannister och rädda far, och se till att de kommer välbehållna hem.”

En svag vind susade genom gudaskogen och de röda bladen prasslade och viskade. Sommar visade tänderna. ”Hör du dem, pojk?” frågade en röst.

Bran höjde huvudet. Osha stod på andra sidan dammen under en urgammal ek med ansiktet skuggat av lövverket. Till och med i bojor rörde sig rövarkvinnan tyst som en katt. Sommar gick runt dammen och nosade på henne, och den långa kvinnan ryggade tillbaka.

”Hit, Sommar”, ropade Bran. Skräckvargen nosade lite till, vände sig om och skuttade tillbaka. Bran slog armarna om honom. ”Vad gör du här?” Han hade inte sett Osha sedan de tog henne till fånga i vargskogen, även om han visste att de satt henne i arbete i köket.

”De är mina gudar också”, svarade Osha, ”och bortom muren är de de enda gudarna.” Hennes avklippta hår höll på att växa ut, brunt och tjockt. Det fick henne att se mer kvinnlig ut, det och den enkla klänningen av brunt kläde som de gett henne då de tog ifrån henne ringbrynjan och byxorna och jackan i läder. ”Gage låter mig gå hit och be då och då när jag känner behov av det, och jag låter honom göra som han vill under mina kjolar när han har behov av det. Det gör mig inget, för jag tycker om doften av mjöl på hans händer, och han är varsammare än Stiv.” Hon bugade lite klumpigt. ”Men jag måste lämna dig, för det finns grytor som behöver skuras.”

”Nej, stanna”, befallde Bran. ”Berätta vad du menade med att höra gudarna.”

Osha granskade honom. ”Du bad dem om en sak och de svarade. Spänn öronen och lyssna, så hör du.”

Bran lyssnade. ”Det är bara vinden”, sa han osäkert efter en stund. ”Bladen prasslar.”

”Vem tror du skickar vinden om inte gudarna?” Hon satte sig ner på andra sidan dammen och det hördes ett svagt klirrande då hon rörde sig. Mikken hade satt fast järnbojor runt vristerna med en tung kedja emellan; hon kunde gå bara hon tog korta steg, men det fanns ingen möjlighet för henne att springa, klättra eller sitta upp på en häst. ”De ser dig, pojk, och de hör dig prata. Det där prasslet är gudarna som svarar.”

”Vad säger de?”

”De är sorgsna, och din bror kommer inte att få någon hjälp av dem, inte dit han tänker bege sig, för de gamla gudarna har ingen makt i Södern. Alla ödesträd som fanns där höggs ner för tusentals år sedan. Hur kan gudarna vaka över din bror då de inte har några ögon?”

Bran hade inte tänkt på det, och det skrämde honom. Om inte ens gudarna kunde hjälpa brodern, vad fanns det då för hopp? Kanske hörde Osha inte riktigt vad de sa. Han lade huvudet på sned och försökte lyssna igen, och nu tyckte han sig höra att de var sorgsna men inget mer.

Prasslet blev högre. Bran hörde dämpade steg och ett lågt gnolande, och så dök Hodor upp mellan träden, naken och leende. ”Hodor!”

”Han måste ha hört våra röster”, sa Bran. ”Hodor, du glömde kläderna.”

”Hodor”, instämde Hodor. Hela han var drypande våt och det ångade om honom i den kyliga luften. Kroppen var täckt av brunt hår som var lika tjockt som päls och mellan benen hängde hans mandom lång och tung.

Osha betraktade honom med ett syrligt leende. ”Det är en stor karl”, anmärkte hon, ”och han har jätteblod i sig, det kan jag svära på.”

”Mäster Luwin säger att det inte finns några jättar längre, han säger att de är döda allihop, precis som skogens barn. Det enda som finns kvar av dem är gamla ben i jorden som bönderna plöjer upp då och då.”

”Låt mäster Luwin rida ut bortom muren”, sa Osha, ”så ska han hitta jättar, eller så hittar de honom. Min bror dödade en. Tre meter lång var hon, och hon var ovanligt kort. Det finns de som blir tre och en halv och fyra meter, och vilda är de också med fullt av hår och tänder, och deras hustrur har skägg precis som männen, så det går inte att skilja dem åt. Jättekvinnorna tar sig älskare bland människorna, och det är från dem halvbloden kommer. Det är värre för kvinnorna de tar till fånga, för jättemännen är så stora att de sliter sönder en jungfru innan de gör henne med barn.” Hon flinade mot honom. ”Men du vet väl inte vad jag talar om, pojk?”

”Det gör jag visst”, bedyrade Bran. Han förstod vad parning innebar, för han hade iakttagit hundarna på borggården och också sett en hingst bestiga ett sto, men det gjorde honom generad att prata om det. Han tittade på Hodor. ”Gå tillbaka och hämta dina kläder, Hodor”, sa han. ”Gå och klä på dig.”

”Hodor.” Hodor gick tillbaka samma väg han kommit och duckade under en lågt hängande gren.

Han var fruktansvärt stor, tänkte Bran då han såg honom försvinna. ”Finns det verkligen jättar bortom muren?” frågade han osäkert Osha.

”Jättar och värre saker än jättar, min lille lord. Jag försökte tala om det för din bror då han frågade ut mig, tala om det för honom och er livmedikus och den där smilfinken Greyjoy. De kalla vindarna tilltar och människorna lämnar sina härdar för att aldrig komma tillbaka…och om de gör det är de inte längre människor utan vålnader med blå ögon och kalla, svarta händer. Varför tror du att jag flydde söderut tillsammans med Stiv och Hali och de andra idioterna? Mance tror att han ska kunna slåss, den modige, rare, envise karlen, som om de vita vålnaderna inte var något annat än gränsjägare, men vad vet han? Han kan kalla sig kung bortom muren så mycket han vill, men ändå är han bara som en gammal svart kråka som har flugit ner från Skuggtornet. Han har aldrig upplevt vintern. Jag är född där uppe, barn, precis som min mor och hennes mor före henne och hennes mor före henne, och jag tillhör det fria folket. Vi minns.” Osha reste sig och det klirrade om fotbojorna. ”Senast i går försökte jag tala om det för din bror då jag såg honom på borggården. ’Lord Stark’, ropade jag till honom och respektfullt också, men han tittade rakt igenom mig, och den där svettige drummeln Storjon Umber knuffade mig åt sidan. Det är inget att göra åt saken, och jag ska bära mina bojor och hålla munnen. En man som inte vill lyssna kan inte höra.”

”Tala om det för mig. Robb kommer att lyssna på mig, det vet jag.”

”Tror du? Det återstår att se, men säg till honom att han tänker marschera åt fel håll, och att det är norrut han borde föra sina soldater. Norrut, inte söderut. Hör du vad jag säger?”

Bran nickade. ”Det ska jag tala om för honom.”

Men vid gästabudet i stora salen den kvällen var Robb inte med. Han intog i stället kvällsvarden i salongen tillsammans med lord Rickard och Storjon och de andra vasallerna för att göra upp de sista planerna inför den långa marschen. Det blev Brans uppgift att fylla hans plats vid huvudänden av bordet och fungera som värd för lord Karstarks söner och deras riddarfölje. De satt redan till bords när Hodor kom in i stora salen med Bran på ryggen och knäböjde vid högsätet. Två av serveringspojkarna hjälpte till att lyfta honom ur korgen, och Bran kunde känna blickarna från varenda främling i salen. Det hade blivit alldeles tyst. ”Mina herrar”, utropade Hallis Mollen, ”Brandon Stark av Vinterhed.”

”Jag välkomnar er till våra brasor”, sa Bran stelt, ”och bjuder er mat och dryck för att befästa vänskapen mellan oss.”

Harrion Karstark, den äldste av lord Rickards söner, bugade liksom hans bröder efter honom, men då de slog sig ner igen hörde Bran de två yngre tala med låga röster över klirret av vinbägarna. ”…hellre dö än leva på det viset”, muttrade den ene, faderns namne Eddard, och hans bror Torrhen sa att troligen var pojken lika bruten på insidan som på utsidan och för feg att ta sitt liv.

Bruten, tänkte Bran bittert och höll hårt om kniven. Var det vad han var nu? Bran den brutne? ”Jag vill inte vara bruten”, viskade han hett till mäster Luwin som satt på hans högra sida. ”Jag vill bli riddare.”

”Det finns de som kallar min orden tankens riddare”, svarade Luwin. ”Du är ovanligt intelligent när du sätter den sidan till, Bran. Har du någonsin funderat på att bli mästare och bära en ordenskedja? Det finns ingen gräns för vad du kan lära dig.”

”Jag vill lära mig magi”, sa Bran. ”Kråkan lovade att jag skulle kunna flyga.”

Mäster Luwin suckade. ”Jag kan lära dig historia, läkekonst, örtmedicin. Jag kan lära dig hur korparna talar och hur man bygger ett slott och hur sjömännen styr sina skepp efter stjärnorna. Jag kan lära dig att mäta dagarna och markera årstiderna, och i Citadellet i Gammelstad kan de lära dig tusentals andra saker, men ingen människa kan lära dig magi, Bran.”

”Barnen skulle kunna göra det”, hävdade Bran, ”skogens barn.” Det påminde honom om löftet han gett Osha i gudaskogen, så han berättade för Luwin vad hon sagt.

Livmedikusen lyssnade artigt. ”Rövarkvinnan skulle nog kunna ge gamla Nan lektioner i hur man berättar historier”, anmärkte han då Bran var klar. ”Jag ska prata med henne igen, om du vill, men det är bäst att du inte stör din bror med de här galenskaperna, för han har tillräckligt med bekymmer utan att behöva oroa sig för jättar och döda män i skogarna. Det är klanen Lannister som håller din far fånge, Bran, inte vålnaderna.” Han klappade Bran på armen. ”Tänk på vad jag har sagt, barn.”

Två dagar senare satt Bran fastspänd på Dancer på borggården nedanför porthuset och sa farväl till brodern just som gryningen randades röd över en blåsig himmel.

”Nu är du lord på Vinterhed”, sa Robb till honom. Han satt på en lurvig grå hingst och skölden hängde vid hästens sida: den var av trä med järnband, vit och grå, och prydd med en skräckvargs morrande huvud. Brodern bar grå ringbrynja över härdat läder, svärd och dolk vid midjan och en pälsfodrad mantel över axlarna. ”Du måste ta min plats, precis som jag tog fars när han gav sig av.”

”Jag vet”, svarade Bran ömkligt. Han hade aldrig känt sig så liten eller ensam eller rädd, och han kunde inte uppföra sig som en lord.

”Lyssna till mäster Luwins goda råd och ta hand om Rickon. Säg åt honom att jag kommer tillbaka så snart striderna är över.”

Rickon hade vägrat komma ner och var uppe i sitt sovrum, rödögd och trotsig. ”Nej!” hade han skrikit då Bran frågade om han inte ville säga farväl till Robb. ”Inget farväl!”

”Det har jag redan sagt till honom”, svarade Bran, ”men han säger att ingen någonsin kommer tillbaka.”

”Han kan inte förbli en baby för evigt, för han är en Stark och nästan fyra år gammal.” Robb suckade. ”Mor kommer snart hem, och jag ska ha far med mig, det lovar jag.”

Han vände hingsten och satte av i trav med Gråvind bredvid sig. Hallis Mollen red före dem ut genom porten med huset Starks fladdrande vita baner på en hög stång av grå ask. Theon Greyjoy och Storjon slöt upp på var sida om Robb och deras riddare formerade en dubbel kolonn bakom dem med lansarnas stålspetsar glittrande i solen.

Illa till mods mindes Bran Oshas ord. Han marscherar åt fel håll, tänkte han, och med ens ville han galoppera efter brodern och skrika ut en varning, men då Robb försvann under fällgallret var det för sent.

Bortom slottsmurarna steg ett högt jubel upp. Det var fotsoldaterna och stadsborna som hurrade för Robb då han red förbi, det visste Bran; de hurrade för lord Stark, för lorden av Vinterhed på sin stora hingst med den fladdrande manteln och Gråvind som sprang vid hans sida. De skulle aldrig hurra för honom på det sättet, insåg Bran bittert. Han skulle visserligen vara lord på Vinterhed medan brodern och fadern var borta, men han var fortfarande Bran den brutne och kunde inte ens sitta av hästen — om han inte föll av, vill säga.

När hurraropen hade tonat bort och borggården var tom igen verkade Vinterhed övergivet och dött. Bran betraktade ansiktena på dem som var kvar: kvinnor och barn och gamla män och så Hodor. Den enorme stalldrängen såg vilsen och skrämd ut. ”Hodor?” sa han sorgset.

”Hodor”, instämde Bran och undrade vad det betydde.

DAENERYS

När khal Drogo var tillfredsställd reste han sig från sovmattorna och tornade upp sig över henne. Hans hud lyste mörk som brons i det rödaktiga skenet från fyrfatet och på den breda bringan syntes svaga linjer efter gamla ärr. Det bläcksvarta håret svallade fritt över axlar och rygg och gick långt nedanför midjan, och hans mandom glänste våt. Khalens mun var förvriden till en grimas under den långa hängmustaschen. ”Hingsten som bestiger världen har inget behov av järnstolar.”

Dany stödde sig på armbågen för att titta upp på honom. Han var så lång och praktfull, och hon tyckte särskilt mycket om hans hår. Det hade aldrig blivit klippt, för khalen hade aldrig blivit besegrad i strid. ”Det förutspåddes att hingsten skulle rida till världens ände”, påminde hon.

”Världen slutar vid det svarta, salta havet”, svarade Drogo genast. Han blötte en tvättlapp i ett fat med varmt vatten för att torka bort svetten och oljan från kroppen. ”Ingen häst kan korsa giftvattnet.”

”I de fria städerna finns tusentals skepp”, berättade Dany för honom precis som hon gjort många gånger tidigare. ”Trähästar med hundratals ben som flyger över havet med vingarna fulla av vind.”

Khal Drogo ville inte höra det. ”Vi talar inte mer om trähästar och järnstolar.” Han släppte tvättlappen och började klä på sig. ”I dag ska jag rida ut på grässlätten och jaga, hustru”, tillkännagav han samtidigt som han drog på sig en målad väst och spände på sig ett brett bälte med tunga medaljonger i silver, guld och brons.

”Ja, mitt livs måne”, sa Dany. Drogo skulle ta med sig sina blodsryttare och rida ut på jakt efter hrakkar, slätternas stora, vita lejon, och om de kom tillbaka och hade fångat något skulle hennes make vara vild av glädje. Då skulle han kanske vara villig att lyssna på henne.

Vilda djur var han inte rädd för, och han hade aldrig fruktat någon levande människa, men havet var en annan sak. I dothrakiernas ögon var vatten som en häst inte kunde dricka något motbjudande, och havets grågröna, böljande vidder fyllde dem med vidskeplig fasa. Hon hade upptäckt att Drogo var modigare än någon av de andra ryttarhövdingarna på en mängd olika sätt…men inte när det gällde detta. Om hon bara kunde få ombord honom på ett skepp…

Efter det att khalen och hans blodsryttare beväpnade med pilbågar hade ridit i väg kallade Dany på sina tjänarinnor. Förut hade hon ofta känt sig illa till mods då de fladdrade omkring henne som fjärilar och pysslade om henne med sina starka armar och flinka händer, men nu var kroppen så stor och otymplig att hon var tacksam för deras hjälp. De tvättade henne och klädde henne i löst sittande och böljande siden, och medan Doreah kammade ut håret skickade hon Jhiqui för att leta reda på ser Jorah Mormont.

Riddaren kom genast. Han var iförd benläder av hästhår och målad väst, precis som en av ryttarfolket, och strävt, svart hår täckte hans kraftiga bröst och muskulösa armar. ”Varmed kan jag stå till tjänst, prinsessa?”

”Ni måste tala med min herre och make”, svarade Dany. ”Drogo säger att hingsten som bestiger världen kommer att ha alla jordens länder att regera över och inte behöver korsa giftvattnet, och han talar om att föra khalasaren österut sedan Rhaego fötts för att plundra länderna omkring Jadehavet.”

Riddaren såg tankfull ut. ”Khalen har aldrig sett de sju konungarikena”, förklarade han, ”och de betyder ingenting för honom. Om han alls tänker på dem föreställer han sig förmodligen några små städer som klamrar sig fast på klipporna omgivna av stormiga hav, ungefär som Lorath eller Lys, och därför måste Österns rikedomar verka mycket mer lockande.”

”Men han måste rida västerut ”, sa Dany enträget. ”Hjälp mig att få honom att förstå det, snälla ni.” Hon hade heller aldrig sett de sju konungarikena, men ändå kändes det som om hon visste allt om dem efter alla historier brodern berättat för henne. Viserys hade tusentals gånger lovat att han en dag skulle föra henne tillbaka, men nu var han död och hans löften hade dött med honom.

”Dothrakierna gör saker och ting när det passar dem och av sina egna skäl”, svarade riddaren. ”Ha tålamod, prinsessa, och gör inte om er brors misstag. Vi ska resa hem, det lovar jag er.”

Hem? Ordet fick henne att känna sig sorgsen. Ser Jorah hade Björnön, men vad var hemma för henne? Några historier och namn deklamerade lika högtidligt som orden i en bön, det bleknande minnet av en röd dörr…skulle Vaes Dothrak bli hennes hem för evigt? När hon betraktade häxorna i dosh khaleenen, såg hon då sin egen framtid?

Ser Jorah måste ha sett på henne att hon kände sig sorgsen. ”En stor karavan bestående av fyra hundra hästar har anlänt under natten, khaleesi, från Pentos via Norvos och Qohor under befäl av köpmannen och sjökaptenen Byan Votyris. Det kanske har kommit ett brev från master Illyrio. Har ni lust att besöka den västerländska marknaden?”

Dany ryckte upp sig. ”Ja, hemskt gärna”, svarade hon, för marknaderna fick liv då en karavan kom in. Man kunde aldrig veta vilka skatter köpmännen hade med sig den här gången, och det skulle bli roligt att höra folk tala valyriska igen, som de gjorde i de fria städerna. ”Irri, jag behöver en bärstol.”

”Jag ska säga till er khas ”, sa ser Jorah och drog sig tillbaka.

Om khal Drogo varit med skulle Dany ha ridit sin silver, för dothrakiska kvinnor satt till häst nästan ända fram till det ögonblick de skulle föda, och hon ville inte verka svag i sin makes ögon. Men då khalen var ute och jagade kunde hon tillåta sig att vila på mjuka kuddar och bli buren genom Vaes Dothrak med röda sidengardiner som skyddade henne för solen. Ser Jorah sadlade sin häst och red bredvid henne tillsammans med de fyra unga männen i hennes khas och tjänarinnorna.

Dagen var varm och molnfri med mörkblå himmel, och när vinden blåste kunde hon känna de mättade dofterna av gräs och jord. Då de passerade de stulna monumenten befann Dany sig omväxlande i sol och skugga, och hon lät sig vaggas av bärstolens rörelser medan hon studerade ansiktena på döda hjältar och glömda kungar och undrade om brända städers gudar fortfarande kunde höra människornas böner.

Om jag inte var av drakens blod, tänkte hon längtansfullt, kunde detta vara mitt hem. Hon var khaleesi, och hon hade en stark make och en snabb häst, tjänarinnor som passade upp på henne och krigare som skyddade henne, en ärofull plats som väntade i dosh khaleenen då hon blev gammal och i hennes sköte växte en son som en dag skulle bestiga världen. Det borde vara tillräckligt för vilken kvinna som helst…men inte för draken, och nu när Viserys var borta var Daenerys den sista, den allra sista, för liksom barnet hon väntade var hon ättling till kungar och erövrare, och det fick hon inte glömma.

Den västerländska marknaden låg på en stor öppen plats med stampad jord som omgavs av djurgårdar av soltorkad lera och vitmenade vinstugor. Kullar reste sig ur marken som ryggarna på jättelika underjordiska bestar, gapande svarta munnar som ledde ner till svala, mörka förrådsrum under jord. Själva marknaden bestod av en labyrint av stånd och slingrande gångar som skuggades av markiser av flätat gräs.

Hundratalet köpmän och försäljare höll på att lasta av sina varor och lägga fram dem i stånden då de kom dit, men ändå verkade den stora marknaden dämpad och övergiven jämfört med de myllrande basarerna Dany mindes från Pentos och de andra fria städerna. Karavanerna kom till Vaes Dothrak från öst och väst, men inte så mycket för att sälja till dothrakierna som för att handla med varandra, hade ser Jorah förklarat. Ryttarfolket lät dem ostört komma och gå bara de respekterade friden i den heliga staden, inte vanhelgade Bergens moder eller Världens livmoder och hedrade häxorna i dosh khaleenen med de traditionella gåvorna salt, silver och säd. Dothrakierna förstod sig egentligen inte på det här med att sälja och köpa.

Dany tyckte även om den österländska marknaden med alla dess egendomliga ljud och lukter och underliga ting som fanns att se, och hon tillbringade ofta förmiddagarna där med att knapra på trädägg, johannesbrödspaj och gröna nudlar medan hon lyssnade till trollkarlarnas höga, gälla röster och stirrade på kimairor i silverburar, kolossala grå elefanter och de svartvitrandiga hästarna från Jogos Nhai. Hon tyckte om att titta på folk också: de mörka, allvarliga asshaierna och de långa, bleka männen från Qarth, männen från Yi Ti med den lysande blicken och sina apsvanshattar, amasonerna från Bayasabhad, Shamyriana och Kayakayanaya med järnringar i bröstvårtorna och rubiner i kinderna, till och med de stränga och skrämmande skuggmännen som täckte både armar, ben och bröst med tatueringar och dolde sina ansikten bakom masker. Den österländska marknaden var en plats full av tjusning och magi för Dany.

Men den västerländska marknaden doftade som hemma.

Medan Irri och Jhiqui hjälpte Dany att stiga ur bärstolen kände hon igen den skarpa doften av vitlök och peppar, lukter som påminde henne om för länge sedan svunna dagar i gränderna i Tyrosh och Myr och lockade fram ett förtjust leende i hennes ansikte. Hon kunde också känna doften av de berusande söta parfymerna från Lys, och hon såg slavar bära på tygpackar med konstfull spets från Myr och finaste ylle i en mängd varma färger. Karavanvakter spankulerade i gångarna iförda kopparhjälmar och knälånga tunikor av vadderad gul bomull och vid deras flätade läderbälten hängde tomma svärdsskidor. I ett stånd förevisade en vapensmed bröstharnesk av stål dekorerade med guld och silver i sirliga mönster och hjälmar formade som fantasifulla bestar. Bredvid honom fanns en söt ung kvinna som sålde guldsmycken från Lannishamn: ringar, broscher och halsband och utsökt arbetade medaljonger för att ha i bältet. En jättelik eunuck, som var stum, hårlös och klädd i svettfläckad sammet, vaktade hennes stånd och blängde hotfullt på alla som kom nära. På andra sidan gången höll en fet tyghandlare från Yi Ti på att köpslå med en köpman från Pentos om priset på någon grön färg medan apsvansen på hans hatt vajade fram och tillbaka då han skakade på huvudet.

”När jag var liten älskade jag att leka i basaren”, berättade Dany för ser Jorah medan de vandrade genom den skuggiga gången mellan stånden. ”Det var så levande där med alla människor som skrek och skrattade och det fanns så många underbara saker att titta på, även om vi sällan hade pengar att köpa något för utom en korv då och då eller honungsfingrar. Finns det honungsfingrar i de sju konungarikena, den sorten de bakar i Tyrosh?”

”Det är väl ett slags kakor? Det kan jag inte säga, prinsessa.” Riddaren bugade sig. ”Om ni ursäktar mig ett tag ska jag leta reda på kaptenen och se om han har brev till oss.”

”Jag följer gärna med och hjälper er att hitta honom.”

”Det finns ingen anledning att ni ska besvära er.” Ser Jorah kastade en otålig blick över axeln. ”Njut av marknaden i stället. Jag kommer tillbaka så snart jag är färdig med mitt ärende.”

Underligt, tänkte Dany då hon såg honom stega i väg genom folkvimlet. Hon förstod inte varför ser Jorah inte ville ha henne med, men kanske hade han tänkt söka upp en kvinna sedan han träffat kaptenen. Hon visste att skökor ofta följde med karavanerna, och en del män var förunderligt förtegna i det här avseendet. Hon ryckte på axlarna. ”Kom”, sa hon till de andra.

Dany strövade vidare genom marknaden med tjänarinnorna i släptåg. ”Å, titta”, sa hon upphetsat till Doreah, ”det var sådana korvar jag menade.” Hon pekade på ett stånd där en skrynklig liten gumma grillade kött och lök på en het spiselhäll. ”De gör dem med massor av vitlök och stark peppar.” Förtjust över sin upptäckt fick Dany de andra att ta en korv tillsammans med henne. Tjänarinnorna slukade fnittrande sina medan männen i hennes khas misstänksamt luktade på det grillade köttet. ”De smakar annorlunda än jag mindes det”, sa Dany efter att ha tagit några tuggor.

”I Pentos gör jag dem på fläskkött”, förklarade den gamla kvinnan, ”men alla mina grisar dog på dothrakihavet. De här är gjorda av hästkött, khaleesi, men jag kryddar dem på samma sätt.”

”Å.” Dany kände sig besviken, men Quaro tyckte så mycket om sin korv att han beslöt sig för att ta en till, och då måste Rakharo överglänsa honom och äta ytterligare tre medan han rapade ljudligt. Dany fnissade.

”Ni har inte skrattat sedan er bror, khal rhaggat, blev krönt av Drogo”, påpekade Irri. ”Det är roligt att se, khaleesi.”

Dany log blygt. Det var trevligt att skratta, och hon kände sig nästan som en liten flicka igen.

De vandrade omkring halva förmiddagen. Hon såg en vacker fjäderprydd mantel från Sommaröarna och tog emot den som en gåva. I gengäld gav hon köpmannen en silvermedaljong från sitt bälte. Det var så man gjorde affärer bland dothrakierna. En fågelförsäljare lärde en grön och röd papegoja att säga hennes namn och Dany skrattade igen men vägrade att ta emot den. Vad skulle hon med en grön och röd papegoja till i en khalasar? Däremot tog hon emot ett dussin flaskor med väldoftande oljor, som var hennes barndoms parfymer. Hon behövde bara sluta ögonen och lukta på dem så såg hon det stora huset med den röda dörren för sig. Då Doreah längtansfullt betraktade en fruktsamhetsamulett i en trollkarls stånd tog Dany även emot den och gav den till tjänarinnan, medan hon tänkte att nu måste hon hitta något åt Irri och Jhiqui också.

Då de svängde runt ett hörn fick de syn på en vinhandlare som erbjöd de förbipasserande att smaka på hans varor i fingerborgsstora bägare. ”Söta, röda viner”, ropade han på flytande dothrakiska, ”jag har söta, röda viner från Lys och Volantis och Arbor. Vita viner från Lys, päronkonjak från Tyrosh, eldvin, pepparvin, ljusgrön nektar från Myr. Bruna rökbärsviner och sura andaliska viner. Jag har dem, jag har dem.” Det var en liten man, smärt och stilig, och det lingula håret var lockat och parfymerat efter modet i Lys. När Dany gick förbi hans stånd bugade han djupt. ”Vill ni smaka, khaleesi? Jag har ett sött, rött sommarvin från Dornien, ers nåd, med inslag av plommon och körsbär och fyllig mörk ek. Ett fat, en bägare, en klunk? En droppe räcker för att ni ska uppkalla ert barn efter mig.”

Dany log. ”Min son har redan ett namn, men jag provar gärna ert sommarvin”, svarade hon på valyriska, den valyriska som talades i de fria städerna, och efter så här lång tid hade hon nästan svårt att uttala orden. ”Bara en klunk, om ni vill vara så vänlig.”

Köpmannen måste ha tagit henne för dothrakier på grund av kläderna, det oljiga håret och den solbrända huden, och nu stirrade han förvånat på henne. ”Ers nåd, ni är…från Tyrosh? Kan det vara så?”

”Jag kanske talar som i Tyrosh och klär mig som dothrakierna, men jag kommer från Västeros, från solnedgångens kungariken”, upplyste Dany.

Doreah steg fram bredvid henne. ”Ni har äran att tala med Daenerys av huset Targaryen, Daenerys stormfödd, ryttarfolkets khaleesi och prinsessa av de sju konungarikena.”

Vinhandlaren föll på knä. ”Prinsessa”, sa han och böjde på huvudet.

”Res er”, befallde Dany, ”för jag vill gärna smaka på det där sommarvinet ni talade om.”

Mannen kom på fötter. ”Å, det? Dornisk smörja. Det är inte fint nog för en prinsessa, men jag har ett torrt, rött vin från Arbor av gammal god årgång. Låt mig få skänka er ett fat, jag ber.”

Khal Drogos besök i de fria städerna hade gett honom smak för goda viner och Dany visste att han skulle bli förtjust över ett sådant fint vin. ”Det är en ära för mig”, mumlade hon ljuvt.

”Äran är helt på min sida.” Vinhandlaren rotade i det inre av ståndet och plockade fram ett litet ekfat. Inbränt i träet fanns en druvklase. ”Ätten Redwynes emblem”, upplyste han och pekade. ”Det finns ingen ljuvligare dryck.”

”Khal Drogo och jag ska dricka det tillsammans. Aggo, vill du vara snäll och lägga fatet i min bärstol.” Vinhandlaren strålade med hela ansiktet medan dothrakiern lyfte upp fatet.

Hon var inte medveten om att ser Jorah hade kommit tillbaka förrän hon hörde riddaren bryskt säga: ”Nej!” Hans röst lät konstig. ”Sätt ner det där fatet, Aggo.”

Aggo tittade på Dany och hon nickade tveksamt. ”Är det något fel, ser Jorah?”

”Jag är törstig. Öppna fatet, vinhandlare.”

Köpmannen rynkade pannan. ”Vinet är för khaleesin och inte för sådana som ni.”

Ser Jorah gick närmare ståndet. ”Om ni inte öppnar fatet ska jag spräcka skallen på er med det.” Han bar inga vapen här i den heliga staden — utom sina händer — men hans händer var nog, stora, hårda och farliga med knogarna täckta av grovt mörkt hår. Vinhandlaren tvekade ett ögonblick, tog sedan sin hammare och slog ur korken.

”Häll”, befallde ser Jorah. De fyra unga krigarna i Danys khas ställde sig bistert bakom honom medan de såg på med sina mörka, mandelformade ögon.

”Det är ett brott att dricka ett sådant här ädelt vin utan att låta det lufta först.” Vinhandlaren hade inte lagt ifrån sig hammaren.

Jhogo förde handen mot piskan som han hade hoprullad vid bältet, men Dany hejdade honom genom att lätt röra vid hans arm. ”Gör som ser Jorah säger”, sa hon. Det började samlas nyfikna åskådare runt omkring dem.

Mannen gav henne en snabb, surmulen blick. ”Som ni befaller, prinsessa.” Han var tvungen att lägga ifrån sig hammaren för att lyfta fatet, och han fyllde två fingerborgsstora bägare och hällde så skickligt att han inte spillde en enda droppe.

Ser Jorah lyfte bägaren och luktade misstänksamt på vinet.

”Sött, eller hur?” sa vinhandlaren och log. ”Kan ni känna den fruktiga doften från Arbor? Ta en klunk, ers nåd, så ska ni få se att ni aldrig har smakat dess like.”

Ser Jorah räckte honom bägaren. ”Smaka först ni.”

”Jag?” Mannen skrattade. ”Den årgången är alldeles för fin för mig, ers nåd, och man är en dålig vinhandlare om man dricker sina egna varor.” Leendet var älskvärt, men ändå kunde Dany se att pannan glänste av svett.

”Ni ska dricka”, sa hon, kall som is. ”Töm bägaren, annars ska jag säga åt min khas att hålla fast er medan ser Jorah tvingar i er hela fatet.”

Vinhandlaren ryckte på axlarna och sträckte sig efter bägaren. Men så högg han i stället tag i fatet och slungade det mot henne med bägge händerna. Ser Jorah knuffade undan henne så att fatet i stället träffade hans axel innan det gick i kras mot marken. Dany vinglade till och tappade balansen. ”Nej!” skrek hon och satte fram händerna för att ta emot sig. Doreah fick tag i armen och ryckte henne bakåt så att hon landade på benen och inte på magen.

Köpmannen hoppade över ståndet och pilade mellan Aggo och Rakharo. Quaro trevade efter arakhen som inte fanns där samtidigt som den ljushårige mannen stötte till honom och störtade i väg längs gången. Dany hörde Jhogos piska snärta till, såg läderremmen flyga ut och slingra sig om benet på vinhandlaren, och så for mannen på huvudet i smutsen.

Ett tiotal karavanvakter hade kommit springande och med dem var självaste befälhavaren, kapten Byan Votyris, en mycket liten man från Norvos med hy som gammalt läder och en borstig blå mustasch som nådde ända upp till öronen. Han tycktes veta vad som hänt utan att behöva ett ord till förklaring. ”För bort den här mannen i väntan på khalens straff”, befallde han och pekade på vinhandlaren på marken, och två vakter drog upp honom på fötter. ”Hans varor skänker jag er, prinsessa”, fortsatte kaptenen, ”och det är bara ett litet bevis för hur djupt jag beklagar att en av mina köpmän kunde göra något sådant.”

Doreah och Jhiqui hjälpte Dany att komma på benen igen. Det förgiftade vinet sipprade ut ur det trasiga fatet och ner i dammet. ”Hur visste ni?” frågade hon darrande ser Jorah. ”Hur?”

”Jag visste inte, khaleesi, inte förrän karlen vägrade dricka, men så snart jag hade läst master Illyrios brev var jag på min vakt.” Hans mörka blick svepte över de främmande ansiktena på marknaden. ”Kom, det är bäst att inte tala om det här.”

Dany hade nära till tårarna då de bar henne tillbaka, och hon hade en smak i munnen som hon kände igen: rädsla. I åratal hade hon levt i skräck för Viserys, rädd för att väcka draken, och det här var ännu värre, för nu var hon inte bara rädd för sin egen skull utan också för barnets. Han måste ha känt hennes rädsla, för han rörde sig oroligt inuti henne. Dany strök försiktigt med handen över den rundade magen och önskade att hon kunde nå honom, röra vid honom, trösta honom. ”Du är av drakens blod, liten”, viskade hon medan bärstolen med fördragna gardiner gungande rörde sig framåt. ”Du är av drakens blod, och draken är inte rädd.”

När de kommit tillbaka till den ihåliga jordkullen som var hennes hem i Vaes Dothrak beordrade Dany dem att lämna henne — alla utom ser Jorah. ”Berätta nu”, befallde hon samtidigt som hon sjönk ner på kuddarna. ”Var det troninkräktaren?”

”Ja.” Riddaren tog fram ett hopvikt pergament. ”Ett brev till Viserys från master Illyrio. Robert Baratheon erbjuder landområden och adelskap för er död eller er brors.”

”Min brors?” Snyftningen var till hälften ett skratt. ”Troninkräktaren vet väl inte om det än, men han är faktiskt skyldig Drogo ett adelskap.” Den här gången var skrattet till hälften en snyftning, och hon slog beskyddande armarna om sig. ”Och min död, sa ni. Bara min?”

”Er och barnets”, svarade ser Jorah bistert.

”Nej, han ska inte få min son.” Hon skulle inte gråta, beslöt hon, hon skulle inte darra av rädsla. Troninkräktaren har väckt draken nu, sa hon sig…och blicken gick till drakäggen som vilade på mjuk mörk sammet. Det fladdrande ljuset från oljelampan föll på fjällen och dammkorn skimrande i jadegrönt och scharlakansrött och guld svävade i luften runt omkring dem som hovfolket kring en kung.

Var det vanvett som grep henne då, framkallat av rädslan? Eller var det någon underlig visdom som hon hade i blodet? Det kunde Dany inte svara på, men hon hörde sin egen röst säga: ”Ser Jorah, tänd fyrfatet.”

”Khaleesi?” Riddaren gav henne en konstig blick. ”Det är så varmt. Är ni säker?”

Hon hade aldrig varit säkrare. ”Ja, jag…jag känner mig frusen. Tänd fyrfatet.”

Han bugade. ”Som ni befaller.”

När kolen brann skickade Dany bort ser Jorah, för hon måste vara ensam när hon gjorde det. Det här är vanvett, sa hon sig då hon lyfte upp det svarta och scharlakansröda ägget från sammeten. Det kommer bara att spricka och bli svett, och det är så vackert. Ser Jorah kommer att tycka att jag är en dåre om jag förstör det, men ändå, ändå…

Hon tog ägget i båda händerna och bar det till elden där hon stoppade ner det bland de brinnande kolen. De svarta fjällen tycktes glöda då de sög i sig hettan och flammorna slickade stenen med små röda tungor. Dany placerade de bägge andra äggen bredvid det svarta i elden, och då hon tog ett steg tillbaka från fyrfatet hade hon svårt att andas.

Hon såg på tills kolen hade förvandlats till aska. Gnistor virvlade upp genom rökhålet och hettan skimrade i vågor omkring drakäggen. Det var allt.

Er bror Rhaegar var den siste draken, hade ser Jorah sagt. Dany betraktade sorgset äggen. Vad hade hon egentligen väntat sig? För många tusentals år sedan hade de varit levande, men nu var de bara vackra stenar och de kunde inte bli till drakar. En drake var luft och eld, levande kött, inte död sten.

Fyrfatet var kallt igen när khal Drogo kom tillbaka, och stjärnorna började titta fram. Cohollo ledde en packhäst bakom honom med kroppen av ett stort vitt lejon över ryggen. Khalen skrattade då han hoppade av hingsten och visade henne märkena på benet där hrakkaren hade rivit honom genom benlädren. ”Du ska få en mantel av dess skinn, mitt livs sol och stjärnor”, lovade han.

När Dany berättat vad som hänt på marknaden dog skrattet bort och khal Drogo blev mycket tyst.

”Den här giftmördaren var den förste, men han blir inte den siste”, varnade ser Jorah Mormont, ”för män gör vad som helst för att få ett adelskap.”

Drogo var tyst en lång stund och till sist sa han: ”Den här giftförsäljaren sprang ifrån mitt livs sol och stjärnor. Det är bättre att han springer efter henne, och det ska han också få göra. Jhogo och Jorah andalen, till var och en av er säger jag: välj vilken häst ni vill i mina hjordar och den är er. Vilken häst som helst utom min röda hingst och silver som var min brudgåva till mitt livs sol och stjärnor. Det är min gåva till er för vad ni gjorde.

Och till Rhaego, son av Drogo, hingsten som bestiger världen, har jag också en gåva, för till honom ska jag ge den här järnstolen som hans mors far satt i. Jag ska ge honom de sju konungarikena. Jag, Drogo, khal, ska göra detta.” Rösten steg och han höjde knytnäven mot himlen. ”Jag ska föra min khalasar västerut, dit där världen tar slut, och rida trähästarna över det svarta salta vattnet, vilket ingen khal någonsin tidigare har gjort. Jag ska döda männen i järndräkterna och riva ner deras stenhus. Jag ska våldta deras kvinnor, ta deras barn som slavar och föra deras omkullfallna gudar tillbaka till Vaes Dothrak där de får buga för Bergens moder. Detta svär jag, Drogo son av Bharbo. Detta svär jag inför Bergens moder medan stjärnorna ser på som vittnen.”

Två dagar senare lämnade hans khalasar Vaes Dothrak och styrde kosan mot söder och väster över slätterna. Khal Drogo red i spetsen för den på sin stora, röda hingst med Daenerys bredvid på sin silver. Vinhandlaren sprang efter dem, naken och med kedjor runt hals och handleder. Kedjorna satt fast i sadeln på Danys silver. Då hon red sprang han efter, barfota och snubblande, och inget ont skulle drabba honom, så länge han orkade fortsätta springa.

CATELYN

Det var alldeles för långt för att hon skulle kunna urskilja baneren tydligt, men till och med genom den drivande dimman kunde hon se att de var vita med en mörk fläck i mitten som inte kunde vara något annat än ätten Starks skräckvarg, grå på vit botten. Då Catelyn såg det med egna ögon höll hon in hästen och böjde tacksamt på huvudet. Gudarna var goda, och hon kom inte för sent.

”De väntar på oss, ers nåd”, sa ser Wylis Manderly, ”precis som min far lovade.”

”Då ska vi inte låta dem vänta längre.” Ser Brynden Tully satte sporrarna i hästen och travade i rask takt mot baneren. Catelyn red bredvid honom.

Ser Wylis och hans bror ser Wendel följde efter i spetsen för sina trupper som bestod av nästan femton hundra man: ett tjugotal riddare och lika många väpnare, två hundra beridna lansiärer, svärdskämpar och friryttare och resten fotsoldater beväpnade med spjut, pikar och treuddar. Lord Wyman hade stannat kvar för att sköta försvaret av Vita hamnen, för han var nästan sextio år gammal och hade blivit för fet för att kunna sitta på en häst. ”Om jag hade trott att jag skulle få uppleva krig en gång till under min livstid skulle jag ha ätit lite färre ålar”, hade han sagt till Catelyn då han mötte hennes skepp och klappat den omfångsrika magen med bägge händerna. Hans fingrar var tjocka som korvar. ”Men mina pojkar ska se till att ni kommer välbehållen fram till er son, så ni behöver inte oroa er.”

Hans ”pojkar” var båda äldre än Catelyn och hon hade gärna sett att de inte liknade fadern fullt så mycket. Ser Wylis skulle inte behöva äta många ålar till innan inte han heller kunde sitta till häst och hon tyckte synd om det stackars djuret. Ser Wendel, den yngre pojken, skulle ha varit den fetaste man hon någonsin känt om hon inte träffat hans far och hans bror. Wylis var tystlåten och formell medan Wendel var högljudd och bullrande. Båda hade uppseendeväckande valrossmustascher och huvuden lika bara som en babystjärt, och ingen av dem tycktes äga ett plagg som inte var fullt av matfläckar. Men hon tyckte ändå bra om dem, för de hade fört henne till Robb precis som deras far lovat, och det var det enda som hade någon betydelse.

Det gladde henne att se att sonen skickat ut spejare även österut. Klanen Lannisters armé skulle visserligen komma söderifrån, men det var bra att Robb var försiktig. Min son leder en här i krig, tänkte hon och hade fortfarande svårt att tro det. Hon var fruktansvärt orolig för hans skull och för Vinterhed, men ändå kunde hon inte låta bli att känna en viss stolthet. För ett år sedan hade han varit pojke. Vad var han nu? undrade hon.

Spanare fick syn på ätten Manderlys baner — den vite havsguden med treudden i handen som steg upp ur ett blågrönt hav — och hälsade på dem med värme. De fördes till ett höglänt område där marken var torr nog att slå läger på. Ser Wylis kommenderade halt och stannade kvar där med sina män för att se till att eldar gjordes upp och hästarna sköttes om medan hans bror Wendel red vidare med Catelyn och hennes farbror för att framföra faderns vördsamma hälsningar till länsherren.

Marken under hästarnas hovar var mjuk och våt och sluttade långsamt då de red förbi rykande torveldar, rader med hästar, och vagnar som var tungt lastade med grovt bröd och saltat kött. På en stenig utlöpare som låg högre än den omgivande terrängen passerade de en lords tält med väggar av tung segelduk. Catelyn kände igen baneret, Hornwoods älgtjur, brun på mörkt orange botten.

Genom dimman såg hon en skymt av murarna och tornen på Cailins vallgrav eller vad som fanns kvar av dem. Jättelika block av svart basalt, som vart och ett var lika stort som en torparstuga, låg utspridda huller om buller som ett barns byggklossar och till hälften nersjunkna i den mjuka, sanka marken. Inget annat återstod av den ringmur som en gång rest sig lika hög som Vinterheds. Kärntornet i trä var helt borta, det hade ruttnat för tusentals år sedan, och det fanns inte ens en timmerstock kvar för att markera var det stått. Det enda som återstod av de första människornas fäste var tre torn, tre torn som en gång varit tjugo om man skulle tro sagoberättarna.

Porthustornet såg bastant ut och hade till och med några meter mur kvar på var sida. Fyllbultens torn, som låg ute i sumpmarken där den södra och västra muren en gång mötts, lutade som en man som just skulle till att kräkas upp vinet i rännstenen. Och det höga, smäckra barnens torn, där skogens barn enligt legenden en gång bett sina namnlösa gudar att skicka vattenhammaren, hade förlorat halva krönet. Det såg ut som om någon kolossal best hade tagit sig en munsbit av bröstvärnet och spottat ut gruset över sumpmarken. Alla tre tornen var gröna av mossa. På norra sidan av porthustornet växte ett träd mellan stenarna och på de knotiga grenarna hängde långa, vita sjok av spindelväv.

”Vid alla barmhärtiga gudar!” utbrast ser Brynden då han fick se vad som låg framför dem. ”Är det här Cailins vallgrav? Det är ju inget annat än en…”

”…dödsfälla”, avslutade Catelyn. ”Jag vet hur det ser ut, farbror, och jag tänkte samma sak när jag såg det första gången, men Ned försäkrade mig att den här ruinen är ett starkare fäste än den verkar vara. De tre kvarvarande tornen behärskar brovägen åt alla håll, och en eventuell fiende måste passera mellan dem. Sumpmarkerna här är ogenomträngliga, fulla av kvicksand och förrädisk gungfly och det vimlar av ormar i dem. En armé som vill anfalla något av tornen måste vada genom midjedjup svart gyttja, ta sig över en vallgrav full av krokodiler och klättra uppför hala, mossbevuxna murar, allt medan soldaterna utsätter sig för bågskytteeld från de andra tornen.” Hon log bistert mot farbrodern. ”Och när mörkret faller sägs det att spökena kommer fram, kalla, hämndlystna vålnader från Norden som hungrar efter sydländskt blod.”

Ser Brynden småskrattade. ”Påminn mig att jag inte ska dröja mig kvar här, för sist jag tittade mig i spegeln såg jag definitivt sydländsk ut.”

Baneren hade hissats på alla tre tornen, och på fyllbultens torn hängde ätten Karstarks strålande sol under skräckvargen; på barnens torn vajade Storjons jätte i sprängda kedjor, men på porthustornet fladdrade Starkbaneret ensamt, och det var det tornet Robb valt till högkvarter. Catelyn satte kurs på det med ser Brynden och ser Wendel efter, och hästarna tog sig långsamt och försiktigt fram över stockarna och plankorna som lagts ut över den grönsvarta sumpmarken.

Hon hittade sonen omgiven av faderns vasaller i en dragig sal med en rykande torvbrasa på den svarta härden. Han satt vid ett jättelikt stenbord med en massa kartor och papper framför sig och var djupt försjunken i ett samtal med Roose Bolton och Storjon. Först lade han inte märke till henne…men det gjorde hans varg. Den väldiga, grå besten låg vid brasan, men då Catelyn steg in lyfte den på huvudet och dess gyllengula ögon mötte hennes. En efter en tystnade lorderna och till slut tittade Robb upp och fick syn på henne. ”Mor?” utbrast han med rösten tjock av rörelse.

Catelyn ville rusa fram till honom och kyssa hans panna, slå armarna om honom och hålla honom så hårt att han aldrig skulle kunna komma till skada. Men här inför lorderna vågade hon inte det. Han spelade en mans roll nu, och den ville hon inte ta ifrån honom. Så hon stannade kvar vid bortre änden av basalthällen som de använde som bord. Skräckvargen kom på fötter, tassade tvärs över rummet och fram till henne, och den verkade större än en varg borde ha lov att vara. ”Du har lagt dig till med skägg”, anmärkte hon samtidigt som vargen nosade på hennes hand.

Han strök sig över skäggstubben och verkade plötsligt förlägen. ”Ja.” Håret på hakan var rödare än på huvudet.

”Jag tycker om det.” Catelyn klappade vargen på huvudet. ”Det får dig att se ut som min bror Edmure.” Gråvind nafsade lekfullt efter hennes fingrar och skuttade tillbaka till sin plats vid brasan.

Ser Helman Tallhart var den som först följde efter skräckvargen över rummet för att betyga henne sin vördnad. Han knäböjde och lade pannan mot hennes hand. ”Ni är lika vacker som någonsin, lady Catelyn”, förkunnade han, ”och en välkommen syn i dessa svåra tider.” Sedan kom Galbart och Robett Glover, Storjon Umber och de andra, en efter en. Theon Greyjoy var sist. ”Jag hade inte förväntat mig att få se er här, ers nåd”, anmärkte han samtidigt som han föll på knä.

”Jag hade inte förväntat mig att vara här”, svarade Catelyn, ”inte förrän jag steg i land i Vita hamnen och lord Wyman berättade att Robb hade kallat vasallerna under fanorna. Ni känner ju hans son, ser Wendel.” Wendel Manderly steg fram och bugade så djupt hans midjemått tillät. ”Och min farbror, ser Brynden Tully, som har lämnat min systers tjänst och inträtt i min.”

”Svartfisken”, sa Robb. ”Jag är glad att ha er här, för vi behöver män med ert mod, och er också, ser Wendel. Har du ser Rodrik med dig, mor? Jag har saknat honom.”

”Ser Rodrik gav sig i väg norrut från Vita hamnen. Jag har utnämnt honom till slottsfogde och befallt honom att hålla Vinterhed tills vi kommer tillbaka. Mäster Luwin är en skicklig rådgivare men inte särskilt bevandrad i krigföring.”

”På den punkten behöver ni inte oroa er, lady Stark”, försäkrade Storjon med sin mullrande bas, ”för Vinterhed är säkert. Snart nog ska vi sticka våra svärd i röven på Tywin Lannister, om ni ursäktar ordvalet, och sedan drar vi vidare till Röda slottet för att befria Ned.”

”Får jag fråga en sak, ers nåd.” Roose Bolton, lorden av Skräckfästet, hade svag röst, men då han upphävde den tystnade även stora män för att lyssna. Hans ögon var egendomligt bleka, nästan färglösa, och hans blick fick en att känna sig illa till mods. ”Det sägs att ni har lord Tywins son, dvärgen, som fånge. Har ni honom med er hit till oss? En sådan gisslan kan vi ha god användning för.”

”Jag hade Tyrion Lannister som fånge men inte nu längre, tyvärr”, var Catelyn tvungen att erkänna. Nyheten mottogs med samfälld bestörtning. ”Jag var inte gladare än ni, mina herrar, men gudarna fann för gott att befria honom, med viss hjälp av min dåraktiga syster.” Hon borde inte visa sitt förakt så öppet, det visste hon, men avskedet från Örnnästet hade varit minst sagt otrevligt. Hon hade erbjudit sig att ta med lord Robert för att fostra honom på Vinterhed några år och dristat sig till att påpeka att det vore bra för honom att umgås med andra pojkar i samma ålder. Lysas raseri hade varit skrämmande. ”Du är visserligen min syster”, hade hon svarat, ”men om du försöker stjäla min son får du lämna Örnnästet genom måndörren.” Sedan fanns det inget mer att tillägga.

Lorderna var angelägna om att fråga ut henne ytterligare, men Catelyn höjde handen. ”Vi får säkert tid till det senare. Min resa har tröttat ut mig och jag vill gärna tala med min son i enrum. Jag vet att ni ursäktar mig, mina herrar.” Hon gav dem inget val, och anförda av den ständigt like förbindlige lord Hornwood bugade vasallerna och lämnade salen. ”Du också, Theon”, tillade hon då Greyjoy dröjde sig kvar. Han log och gick.

Det fanns öl och ost på bordet. Catelyn fyllde ett horn och satte sig, tog en klunk och betraktade sonen. Han verkade längre än då hon gav sig av och det fjuniga skägget fick honom att se äldre ut. ”Edmure var sexton då han första gången lade sig till med polisonger.”

”Jag fyller snart sexton”, sa Robb.

”Och du är femton nu, femton och ska anföra en här i strid. Kan du förstå att jag är rädd, Robb?”

Han fick ett envist uttryck i ansiktet. ”Det fanns ingen annan.”

”Ingen?” frågade hon. ”Vad var det då för män jag såg här alldeles nyss? Roose Bolton, Rickard Karstark, Galbart och Robett Glover, Storjon, Helman Tallhart…du kunde ha gett befälet till vem som helst av dem. Vid alla gudar, du kunde till och med ha skickat Theon, även om jag inte skulle ha valt honom.”

”De är inte av ätten Stark”, påpekade han.

”De är män, Robb, med stor erfarenhet av krig. Du slogs med träsvärd för mindre än ett år sedan.”

Hon såg att det blixtrade till av ilska i hans ögon, men ilskan försvann lika snabbt som den kommit och plötsligt var han en liten pojke igen. ”Tänker du…tänker du skicka hem mig till Vinterhed?”

Catelyn suckade. ”Jag borde göra det, och du borde aldrig ha gett dig av därifrån, men jag vågar inte, inte nu, för du har kommit för långt. En dag ska dessa lorder se på dig som sin länsherre. Om jag skickar hem dig nu som ett barn som får gå och lägga sig utan kvällsvard, kommer de att minnas det och skratta åt det när de är på lyran. Den dagen ska komma då du är beroende av att de respekterar dig och kanske till och med fruktar dig en smula, och man fruktar inte den man har skrattat åt. Jag kan inte göra så mot dig även om jag helst vill ha dig i säkerhet.”

”Du har mitt tack, mor”, sa han och lättnaden märktes tydligt trots de formella orden.

Hon sträckte sig över bordet och rörde vid hans hår. ”Du är min förstfödde, Robb, och jag behöver bara se på dig för att minnas den dag du kom till världen, röd i ansiktet och vrålande.”

Han reste sig, tydligt generad över hennes beröring, och gick fram till härden. Gråvind gned huvudet mot hans ben. ”Du vet…om far?”

”Ja.” Rapporten om Roberts plötsliga död och Neds fall hade gjort henne vettskrämd, men hon tänkte inte låta sonen se hennes rädsla. ”Lord Manderly berättade det när jag steg i land i Vita hamnen. Har du hört något om dina systrar?”

”Det kom ett brev”, svarade Robb och kliade skräckvargen mellan öronen. ”Det fanns ett till dig också, men det kom till Vinterhed tillsammans med mitt.” Han gick fram till bordet, rotade bland kartor och papper och kom tillbaka med ett hopknycklat brev. ”Det här är det hon skrev till mig. Jag tänkte aldrig på att ta med ditt.”

Det var något i Robbs tonfall som gjorde henne orolig. Hon slätade ut papperet och läste, och oron gav vika för klentro, ilska och till slut rädsla. ”Det här är Cerseis brev, inte din systers”, konstaterade Catelyn då hon läst det, ”och det verkliga budskapet ligger i vad Sansa inte säger. Allt det här om hur snälla och vänliga klanen Lannister är mot henne…jag känner igen ett hot när jag ser det även om det bara antyds. De har Sansa som gisslan och de tänker behålla henne.”

”Det står inget om Arya”, påpekade Robb olyckligt.

”Nej.” Catelyn ville inte ens tänka på vad det kunde betyda, inte nu, inte här.

”Jag hade hoppats…om du fortfarande haft dvärgen skulle vi kanske ha kunnat utbyta gisslan…” Han tog Sansas brev och kramade ihop det i knytnäven, och det syntes att det inte var första gången. ”Har du några nyheter från Örnnästet? Jag skrev till moster Lysa och bad om hjälp. Vet du om hon har kallat lord Arryns vasaller under fanorna? Kommer Dalens riddare till vår hjälp?”

”Bara en”, svarade hon, ”den bäste av dem, min farbror…men Brynden svartfisken var en Tully först. Min syster tänker inte sätta foten utanför Blodsporten.”

Robb tog det hårt. ”Vad ska vi göra, mor? Jag har samlat ihop hela den här armén, arton tusen man, men jag är inte…jag är inte säker…” Han såg på henne med blanka ögon, och på ett ögonblick var den stolte, unge lorden försvunnen och i stället var han ett barn igen, en femtonårig pojke som förväntade sig att hans mor skulle ha alla svaren.

Det gick inte an.

”Vad är du rädd för, Robb?” frågade hon mjukt.

”Jag…” Han vände bort huvudet för att dölja den första tåren. ”Om vi sätter oss i marsch…även om vi vinner…så har klanen Lannister Sansa och far, och de kommer väl att döda dem?”

”De vill att vi ska tro det.”

”Du menar att de ljuger?”

”Jag vet inte, Robb, det enda jag vet är att vi inte har något val. Om du beger dig till Kungshamn och svär dem tro och huldhet kommer de inte att tilllåta att du lämnar staden igen. Om du stoppar svansen mellan benen och retirerar till Vinterhed kommer dina lorder att förlora all respekt för dig, och en del av dem går kanske till och med över till ätten Lannisters sida. Sedan kan drottningen, som då har mindre att frukta, göra vad hon vill med fångarna. Vårt bästa hopp, vårt enda verkliga hopp, är att du kan besegra fienden på slagfältet. Om du skulle lyckas ta lord Tywin eller kungamördaren till fånga skulle det kanske bli möjligt med ett utbyte av fångar, men det är inte kärnpunkten. Så länge du är tillräckligt mäktig för att de ska frukta dig borde Ned och din syster vara säkra. Cersei är klok nog att inse att hon kan behöva dem för att sluta fred ifall klanen Lannister skulle förlora.”

”Men om de inte förlorar?” frågade Robb. ”Tänk om vi förlorar?”

Catelyn tog hans hand. ”Jag vill inte linda in sanningen i bomull, Robb. Om du förlorar finns det inget hopp för någon av oss, för det sägs att det inte finns något annat än sten i hjärtat av Casterlyklippan. Kom ihåg det öde som Rhaegars barn gick till mötes.”

Hon såg rädsla i hans unga blick då, men där fanns också styrka. ”I så fall ska jag inte förlora”, svor han.

”Berätta vad du vet om striderna i flodlandet”, bad hon, för hon måste få veta om han var redo.

”För mindre än fjorton dagar sedan rasade strider bland kullarna nedanför Guldtand”, började Robb. ”Morbror Edmure hade skickat lord Vance och lord Piper för att hålla passet, men kungamördaren gick till anfall och jagade dem på flykten, och lord Vance blev dödad. Det sista vi hörde var att lord Piper med Jaime Lannister i hälarna retirerade mot Flodvattnet, där din bror och hans övriga vasaller befinner sig. Men det är inte det värsta. Medan de slogs i passet var lord Tywin på väg söderifrån i spetsen för ännu en armé, och den sägs vara ännu större än Jaimes.

Far måste ha känt till det, för han hade skickat ut en trupp mot dem under kungens eget baner. Han gav befälet till en ung lord från Södern, lord Erik eller Derik eller något i den stilen, men ser Raymun Darry var med honom och brevet sa att där även fanns andra riddare och en styrka med fars egna soldater. Men det var en fälla. Lord Derik hann knappt korsa Röda floden förrän klanen Lannisters soldater var över honom utan att bry sig det minsta om kungens baner, och Gregor Clegane anföll dem i ryggen då de försökte ta sig tillbaka över floden vid Vadet. Den här lord Derik och några få andra kan ha kommit undan, ingen vet säkert, men ser Raymun dödades liksom de flesta av våra män från Vinterhed. Lord Tywin har stängt av kungsvägen, sägs det, och nu marscherar han norrut mot Harrenhal och bränner allt i sin väg.”

Värre och värre, tänkte Catelyn. Det var till och med värre än hon trott. ”Tänker du möta honom här?” frågade hon.

”Om han kommer så långt, men det är ingen som tror det”, svarade Robb. ”Jag har skickat bud till Howland Reed, fars gamle vän på Gråvattenfästet. Om klanen Lannister försöker ta sig över Näset kommer träskfolket att se till att de får betala dyrt för varje meter, men Galbart Glover säger att lord Tywin är för smart för det och Roose Bolton håller med. De tror att han kommer att hålla sig nära Treudden och ta flodlordernas slott ett efter ett tills Flodvattnet står ensamt. Vi måste marschera söderut för att möta honom.”

Blotta tanken fick Catelyns blod att isas. Vad kunde en femtonårig pojke ha för chans mot erfarna härförare som Jaime och Tywin Lannister? ”Är det särskilt klokt? Du har ett starkt fäste här, och det sägs att de gamla kungarna i Norden kunde hålla Cailins vallgrav mot härskaror som var tio gånger större än deras egna.”

”Ja, men vi börjar få ont om mat och andra förnödenheter, och det är inte lätt att få tag i något i de här sumpmarkerna. Vi har bara väntat på lord Manderly, och nu när hans söner har kommit måste vi marschera.”

Hon hörde vasallerna tala med sonens röst, insåg Catelyn. Under årens lopp hade hon haft många av dem som gäster på Vinterhed och själv varit på besök hos dem tillsammans med Ned. Hon kände varenda en av dem och visste vad för sorts män de var. Men gjorde Robb det?

Ändå låg det en hel del i vad de sa. Den här hären som hennes son hade samlat ihop var inte den sortens stående armé som de höll i de fria städerna och inte heller en vaktstyrka som betalades med klingande mynt utan den bestod till största delen av småfolk: torpare, lantarbetare, fiskare och fåraherdar, söner till värdshusvärdar, handelsmän och garvare plus en handfull soldenärer och friryttare som bara slogs för att sedan få plundra och röva. När deras lorder kallade kom de, men de stannade inte för evigt. ”Marschera, säger du”, sa Catelyn till sonen, ”men vart och varför? Vad tänker du göra?”

Robb tvekade. ”Storjon tycker att vi ska föra hären söderut och överrumpla lord Tywin”, svarade han, ”men både Galbart och Robett Glover och Rickard Karstark menar att det vore klokare att gå runt hans armé och i stället hjälpa morbror Edmure mot kungamördaren.” Robb körde olyckligt fingrarna genom det ostyriga och tjocka kastanjeröda håret. ”Fast när vi äntligen når fram till Flodvattnet…Jag är inte säker…”

”Se till att bli säker”, avbröt Catelyn, ”annars är det lika bra att du återvänder hem och börjar slåss med träsvärdet igen. Du får inte verka obeslutsam inför män som Roose Bolton och Rickard Karstark, för märk väl, Robb, dessa män är dina vasaller, inte dina vänner. Du utsåg dig själv till befälhavare, och då måste du också föra befälet.”

Robb stirrade förvånat på henne som om han inte trodde sina öron. ”Som du vill, mor.”

”Jag ställer frågan en gång till: Vad tänker du göra?”

Robb sträckte sig efter en karta som låg på bordet, en bit gammalt och nött läder med tunna linjer av bleknad färg, och den hade rullats ihop så många gånger att ena kanten vek sig. Han tyngde ner den med dolken. ”Båda planerna har sina fördelar, men…Titta här, om vi försöker ta oss runt lord Tywins armé riskerar vi att bli fångade mellan honom och kungamördaren, och om vi anfaller honom…Enligt alla rapporter har han mer fotfolk än jag och mycket större rytteri. Storjon säger att det inte spelar någon roll om vi tar honom med byxorna nere, men jag undrar om det är så lätt att överrumpla en man som har deltagit i så många strider som Tywin Lannister.”

”Bra”, sa hon och kunde höra ekot av Ned i hans röst där han satt och studerade kartan. ”Berätta mer.”

”Jag skulle lämna kvar en liten styrka här för att hålla Cailins vallgrav, huvudsakligen bågskyttar, och föra resten av hären söderut längs brovägen”, fortsatte han, ”men så snart vi tagit oss förbi Näset skulle jag dela upp den. Fotfolket får fortsätta längs kungsvägen medan rytteriet tar sig över Gröna floden vid Tvillingborgarna.” Han pekade. ”När lord Tywin får veta att vi har kommit söderut marscherar han med all sannolikhet norrut för att anfalla vår huvudstyrka, vilket gör att rytteriet obehindrat kan skynda mot Flodvattnet längs västra stranden.” Robb lutade sig tillbaka och vågade sig inte riktigt på ett leende, men han var nöjd med sig själv och längtade efter hennes beröm.

Catelyn betraktade kartan med rynkad panna. ”Du skulle alltså lägga en flod mellan de båda delarna av din armé.”

”Och mellan Jaime och lord Tywin”, påpekade Robb ivrigt, och till slut kom leendet. ”Det finns ingen bro över Gröna floden ovanför vadstället där Robert vann sin krona, inte förrän här uppe vid Tvillingborgarna, och den bron kontrollerar lord Frey. Han är väl din fars vasall?”

Lord Frey den sene, tänkte Catelyn. ”Det är han”, medgav hon, ”men min far har aldrig litat på honom, och det bör inte du heller göra.”

”Det ska jag inte”, lovade Robb. ”Nå, vad tycker du?”

Mot sin vilja var hon imponerad. Han ser ut som en Tully, tänkte hon, men han är ändå sin fars son, och Ned var en bra läromästare. ”Vilken styrka skulle du ta befälet över?”

”Rytteriet”, svarade han genast, återigen som sin far; Ned tog alltid på sig den farligaste uppgiften själv.

”Och den andra?”

”Storjon säger alltid att vi borde krossa lord Tywin, och jag tänkte att jag skulle ge honom den äran.”

Det var hans första misstag, men hur skulle hon kunna få honom att inse det utan att knäcka hans nyvunna självförtroende? ”Din far sa en gång att Storjon var den oräddaste man han någonsin träffat.”

Robb flinade. ”Gråvind åt upp två av hans fingrar och han skrattade åt det. Så du håller med mig?”

”Din far är inte orädd”, påpekade Catelyn. ”Han är modig, men det är inte samma sak.”

Hennes son tänkte över det. ”Den östra hären kommer att vara allt som står mellan lord Tywin och Vinterhed”, sa han tankfullt, ”den och ett mindre antal bågskyttar som jag tänker lämna kvar här på Cailins vallgrav. Så jag bör alltså inte välja någon som är orädd?”

”Nej, du behöver kallblodig slughet, inte oräddhet, skulle jag tro.”

”Roose Bolton”, sa Robb genast, ”för den mannen skrämmer mig.”

”Då får vi hoppas att han även skrämmer Tywin Lannister.”

Robb nickade och rullade ihop kartan. ”Jag ska ge order till vasallerna och sedan samla ihop en eskort som kan föra dig hem till Vinterhed.”

Catelyn hade ansträngt sig för att vara stark för Neds och för deras envise, modige sons skull, och hon hade skjutit all misströstan och rädsla åt sidan, som om de var kläder hon inte trivdes i…men nu upptäckte hon att hon ändå hade dem på sig.

”Jag ska inte till Vinterhed”, hörde hon sig själv säga och blev förvånad över tårarna som plötsligt skymde blicken. ”Min far ligger kanske döende bakom Flodvattnets murar och min bror är omgiven av fiender. Jag måste bege mig till dem.”

TYRION

Chella dotter av Cheyk av svartöronen hade ridit i förväg för att spana, och det var hon som kom tillbaka och berättade att det fanns en armé vid korsvägen. ”Av eldarnas antal att döma uppskattar jag att den är tjugo tusen man stark”, sa hon, ”och deras baner är röda med ett gyllene lejon.”

”Din far?” frågade Bronn.

”Eller min bror Jaime”, svarade Tyrion, ”men det får vi snart nog veta.” Han betraktade trashankarna i sitt stråtrövarband: nära tre hundra stenkråkor, månbröder, svartöron och brända män, och de var bara fröet till den armé han hoppades kunna bygga upp, för just i detta nu höll Gunthor son av Gurn på att värva de andra klanerna. Han undrade vad hans höge far skulle säga om dem i sina smutsiga pälsmantlar och stulna vapen av allehanda slag. Om sanningen skulle fram blev han inte själv klok på dem. Var han deras befälhavare eller deras fånge? Mestadels verkade det vara lite av bägge delarna. ”Det vore kanske bäst att jag red ner ensam”, föreslog han.

”Bäst för Tyrion son av Tywin”, instämde Ulf som talade för månbröderna.

Shagga glodde ilsket på honom, och det var en skräckinjagande syn. ”Shagga son av Dolf tycker inte om detta. Shagga ska rida med pojkman och om pojkman ljuger ska Shagga hugga av honom mandomen…”

”…och mata getterna med den, ja”, fyllde Tyrion trött i. ”Shagga, jag ger dig mitt ord som Lannister att jag kommer tillbaka.”

”Varför skulle vi lita på ditt ord?” Chella var en liten, hård kvinna, platt som en pojke, och ingen dumbom. ”Låglandslorderna har ljugit för klanerna förut.”

”Du sårar mig, Chella”, sa Tyrion, ”och jag som trodde att vi hade blivit sådana goda vänner, men som ni vill. Du ska följa med mig, liksom Shagga och Conn för stenkråkorna, Ulf för månbröderna och Timett son av Timett för de brända männen.” Klanfolket växlade misstänksamma blickar då han namngav dem. ”Ni andra väntar här tills jag skickar efter er, och försök att inte döda och lemlästa varandra medan jag är borta, är ni snälla.”

Han satte hälarna i hästen och travade i väg och gav dem inget annat val än att följa efter om de inte ville bli lämnade kvar. Det spelade honom ingen roll vilket, bara de inte satte sig ner och pratade i en dag och en natt. Det var bekymret med klanerna; de hade den helt befängda uppfattningen att varenda mans åsikt skulle höras vid rådslagen, och därför diskuterade de allt i all evinnerlighet. Till och med deras kvinnor tilläts upphäva sina röster, och det var inte att undra på att det gått hundratals år sedan de sist hotade Arryndalen med något värre än en enstaka räd. Det tänkte Tyrion ändra på.

Bronn red vid hans sida, och efter en del muttrande följde de fem av klanfolket efter på sina ponnyer: magra, undernärda djur som klättrade i berg lika säkert som getter.

Stenkråkorna red tillsammans, och Chella och Ulf höll sig nära varandra, för det fanns starka band mellan månbröderna och svartöronen. Timett son av Timett red för sig själv. Varenda klan i Månbergen fruktade de brända männen som stympade sig själva för att visa sitt mod och (sa de andra) stekte spädbarn vid sina fester. Till och med de andra brända männen fruktade Timett, som hade stuckit ut sitt eget vänstra öga med en vitglödgad kniv då han nådde mannaålder. Tyrion hade förstått att det var vanligare att en pojke brände bort en bröstvårta, ett finger eller (om han var riktigt modig eller helt galen) ett öra. De andra brända männen blev så imponerade av att Timett valde ögat att de genast utsåg honom till röd hand, vilket tycktes vara någon sorts krigarhövding.

”Jag undrar vad deras kung brände bort”, sa Tyrion till Bronn då han hörde historien. Soldenären hade flinande gjort en gest mot skrevet, men till och med Bronn behandlade Timett med stor respekt. Om en karl var galen nog att sticka ut sitt eget öga skulle han säkert inte behandla sina fiender med silkesvantar.

Vakter kikade ner från torn av orappad sten medan sällskapet tog sig ner mellan kullarna och en gång såg Tyrion en korp lyfta. Där bergsvägen svängde mellan två klipputsprång stötte de på den första avspärrningen. En låg jordvall stängde av vägen och ett dussintal män med armborst bemannade höjderna. Tyrion sa åt sina följeslagare att stanna kvar utom skotthåll och red ensam fram mot vallen. ”Vem för befälet här?” ropade han uppåt.

Kaptenen dök snabbt upp och var ännu snabbare med att ge dem en eskort då han kände igen sin lords son. De travade förbi svartbrända åkrar och nedbrända fästen och kom ner till flodlandet och Gröna floden. Tyrion såg inga kroppar, men luften var full av korpar och svartkråkor, så det måste nyligen ha rasat strider här.

En fjärdingsväg från korsvägen hade man rest en barrikad av vassa pålar, som var bemannad med pikenerare och bågskyttar, och där bakom bredde lägret ut sig så långt ögat nådde. Tunna rökpelare steg upp från hundratals matlagningseldar, soldater i ringbrynja satt under träden och brynte sina klingor och välbekanta baner vajade på stänger som var nerkörda i den leriga marken.

En ryttartrupp kom ridande emot dem då de närmade sig barrikaden. Riddaren som anförde dem var klädd i silverrustning inlagd med ametister och en mantel med ränder i purpur och silver. Emblemet på skölden var en enhörning och på krönet av hjälmen, som var formad som ett hästhuvud, stack ett halvmeterlångt, spiralformat horn upp. Tyrion höll in hästen för att hälsa på honom. ”Ser Flement.”

Ser Flement Brax fällde upp visiret. ”Tyrion!” utbrast han förvånat. ”Ers nåd, vi trodde allihop att ni var död eller…” Han tittade osäkert på klanfolket. ”Vilka…är…”

”Hjärtevänner och lojala följeslagare”, svarade Tyrion. ”Var kan jag hitta min höge far?”

”Han har tagit värdshuset vid korsvägen som högkvarter.”

Tyrion skrattade. Värdshuset vid korsvägen! Kanske var gudarna trots allt rättvisa. ”Jag vill träffa honom genast.”

”Som ni befaller, ers nåd.” Ser Flement vände hästen och skrek några order. Tre rader med pålar drogs upp ur marken för att göra en öppning i barrikaden, och Tyrion ledde sitt sällskap genom den.

Lord Tywins läger bredde ut sig över många fjärdingsväg, och Chellas gissning på tjugo tusen man stämde säkert ganska bra. Soldaterna sov ute i det fria medan riddarna hade satt upp tält och en del av de höga lorderna hade rest tält som var stora som hus. Tyrion såg ätten Presters röda oxe, lord Crakehalls svartoch vitbrokiga vildsvin, Marbrands brinnande träd, Lyddens grävling. Riddarna ropade hälsningar till honom då han galopperade förbi och soldaterna stirrade med öppen mun på klanfolket.

Shagga stirrade tillbaka, för han hade med all säkerhet aldrig sett så många män, hästar och vapen i hela sitt liv. De övriga stråtrövarna var bättre på att inte visa vad de tänkte, men Tyrion var övertygad om att de var lika imponerade. Det blev bara bättre och bättre, för ju större respekt de fick för klanen Lannisters makt, desto lättare skulle det bli att tygla dem.

Värdshuset och dess stall såg ut ungefär som han mindes dem, även om det återstod föga mer än grushögar och svartbrända grunder av byn. En galge hade rests på gården och kroppen som vajade där var täckt av korpar. Då Tyrion närmade sig lyfte de gällt skriande och flaxade med sina svarta vingar. Han satt av och kastade en blick på vad som återstod av kroppen. Fåglarna hade ätit hennes läppar och ögon och det mesta av kinderna, och de rödfärgade tänderna log sitt fasansfulla, blodiga leende. ”Ett rum, ett mål mat och ett krus vin, det var allt jag begärde”, påminde han henne med en förebrående suck.

Några stalldrängar kom tveksamt ut ur stallet för att ta hand om deras hästar, men Shagga vägrade att lämna ifrån sig sin. ”Pojken tänker inte stjäla ditt sto”, försäkrade Tyrion honom, ”utan han ska bara ge henne havre och vatten och borsta ren pälsen.” Shaggas pälsmantel skulle inte ha mått illa av en rejäl avborstning den heller, men det skulle inte ha varit taktfullt att påpeka det. ”Du har mitt ord på att det inte är någon risk.”

Med en ilsken blick släppte Shagga taget om tyglarna. ”Den här hästen tillhör Shagga son av Dolf”, röt han till stalldrängen.

”Om han inte lämnar tillbaka henne får du hugga av honom mandomen och mata getterna med den”, lovade Tyrion, ”förutsatt att du kan hitta några.”

Ett par vakter i karmosinröda mantlar och lejonprydda hjälmar stod under värdshusskylten på var sida om dörren, och Tyrion kände igen kaptenen för deras livvakt. ”Min far?”

”I skänkrummet, ers nåd.”

”Mina män behöver mat och dryck. Se till att de får det”, beordrade Tyrion och steg in på värdshuset. Där var far.

Tywin Lannister, lord av Casterlyklippan och ståthållare i Västern, var i mitten av femtioårsåldern men ändå lika stark som en tjugoåring. Till och med när han satt ner var han reslig med långa ben, breda axlar och platt mage, och armarna var muskulösa. Då hans en gång så tjocka, gyllengula hår började bli tunt uppe på hjässan hade han befallt sin barberare att raka huvudet på honom, för lord Tywin var inte den som trodde på halvmesyrer. Han rakade överläppen och hakan också men behöll polisongerna — två stora buskar borstigt, gyllengult hår som täckte större delen av kinderna från örat till käken — och ögonen var blekgröna med guldfläckar. En dåraktig man hade en gång skämtat och sagt att lord Tywins skit säkert också var guldfläckigt. Det fanns de som påstod att mannen fortfarande levde, djupt nere i en fängelsehåla under Casterlyklippan.

Ser Kevan Lannister, hans fars ende kvarvarande bror, satt och delade ett krus öl med lord Tywin då Tyrion steg in i skänkrummet. Farbrodern var fetlagd och tunnhårig med ett kortklippt, gult skägg som följde den bastanta käklinjen. Det var ser Kevan som först fick syn på honom. ”Tyrion!” utbrast han förvånat.

”Farbror”, sa Tyrion och bugade, ”och far, så roligt att se dig här.”

Lord Tywin reste sig inte från stolen, men han gav sin dvärgvuxne son en lång, sökande blick. ”Jag ser att ryktet om din död var betydligt överdrivet.”

”Ledsen att göra dig besviken, far”, sa Tyrion, ”och du behöver inte hoppa upp och omfamna mig, för jag vill inte att du ska överanstränga dig.” Han gick tvärs över rummet mot deras bord och var starkt medveten om hur hans krumma och förkrympta ben fick honom att vagga för varje steg. Så snart han hade faderns blick på sig blev han alltid plågsamt påmind om sitt lyte och sina brister. ”Snällt av dig att dra ut i krig för min skull”, anmärkte han samtidigt som han klättrade upp i en stol och slog upp en bägare av faderns öl åt sig.

”Alltihop är ditt fel, för det var du som satte i gång det här”, svarade lord Tywin. ”Din bror Jaime skulle aldrig ha låtit sig tas till fånga av en kvinna.”

”På det sättet är vi olika, Jaime och jag, och han är också längre, som du kanske har märkt.”

Fadern låtsades inte om kvickheten. ”Mitt hus ära stod på spel, och jag hade inget annat val, för ingen utgjuter ostraffat ätten Lannisters blod.”

”Hör mig ryta”, sa Tyrion och flinade. ”Ätten Lannisters ord. Om sanningen ska fram utgöts inte minsta droppe av mitt blod, men det var nära ögat ett par gånger. Morrec och Jyck är döda.”

”Jag antar att du vill ha nya män.”

”Bekymra dig inte om den saken, far, för jag har skaffat mig några själv.” Han tog en klunk öl. Det var brunt och fradgande och så tjockt att man nästan kunde tugga det. Utmärkt, helt enkelt, och det var synd att fadern hade hängt värdshusvärdinnan. ”Hur går kriget för dig?”

Det var farbrodern som svarade. ”Bra för tillfället. Ser Edmure hade spritt ut små patruller längs sina gränser för att sätta stopp för våra räder och din far och jag lyckades förgöra de flesta av dem innan de hann omgruppera sig.”

”Din bror har höljt sig i ära”, upplyste fadern. ”Han krossade lorderna Vance och Piper nedanför Guldtand och drabbade samman med ätten Tullys samlade styrkor utanför Flodvattnets murar. Treuddens lorder har drivits på flykten, och ser Edmure Tully togs till fånga tillsammans med många av sina riddare och vasaller. Lord Blackwood ledde några överlevande tillbaka till Flodvattnet där Jaime har dem under belägring. Resten flydde till sina egna fästen.”

”Din far och jag har marscherat mot vart och ett i tur och ordning”, insköt ser Kevan, ”och då lord Blackwood var ute ur leken föll Raventree genast och lady Whent på Harrenhal kapitulerade eftersom hon inte hade tillräckligt med män för att försvara slottet. Ser Gregor rökte ut Marq Piper och Jonos Bracken från deras borgar…”

”Så ni har inte mött något motstånd alls?” undrade Tyrion.

”Jo, lite”, medgav ser Kevan. ”Lord Mallister håller fortfarande Sjögården och Walder Frey är i färd med att samla ihop sina styrkor på Tvillingborgarna.”

”Det spelar ingen roll”, fastslog lord Tywin, ”för Frey drar inte ut i fält förrän han känner segervittring i luften, och det enda han känner nu är stanken av nederlag. Jason Mallister är inte stark nog att strida ensam, och så snart Jaime har tagit Flodvattnet kommer bägge två att böja knä för oss. Såvida inte huset Arryn kommer till pojken Starks hjälp är det här kriget så gott som vunnet.”

”Jag skulle inte bekymra mig för huset Arryn om jag var som ni”, sa Tyrion, ”men ätten Stark är en annan femma. Lord Eddard…”

”…är vår gisslan”, avbröt fadern, ”och han kommer inte att anföra några arméer medan han ruttnar i en fängelsehåla under Röda slottet.”

”Nej”, instämde ser Kevan, ”men hans son har kallat vasallerna under fanorna och har sitt högkvarter på Cailins vallgrav med en stark här omkring sig.”

”Inget svärd är starkt förrän det har härdats”, förkunnade lord Tywin, ”och pojken Stark är bara ett barn. Säkerligen gillar han att höra stridshornen och se sina baner fladdra i vinden, men när det kommer till kritan är det slakt det handlar om och det tvivlar jag på att han klarar av.”

Det hade hänt intressanta saker medan han varit borta, tänkte Tyrion. ”Och vad gör vår orädde monark medan allt det här slaktandet pågår?” frågade han. ”Hur har min ljuva syster lyckats få Robert att fängsla sin käre vän Ned?”

”Robert Baratheon är död”, upplyste fadern, ”och nu är det din systerson som regerar i Kungshamn.”

Det kom som en total överraskning för Tyrion. ”Min syster, menar du.” Han tog ännu en klunk öl. Riket skulle bli mycket annorlunda med Cersei vid rodret i stället för hennes make.

”Om du har lust att vara till nytta kan jag ge dig ett uppdrag”, sa fadern. ”Marq Piper och Karyl Vance härjar bland våra eftertrupper och gör räder över Röda floden in på våra landområden.”

Tyrion smackade med tungan. ”Du menar inte att de har fräckheten att slå tillbaka! I vanliga fall skulle jag gärna bestraffa sådan oförskämdhet, far, men saken är den att jag har ett viktigt ärende på annat håll.”

”Har du?” Lord Tywin verkade inte imponerad. ”Vi har även ett par av Ned Starks underhuggare som stör mina proviantleveranser: Beric Dondarrion, en ung lord med storhetsvansinne, och han har den där fete narren till präst med sig, han som gillar att sätta eld på svärdet. Tror du att du kan ta itu med dem då du ger dig i väg utan att det blir pannkaka av det?”

Tyrion torkade sig om munnen med baksidan av handen och log. ”Far, det värmer mitt hjärta att höra att du är beredd att anförtro mig…vad då, tjugo man? Femtio? Är du säker på att du kan avvara så många? Men hur som helst ska jag ge både Thoros och lord Beric smäll på stjärten om jag stöter på dem.” Han klättrade ner från stolen och vaggade fram till skänken där det låg en hel vitmögelost omgiven av frukt. ”Men först har jag några löften som måste uppfyllas”, återtog han och skar en rejäl bit ost. ”Jag behöver tre tusen hjälmar och lika många brynjor plus svärd, pikar, spjutspetsar av stål, spikklubbor, stridsyxor, harneskhandskar, halsharnesk, benskenor, bröstharnesk, vagnar för att transportera allt detta…”

Bakom Tyrion slogs dörren upp med ett brak som var så häftigt att han var nära att tappa osten. Ser Kevan störtade upp och började svära samtidigt som kaptenen kom flygande tvärs över rummet och brakade in i härden. Medan kaptenen rullade runt i den kalla askan med lejonhjälmen på sned bröt Shagga av karlens svärd i två delar över ett knä tjockt som en trädstam, kastade ifrån sig bitarna och klampade in i skänkrummet. Han föregicks av sin stank som var starkare än ostens och bedövande i det trånga utrymmet. ”Lilla rödmantel”, morrade han, ”nästa gång du drar blankt mot Shagga son av Dolf ska jag hugga mandomen av dig och rosta den i elden.”

”Vad, inga getter?” utbrast Tyrion och tog en tugga av osten.

De andra i klanfolket följde efter Shagga in i skänkrummet och Bronn var också med. Soldenären log urskuldande mot Tyrion och ryckte på axlarna.

”Och vilka är ni?” frågade lord Tywin iskallt.

”De följde med mig hem, far”, förklarade Tyrion. ”Får jag behålla dem? De är inte stora i maten.”

Ingen log. ”Med vilken rätt gör ni vildar intrång på vårt rådslag?” undrade ser Kevan.

”Vildar, lågländare?” Conn skulle ha varit stilig om man hade tvättat honom. ”Vi är fria män och fria män har rätt att delta i alla rådslag.”

”Vem av dem är lejonlorden?” frågade Chella.

”De är gamla män bägge två”, tillkännagav Timett son av Timett som ännu inte uppnått sitt tjugonde år.

Ser Kevans hand gick till svärdsfästet, men brodern lade två fingrar på hans handled och hejdade honom. Lord Tywin verkade helt oberörd. ”Har du glömt bort hur man uppför sig, Tyrion? Var snäll och presentera oss för dina…ärade gäster.”

Tyrion slickade sig om fingrarna. ”Med nöje”, svarade han. ”Den vackra mön är Chella dotter av Cheyk av svartöronen.”

”Jag är ingen mö”, protesterade Chella, ”för mina söner har tagit femtio öron tillsammans.”

”Må de ta femtio till.” Tyrion vaggade bort från henne. ”Det här är Conn son av Coratt, och Shagga son av Dolf är den som ser ut som Casterlyklippan med hår, och båda är stenkråkor. Här är Ulf son av Umar av månbröderna och här Timett son av Timett av de brända männen och tillika en röd hand. Och det här är Bronn, en soldenär utan lojalitet mot någon. Han har redan bytt sida två gånger på den korta tid jag har känt honom, så du och han borde komma väl överens, far.” Till Bronn och klanfolket sa han: ”Får jag presentera min höge far, Tywin son av Tytos av huset Lannister, lord av Casterlyklippan, ståthållare i Västern, försvarare av Lannishamn, före detta och blivande hand.”

Lord Tywin reste sig, värdig och korrekt. ”Även i Västern känner vi till hur tappra krigarklanerna i Månbergen är. Vad för er ner från era starka fästen, mina herrar.”

”Hästar”, svarade Shagga.

”Och ett löfte om svärd och brynjor”, tillade Timett son av Timett.

Tyrion skulle just till att berätta för fadern hur han tänkte förvandla Arryndalen till en rykande askhög, men han fick aldrig chansen. Dörren slogs upp igen och in kom en budbärare som gav Tyrions klanfolk en underlig blick samtidigt som han föll på knä för lord Tywin. ”Ers nåd”, sa han, ”ser Addam har bett mig informera er om att pojken Starks armé är på väg söderut längs brovägen.”

Lord Tywin Lannister log inte, för lord Tywin log aldrig, men Tyrion hade lärt sig tyda faderns ansiktsuttryck och han såg hur nöjd han var. ”Så vargungen har lämnat sin lya för att leka med lejonen”, sa han med belåten röst. ”Utmärkt. Återvänd till ser Addam och säg åt honom att retirera och att han inte får inlåta sig i strid med nordborna förrän vi kommer. Men jag vill att han ska ge sig på deras flanker och locka dem längre söderut.”

”Som ni befaller.” Budbäraren drog sig tillbaka.

”Vi har ett bra läge här”, påpekade ser Kevan. ”Nära vadstället och omgivna av raviner och barrikader. Låt dem komma och krossa sig själva mot oss.”

”Pojken kanske ändrar sig eller tappar modet då han ser hur många vi är”, svarade lord Tywin, ”och ju förr ätten Stark är krossad, desto fortare är jag fri att ta itu med Stannis Baratheon. Säg åt trumslagarna att kalla till samling och skicka bud till Jaime att jag tänker marschera mot Robb Stark.”

”Som du befaller”, sa ser Kevan.

Med motvillig beundran såg Tyrion sedan hur fadern vände sig till det halvvilda klanfolket. ”Det sägs att männen i bergsklanerna är orädda krigare.”

”Det stämmer”, svarade Conn av stenkråkorna.

”Och kvinnorna med”, tillade Chella.

”Rid med mig mot mina fiender och ni ska få allt min son har lovat er och mer därtill”, sa lord Tywin.

”Ska ni betala oss med våra egna mynt?” frågade Ulf son av Umar. ”Varför behöver vi faderns löfte när vi redan har sonens?”

”Jag sa ingenting om att behöva”, svarade lord Tywin, ”och mina ord var bara rena artigheten. Ni behöver inte strida på vår sida, för vinterlandets män är gjorda av järn och is och till och med mina tappraste riddare fruktar dem.”

Å, skickligt gjort, tänkte Tyrion och log snett.

”De brända männen fruktar ingenting, och Timett son av Timett ska rida med lejonen.”

”Vart de brända männen än går så har stenkråkorna varit där först”, förkunnade Conn hetsigt. ”Vi rider också.”

”Shagga son av Dolf ska hugga mandomen av dem och mata kråkorna med den.”

”Vi ska rida med dig, lejonlord”, tillade Chella dotter av Cheyk, ”men bara om din halvman till son följer med oss. Han har köpt livhanken med löften, och fram till dess att vi håller i det stål han har lovat oss är hans liv vårt.”

Lord Tywin vände sina guldfläckiga ögon mot sonen.

”Vilken lycka”, sa Tyrion med ett resignerat leende.

SANSA

Väggarna i tronsalen var nakna och kala, för gobelängerna med jaktmotiv som kung Robert älskat hade tagits ner och låg slängda i ett hörn.

Ser Mandon Moore gick fram och tog plats nedanför tronen bredvid två andra i kungsvakten, medan Sansa, som för en gångs skull var obevakad, tvekade i dörren. Drottningen lät henne röra sig fritt i slottet som belöning för att hon varit en snäll flicka, men ändå hade hon eskort vart hon än gick. ”Hedersvakter för min blivande svärdotter”, kallade drottningen dem, men de fick inte Sansa att känna sig hedrad.

Att röra sig fritt i slottet innebar att hon fick gå vart hon ville inom Röda slottet bara hon lovade att inte gå utanför murarna, ett löfte som Sansa varit mer än villig att ge. Hon kunde ändå inte ha begett sig utanför murarna, för portarna bevakades natt och dag av Janos Slynts stadsvakt och dessutom fanns klanen Lannisters livvakter alltid i närheten. Och vart skulle hon tagit vägen även om hon fått lämna slottet? För henne var det nog att promenera på borggården, plocka blommor i Myrcellas trädgård och besöka kapellet för att be för fadern. Ibland bad hon också i gudaskogen eftersom ätten Stark höll fast vid de gamla gudarna.

Det var första gången kung Joffrey höll hov, så Sansa såg sig nervöst omkring. En rad av huset Lannisters livvakter stod nedanför de västra fönstren och en rad med stadsvakter i gyllene mantlar nedanför de östra. Av småfolk och vanliga människor syntes inte ett spår, men under galleriet trampade höga och låga lorder nervöst. På kung Roberts tid brukade det vara ett hundratal lorder som kom för att göra sin uppvaktning, men nu var de högst tjugo.

Sansa slank in bland dem och mumlade hälsningar medan hon trängde sig närmare tronen. Hon kände igen den mörkhyade Jalabhar Xho, dystre ser Aron Santagar och tvillingarna Redwyne: Äcklet och Dreglet. Det var bara det att ingen tycktes känna igen henne, och om de gjorde det ryggade de tillbaka som om hon haft pesten. Den sjuklige lord Gyles höll för ansiktet då hon närmade sig och låtsades få en hostattack, och när den lustige, berusade ser Dontos började hälsa på henne viskade ser Balon Swann något i hans öra och även han vände sig bort.

Och så många andra saknades. Vart hade resten av dem tagit vägen? undrade Sansa medan hon förgäves letade efter vänliga ansikten. Inte en enda av dem vågade möta hennes blick, och det var som om hon blivit ett spöke, död i förtid.

Stormäster Pycelle satt ensam vid rådsbordet och tycktes sova med händerna knäppta ovanpå skägget. Hon såg lord Varys ljudlöst skynda in i salen, och en stund senare steg lord Baelish leende in genom de höga bakre dörrarna. Han småpratade älskvärt med ser Balon och ser Dontos medan han gick mot rådsbordet. Sansa hade fjärilar i magen av nervositet. Jag borde inte vara rädd, sa hon sig. Jag har inget att vara rädd för, och allt kommer att ordna sig. Joff älskar mig och drottningen med, det har hon själv sagt.

En härold ropade ut: ”Hell hans höghet, Joffrey av huset Baratheon och Lannister, den förste av hans namn, kung över andalerna och rhoynarerna och de första människorna och härskare över de sju konungarikena. Hell hans mor, Cersei av huset Lannister, drottningregent, Västerns ljus och riksföreståndare.”

Ser Barristan Selmy förde in dem klädd i en praktfull vit rustning. Ser Arys Oakheart eskorterade drottningen medan ser Boros Blount gick bredvid Joffrey, så nu var sex i kungsvakten i salen, alla de vita svärden utom Jaime Lannister. Hennes prins — nej, hennes kung nu! — tog trappan till järntronen två steg i taget medan modern satte sig hos rådet. Joff bar en svart sammetsdräkt med ränder i karmosinrött och en skimrande mantel i guldtyg med hög krage och på huvudet hade han en guldkrona besatt med rubiner och svarta diamanter.

Då Joffrey vände sig om för att blicka ut över salen mötte hans blick Sansas. Han log, satte sig och tog till orda. ”Det är kungens plikt att straffa de illojala och belöna de lojala. Stormäster Pycelle, jag befaller er att läsa upp mina kungörelser.”

Pycelle reste sig. Han var klädd i en magnifik kaftan av tjock röd sammet med hermelinkrage och glänsande guldspännen. Ur den vida vänstra ärmen, som var tung av broderier i guldtråd, drog han fram ett pergament, rullade upp det och började läsa upp en lång lista med namn och befallde i kungens och rådets namn var och en att infinna sig inför Joffrey för att svära honom tro och huldhet. Om de underlät att göra det skulle de dömas som förrädare och deras landområden och titlar tillfalla kronan.

Namnen han läste fick Sansa att hålla andan. Lord Stannis Baratheon, hans hustru, hans dotter. Lord Renly Baratheon. Båda lorderna Royce och deras söner. Ser Loras Tyrell. Lord Mace Tyrell, hans bröder, farbröder, söner. Den röde prästen, Thoros från Myr. Lord Beric Dondarrion. Lady Lysa Arryn och hennes son, lille lord Robert. Lord Hoster Tully, hans bror ser Brynden, hans son ser Edmure. Lord Jason Mallister. Lord Bryce Caron av Dorniens gränsland. Lord Tytos Blackwood. Lord Walder Frey och hans arvinge ser Stevron. Lord Karyl Vance. Lord Jonos Bracken. Lady Shella Whent. Doran Martell, prins av Dornien och alla hans söner. Så många, tänkte hon medan Pycelle läste och läste, det kommer att behövas många korpar för att skicka ut alla dessa befallningar.

Och till sist, nära slutet, kom de namn Sansa hade fruktat. Lady Catelyn Stark. Robb Stark. Brandon Stark, Rickon Stark, Arya Stark. Sansa kvävde en flämtning. Arya. De ville att Arya skulle infinna sig och svära eden. Det måste betyda att systern hade flytt med galären, hon måste vara i säkerhet på Vinterhed vid det här laget.

Stormäster Pycelle rullade ihop listan, stoppade in den i ärmen och drog fram ett annat pergament ur den högra ärmen. Han harklade sig och tog åter till orda. ”Det är hans höghets önskan att Tywin Lannister, lord av Casterlyklippan och ståthållare i Västern, i stället för förrädaren Eddard Stark åtar sig ämbetet som kungens hand för att tala med hans röst, leda hans arméer mot hans fiender och utföra hans kungliga vilja. Så har kungen bestämt. Lilla rådet samtycker.

I stället för förrädaren Stannis Baratheon är det hans höghets önskan att hans mor, drottningregent Cersei Lannister, som alltid har varit hans starkaste stöd, tar plats i lilla rådet så att hon kan hjälpa honom att regera klokt och rättvist. Så har kungen bestämt. Lilla rådet samtycker.”

Sansa hörde ett lågt mummel från lorderna runt omkring sig, men det dämpades snabbt, och Pycelle fortsatte.

”Det är också hans höghets önskan att hans lojale tjänare Janos Slynt, befälhavare för stadsvakten i Kungshamn, genast upphöjs till lord och förlänas det urgamla sätet Harrenhal med alla tillhörande landområden och intäkter, och att hans söner och sonsöner får behålla dessa titlar intill tidens ände. Det är också hans önskan att lord Slynt genast tar plats i hans lilla råd för att hjälpa till att styra riket. Så har kungen bestämt. Lilla rådet samtycker.”

Ur ögonvrån såg Sansa Janos Slynt stiga in i salen. Den här gången var mumlet högre och ilsknare, och stolta lorder vars hus var tusentals år gamla släppte motvilligt fram den tunnhårige, ofrälse mannen med grodansiktet. Gyllene fjäll hade sytts fast på den svarta sammeten i hans jacka och klirrade svagt för varje steg han tog, och manteln var av siden med rutor i svart och guld. Två fula pojkar, som måste ha varit hans söner, gick före honom och kämpade med en tung metallsköld som var lika stor som de. Som emblem hade Janos Slynt valt ett blodigt spjut i guld på nattsvart botten, och åsynen av det gav Sansa gåshud på armarna.

Lord Slynt tog plats vid rådsbordet och stormäster Pycelle återtog: ”Till sist, i dessa oroliga och osäkra tider då vår älskade Robert så nyligen har dött, anser rådet att det är av yttersta vikt att kung Joffreys liv och säkerhet…” Han såg på drottningen.

Cersei reste sig. ”Ser Barristan Selmy, var god och stig fram.”

Ser Barristan hade stått vid foten av järntronen lika stilla som en staty, men nu föll han på knä och böjde huvudet. ”Till er tjänst, ers höghet.”

”Res er, ser Barristan”, sa Cersei Lannister, ”och ta av er hjälmen.”

”Ers höghet?” Den gamle riddaren ställde sig upp och tog av den höga vita hjälmen, trots att han inte tycktes förstå varför.

”Ni har tjänat riket länge och troget, min gode herre, och varenda man och kvinna i de sju konungarikena är skyldiga er tack, men nu fruktar jag att er tjänst har nått sitt slut. Det är kungens och rådets önskan att ni lägger ner er tunga börda.”

”Min…börda? Jag är rädd för att jag…att jag inte…”

Den nyutnämnde lorden, Janos Slynt, upphävde rösten och förklarade med djup och kraftfull stämma: ”Hennes höghet försöker tala om för er att ni härmed fråntas befälet för kungsvakten.”

Den reslige, vithårige riddaren tycktes krympa ihop där han stod och verkade knappt andas. ”Ers höghet”, sa han till slut, ”de vita svärden är ett edsvuret brödraskap och våra löften avges för livet. Bara döden kan skilja befälhavaren från hans heliga uppdrag.”

”Vems död, ser Barristan?” Drottningens röst var len som silke, men hennes ord hördes i hela salen. ”Er eller kungens?”

”Ni lät min far dö”, sa Joffrey anklagande uppifrån järntronen, ”och ni är för gammal för att skydda någon.”

Sansa såg riddaren blicka upp på sin nye kung. Det hade aldrig synts på honom hur gammal han var, men nu gjorde det det. ”Ers höghet”, började han, ”jag blev utvald att tjäna i kungsvakten då jag var tjugotre år gammal. Det var allt jag någonsin hade drömt om sedan jag första gången tog ett svärd i min hand. Jag gav upp alla anspråk på det slott jag skulle ha ärvt, och flickan jag skulle äkta gifte sig i stället med min kusin, för jag behövde varken landområden eller söner eftersom mitt liv skulle levas för riket. Ser Gerold Hightower själv tog emot mina löften att till varje pris skydda kungen, att ge mitt blod för hans. Jag kämpade vid sidan av Vite tjuren och prins Lewyn av Dornien, och bredvid ser Arthur Dayne, morgonsvärdet. Innan jag tjänade er far hjälpte jag till att skydda kung Aerys och hans far Jaehaerys före honom…tre kungar…”

”Som alla är döda”, påpekade Lillfinger.

”Ni har gjort ert”, tillkännagav Cersei, ”och Joffrey behöver unga, starka män omkring sig. Rådet har bestämt att ser Jaime Lannister ska ta er plats som befälhavare för de edsvurna bröderna av de vita svärden.”

”Kungamördaren!” utbrast ser Barristan med rösten drypande av förakt. ”Den falske riddaren som besudlade sin klinga med blodet från den kung han svurit att försvara.”

”Var försiktig med vad ni säger, ser Barristan”, varnade drottningen, ”för ni talar om vår älskade bror och er kungs eget blod.”

Lord Varys upphävde rösten och hans tonfall var vänligare än de andras. ”Vi har inte glömt era stora insatser för riket, min bäste herre, och lord Tywin Lannister har frikostigt gått med på att förläna er ett vackert landområde vid havet norr om Lannishamn, plus guld och män som ska bygga en stark borg åt er, och ni ska också få så många tjänare ni behöver.”

Ser Barristan gav honom en skarp blick. ”En sal att dö i och män som kan begrava mig. Jag tackar er, mina herrar, men jag spottar på ert medlidande”, förklarade han och knäppte upp spännena som höll manteln på plats. Det tunga, vita plagget gled av axlarna och föll ner på golvet i en hög, och efter det följde hjälmen med en skräll. ”Jag är riddare”, påpekade han. Han lossade silverspännena på bröstharnesket och lät även det falla. ”Och som riddare tänker jag dö.”

”Som en naken riddare, verkar det”, skämtade Lillfinger.

Då skrattade allihop: Joffrey på sin tron och de uppvaktande lorderna, Janos Slynt, drottning Cersei och Sandor Clegane och till och med de andra i kungsvakten, de fem som varit hans bröder till för en liten stund sedan. Det måste ha sårat honom mest av allt, tänkte Sansa och tyckte oändligt synd om den tappre, gamle mannen där han stod, vanärad och röd i ansiktet och så upprörd att han inte fick fram ett ord. Till slut drog han svärdet.

Sansa hörde någon flämta till, och ser Boros och ser Meryn tog ett steg framåt, men ser Barristan hejdade dem med en blick som dröp av förakt. ”Var inte rädda, mina herrar, er kung är trygg, fast inte är det er förtjänst. Till och med nu skulle jag kunna hugga huvudet av er alla fem lika lätt som man skär ost med en dolk, och om ni är beredda att tjäna under kungamördaren finns det inte någon av er som är värdig att bära vitt.” Han slängde svärdet vid foten av järntronen. ”Varsågod, pojk, smält ner det och pryd tronen med det, om du vill, för där gör det säkert mer nytta än svärden i handen på de övriga fem. Kanske lord Stannis kommer att sitta på det när han tar din tron.”

Han tog den långa vägen ut och hans steg ekade högt mot golvet och de nakna stenväggarna. Lorderna och deras damer flyttade på sig för att släppa fram honom, och inte förrän pagerna hade stängt de höga bronsbeslagna ekdörrarna efter honom hörde Sansa ljud igen: låga röster, folk som rörde oroligt på sig och frasandet av papper som flyttades på rådsbordet. ”Han kallade mig pojk”, sa Joffrey gnälligt och lät till och med yngre än han var, ”och han sa att farbror Stannis skulle ta min tron.”

”Tomt prat bara”, försäkrade eunucken.

”Han kan konspirera med mina farbröder, och därför vill jag att han ska gripas och förhöras.” Ingen rörde sig, så Joffrey höjde rösten. ”Jag sa att jag vill ha honom gripen!”

Janos Slynt reste sig från rådsbordet. ”Det ska stadsvakten se till, ers höghet.”

”Bra”, sa kung Joffrey. Lord Janos stegade ut ur salen och hans fula söner fick småspringa för att hinna med där de släpade på den stora metallskölden med huset Slynts vapen.

”Om vi skulle fortsätta, ers höghet”, påminde Lillfinger kungen. ”De sju vita svärden har nu blivit sex, så vi behöver ett nytt svärd till kungsvakten.”

Joffrey log. ”Berätta det för dem, mor.”

”Kungen och rådet har beslutat att ingen man i de sju konungarikena är mer lämplig att vakta och skydda hans höghet än hans egen livvakt, Sandor Clegane.”

”Vad säger du om det, hund?” frågade kung Joffrey.

Blodhundens fasansfulla ansikte var inte lätt att tolka, och han tog god tid på sig innan han svarade. ”Varför inte? Jag har varken land eller hustru att avstå ifrån, och vem skulle förresten bry sig om det?” Det ryckte i den brännskadade sidan av munnen. ”Men jag varnar er, för jag tänker inte avlägga någon riddared.”

”De edsvurna bröderna i kungsvakten har alltid varit riddare”, förkunnade ser Boros.

”Fram till nu”, sa Blodhunden med sin väsande röst och ser Boros tystnade.

Då kungens härold steg fram insåg Sansa att ögonblicket nästan var inne, och hon slätade nervöst till kjolen. Hon var sorgklädd, som ett tecken på respekt för den döde kungen, men hon hade lagt ner stor möda på att göra sig vacker. Klänningen var den elfenbensvita av siden som drottningen gett henne, den som Arya förstört, men hon hade låtit färga den svart och fläcken syntes inte alls. Hon hade provat smycken i timtal och till slut bestämt sig för enkel elegans och valt en smal silverkedja.

Häroldens röst mullrade. ”Om någon här i salen har något annat ärende att lägga fram för hans höghet må han tala nu eller inte alls.”

Sansa bävade. Nu, sa hon sig, jag måste göra det nu. Må gudarna ge mig mod. Hon tog ett steg och ännu ett. Lorder och riddare flyttade sig tyst åt sidan för att låta henne passera, och hon kände deras blickar på sig. Jag måste vara lika stark som min mor. ”Ers höghet”, ropade hon med låg, darrande röst.

Den höga järntronen gjorde att Joffrey hade bättre utsikt än någon annan i salen, och det var han som först fick syn på henne. ”Stig fram, min söta”, ropade han leende.

Hans leende gjorde henne djärvare och fick henne att känna sig vacker och stark. Han älskar mig, det gör han. Sansa höll huvudet högt och gick fram mot honom, inte för långsamt och inte för fort, för hon ville inte låta dem se hur nervös hon var.

”Lady Sansa av huset Stark”, ropade härolden ut.

Hon stannade nedanför tronen just där ser Barristans vita mantel låg i en hög på golvet bredvid hans hjälm och bröstharnesk. ”Har du ett ärende som angår kungen och rådet, Sansa?” frågade drottningen från rådsbordet.

”Ja.” Hon knäböjde på manteln för att inte fläcka ner klänningen och tittade upp på Joffrey där han satt på den ohyggliga svarta tronen. ”Om det behagar er, ers höghet, ber jag om nåd för min far, lord Eddard Stark som var kungens hand.” Hon hade övat hundratals gånger på orden.

Drottningen suckade. ”Du gör mig besviken, Sansa. Har du glömt vad jag sa om förrädares blod?”

”Din far har begått allvarliga och fasansfulla brott, kära barn”, mässade stormäster Pycelle.

”Ah, stackars liten”, suckade Varys. ”Hon är bara ett barn, mina herrar, hon vet inte vad hon ber om.”

Sansa hade bara ögon för Joffrey. Han måste höra på mig, han måste, tänkte hon. Kungen skruvade på sig på tronen. ”Låt henne tala”, befallde han, ”för jag vill höra vad hon har att säga.”

”Tack, ers höghet.” Sansa log, ett blygt, hemlighetsfullt leende bara för honom. Han lyssnade, precis som hon vetat att han skulle göra.

”Förräderi är som ogräs”, förkunnade Pycelle pompöst, ”och det måste dras upp med rötterna för att inte skjuta nya skott.”

”Förnekar du din fars brott?” frågade lord Baelish.

”Nej, mina herrar.” Sansa visste bättre än så. ”Jag vet att han måste bli straffad. Det enda jag ber om är nåd, för jag vet att min far måste ångra vad han gjort eftersom han var kung Roberts vän och älskade honom. Ni vet allihop att han älskade honom, och han ville inte bli hand förrän kungen bad honom. De måste ha ljugit för honom, lord Renly eller lord Stannis eller…någon, de måste ha ljugit, annars…”

Kung Joffrey lutade sig framåt med händerna på tronens armstöd och avbrutna svärdsspetsar stack ut mellan fingrarna. ”Han sa att jag inte var kung. Varför sa han det?”

”Hans ben var brutet”, svarade Sansa ivrigt, ”och det gjorde fruktansvärt ont. Stormäster Pycelle gav honom vallmomjölk, och det blir man omtöcknad av, för annars skulle han aldrig ha sagt det.”

”Ett barns tillit”, insköt Varys, ”så rörande, så oskyldigt, men ändå sägs det att av barn och dårar får man ofta höra sanningen.”

”Förräderi är förräderi”, svarade Pycelle genast.

Joffrey flyttade sig oroligt på tronen. ”Mor?”

Cersei betraktade tankfullt Sansa. ”Om lord Eddard bekände sina brott”, sa hon slutligen, ”skulle vi veta att han hade ångrat sin dårskap.”

Joffrey reste sig upp. Snälla, tänkte Sansa, snälla, snälla, visa att du är den kung jag vet att du är, god och snäll och ädel, snälla. ”Har du något mer att säga?” frågade han.

”Bara…att om ni älskar mig gör ni detta för min skull, ers höghet”, svarade Sansa.

Kung Joffrey betraktade henne uppifrån och ned. ”Dina ord har gjort mig djupt rörd”, sa han chevalereskt och nickade som för att säga att allt skulle ordna sig. ”Jag ska göra som du ber, men först måste din far bekänna. Han måste bekänna och säga att jag är kungen annars blir det ingen nåd för honom.”

”Det kommer han att göra”, sa Sansa glädjestrålande. ”Å, det vet jag att han gör.”

EDDARD

Halmen på golvet stank urin och det fanns inget fönster, ingen säng, inte ens en slaskhink. Han hade fått en hastig glimt av cellen då de slängde in honom och mindes väggar av blekröd sten med fläckar av salpeter och en grå dörr av ohyvlat trä, tio centimeter tjock och järnbeslagen. Men sedan dörren smällts igen hade han inte sett något mer, för mörkret var kompakt och han kunde lika gärna ha varit blind.

Eller död. Begravd tillsammans med sin kung. ”Å, Robert”, mumlade han då hans trevande hand kände en kall stenmur. Han bet ihop tänderna om smärtan, eftersom det gjorde fruktansvärt ont i benet bara han rörde sig. Ned mindes skämtet kungen hade berättat i kryptan under Vinterhed medan vinterns kungar betraktade dem med sina kalla stenögon. Kungen äter, hade Robert sagt, och handen tar hand om skiten. Som Robert hade skrattat, men han hade fått det helt om bakfoten. Kungen dör, tänkte Ned Stark, och handen blir begraven.

Fängelsehålan låg under Röda slottet, djupare ner än Ned vågade föreställa sig. Han mindes de gamla historierna om Maegor den grymme som hade halshuggit varenda murare, snickare och lärling som arbetat med bygget av slottet för att de inte skulle kunna avslöja dess hemligheter.

Han förbannade dem allihop: Lillfinger, Janos Slynt och hans stadsvakt, drottningen, kungamördaren, Pycelle och Varys och ser Barristan och till och med lord Renly, Roberts eget blod, som hade flytt när han som bäst behövdes. Men ändå klandrade han sig själv mest. ”Dåre!” skrek han ut i mörkret. ”Tredubbelt blinde dåre.”

Cersei Lannisters ansikte tycktes sväva framför honom i mörkret och håret glänste som solen, men leendet var hånfullt. ”När man kämpar om troner vinner man eller dör”, viskade hon. Ned hade kämpat och förlorat, och hans män hade fått betala priset för hans dårskap med sitt livsblod.

När han tänkte på sina döttrar skulle han ha velat gråta, men tårarna ville inte komma, för även i denna stund var han en Stark av Vinterhed, och både sorgen och raseriet frös till is inom honom.

Då han inte rörde sig värkte det inte lika förskräckligt i benet, så han försökte ligga helt still. Hur länge kunde han inte säga, för det fanns ingen sol och ingen måne, och han såg inte att göra skåror i väggen. Ned slöt ögonen och öppnade dem; det gjorde ingen skillnad. Han sov och vaknade och sov igen, och han visste inte vilket som var värst, att sova eller vara vaken. När han sov drömde han: mörka, oroande drömmar om blod och brutna löften. När han var vaken hade han inget annat att göra än att tänka, och hans vakna tankar var värre än mardrömmar. Tanken på Cat var lika smärtsam som en bädd av brännässlor, och han undrade var hon fanns, vad hon gjorde, och om han någonsin skulle få se henne igen.

Timmarna blev till dagar, så kändes det i alla fall. Det dunkade av smärta i det brutna benet och det kliade under gipset, och då han rörde vid höften kände han att huden var het. Det enda ljud som hördes var hans egna andetag, så efter ett tag började han prata för sig själv bara för att få höra en röst. Han gjorde upp planer för att inte tappa förståndet, byggde hoppfulla luftslott i mörkret. Roberts bröder höll säkert på att samla ihop arméer på Draksten och Stormens ände. Alyn och Harwin skulle återvända till Kungshamn med resten av hans livvakt så snart de tagit itu med ser Gregor. Catelyn skulle få hela Norden att resa sig då hon fick veta vad som hänt och lorderna i flodlandet, bergen och Dalen skulle sluta sig till hennes styrkor.

Ned fann att han tänkte allt mer på Robert, och han såg kungen som han varit i blomman av sin ungdom, lång och stilig som en behornad gud där han satt till häst med den stora, hornprydda hjälmen på huvudet och stridsklubban i handen. Han hörde honom skratta i mörkret, såg hans ögon, blå och klara som bergssjöar. ”Se på oss, Ned”, sa Robert. ”Vid alla gudar, hur kunde det sluta så här? Du här och jag dödad av en gris. Vi vann en tron tillsammans…”

Jag svek dig, Robert, tänkte Ned. Han kunde inte säga orden. Jag ljög för dig, dolde sanningen. Jag lät dem döda dig.

Kungen hörde honom. ”Din styvnackade dåre”, muttrade han, ”för stolt för att lyssna. Kan du äta stolthet, Stark? Skyddar hedern dina barn?” Hans ansikte sprack upp, långa rämnor syntes i huden, och han slet av sig masken. Det var inte Robert utan Lillfinger, som flinade och hånade honom, och då han öppnade munnen för att tala förvandlades hans lögner till ljusgrå nattfjärilar som fladdrade i väg.

Ned var halvsovande då det hördes steg i gången. Först trodde han att han hade drömt dem, för det var så länge sedan han hört någonting utom ljudet av sin egen röst. Vid det laget hade han feber och svåra plågor i benet och läpparna var torra och spruckna. Den tunga trädörren sköts gnisslande upp och det plötsliga ljuset stack honom i ögonen.

En fångvaktare slängde till honom ett krus. Leran var sval och fuktig, och Ned grep tag i kruset med bägge händerna och drack girigt medan vattnet rann ur munnen och droppade ner genom skägget. Han drack tills han trodde han skulle må illa. ”Hur länge…?” frågade han svagt då han inte förmådde dricka mer.

Fångvaktaren var en fågelskrämma till karl med råttansikte och stripigt skägg klädd i pansarskjorta och kort lädercape. ”Inget prat”, sa han och ryckte kruset ur händerna på Ned.

”Snälla”, bad Ned, ”mina döttrar…” Dörren slog igen med ett brak och han blinkade då ljuset försvann, sänkte huvudet mot bröstet och kröp ihop på halmen. Den stank inte längre urin och skit. Den luktade inte alls.

Snart kunde han inte skilja mellan sömn och vaka. Minnet vällde över honom i mörkret lika tydligt som en dröm. Det var året med den falska våren, och han var arton igen och hade lämnat Örnnästet för att delta i torneringen på Harrenhal. Han kunde se det mörkgröna gräset och känna doften av pollen i vinden. Varma dagar och svala nätter och den söta smaken av vin. Han mindes Brandons skratt och Roberts obändiga tapperhet i mêléen, hur han skrattade då han kastade ryttare ur sadeln på löpande band. Han mindes Jaime Lannister, en gyllene ung man i vitt fjällpansar där han knäböjde i gräset framför kungens tält och avlade löftet att skydda och försvara kung Aerys. Efteråt hjälpte ser Oswell Whent Jaime att resa sig och Vite tjuren själv, befälhavaren ser Gerold Hightower, hängde kungsvaktens snövita mantel över hans axlar. Alla de sex vita svärden var där för att välkomna sin nye broder.

Men sedan torneringen börjat stod det klart att det var Rhaegar Targaryen som var dagens stjärna. Kronprinsen bar den rustning han skulle dö i: glänsande svart pansar med sitt hus trehövdade drake i rubiner på bröstharnesket. Den scharlakansröda manteln fladdrade bakom honom då han red, och det verkade som om ingen lans kunde träffa honom. Brandon föll för honom och Bronze Yohn Royce och till och med den ståtlige ser Arthur Dayne, morgonsvärdet.

Robert hade skämtat med Jon Arryn och lord Hunter medan prinsen som segrare red ärevarvet runt rännarbanan efter att ha kastat ser Barristan ur sadeln i den sista dusten. Ned mindes ögonblicket då alla leenden dog bort, då prins Rhaegar Targaryen travade förbi sin egen hustru, den dorniska prinsessan Elia Martell, och lade skönhetsdrottningens krans i knäet på Lyanna. Han kunde fortfarande se den för sig: en krona av vinterrosor, blå som frost.

Ned Stark sträckte ut handen för att ta blomkransen, men under de ljusblå kronbladen satt vassa taggar. Han kände hur de stack honom, såg blodet långsamt sippra längs fingrarna och vaknade darrande i mörkret.

Lova mig, Ned, hade systern viskat på sin bädd av blod. Hon hade älskat doften av vinterrosor.

”Må gudarna rädda mig”, grät Ned, ”för jag håller på att bli galen.”

Gudarna värdigades inte svara.

Var gång fångvaktaren kom med vatten till honom intalade han sig att ytterligare ett dygn hade gått. I början brukade han bönfalla mannen att berätta vad som hänt med döttrarna och i världen utanför cellen, men det enda svar han fick var grymtningar och sparkar. Senare, då magsmärtorna satte i gång, bad han om mat i stället, men det hjälpte inte och han fick inget att äta. Kanske tänkte ätten Lannister låta honom svälta ihjäl? ”Nej”, sa han sig. Om Cersei ville se honom död skulle han blivit nedhuggen i tronsalen tillsammans med sina män. Hon ville ha honom i livet, svag och desperat, men levande. Catelyn hade hennes bror, och hon vågade inte döda honom, för då skulle även dvärgen få plikta med livet.

Genom celldörren hördes rasslet av järnkedjor, och då dörren gnisslande gled upp satte Ned handen mot den fuktiga väggen och reste sig mödosamt. Det starka skenet från facklan stack i ögonen och fick honom att kisa. ”Mat”, kraxade han.

”Vin”, svarade en röst. Det var inte karlen med råttansiktet, utan den här fångvaktaren var kortare och kraftigare även om han bar samma korta lädercape och stålmössa. ”Drick, lord Eddard.” Mannen körde en vinlägel i händerna på Ned.

Rösten lät förunderligt bekant, ändå tog det en stund innan Ned Stark lyckades placera den. ”Varys?” utbrast han svagt och rörde vid mannens ansikte. ”Jag…drömmer väl inte…ni är här.” Eunuckens runda kinder var täckta av mörk skäggstubb, och Ned kunde känna de sträva stråna med fingrarna. Varys hade förvandlat sig till en smutsig fångvaktare som stank svett och surt vin. ”Hur har ni…vad är ni för sorts trollkarl egentligen?”

”En törstig en”, svarade Varys. ”Drick, ers nåd.”

Ned fumlade med vinlägeln. ”Är det här samma gift som de gav Robert?”

”Ni gör mig orätt”, sa Varys sorgset, ”men det är sant att ingen älskar en eunuck. Ge mig lägeln.” Han drack och lite rött vin rann ur mungipan på honom. ”Det går inte upp mot den årgång ni bjöd mig på efter torneringen, men det är inte giftigare än de flesta”, konstaterade han och torkade sig om munnen. ”Varsågod.”

Ned försökte svälja. ”Rena smörjan.” Det kändes som om han skulle få upp vinet igen.

”Alla män måste svälja det sura med det söta, både höga lorder och eunucker. Er stund är inne, ers nåd.”

”Mina döttrar…”

”Den yngsta flickan undkom ser Meryn och flydde”, berättade Varys. ”Jag har inte kunnat hitta henne, och inte klanen Lannister heller, tack och lov, för vår nye kung älskar henne inte. Er äldsta flicka är fortfarande trolovad med Joffrey, och Cersei håller ett vakande öga på henne. Hon kom till hovet för ett par dagar sedan och bad för ert liv, och det är synd att ni inte kunde vara där och höra henne, för det var rörande.” Han lutade sig närmare och gav Ned en forskande blick. ”Jag hoppas ni inser att ni är en död man, lord Eddard.”

”Drottningen kommer inte att döda mig”, invände Ned. Det gick runt i huvudet på honom, för vinet var mycket starkt och det var länge sedan han ätit något. ”Cat…Cat har hennes bror…”

”Fel bror”, suckade Varys, ”och dessutom har hon redan förlorat honom. Hon lät dvärgen glida sig ur händerna, och jag förmodar att han nu ligger död någonstans i Månbergen.”

”Om det är sant kan ni lika gärna skära halsen av mig, så är det gjort.” Ned var yr av vinet, helt utmattad och orkade inte bry sig om någonting längre.

”Ert blod är inget jag traktar efter.”

Ned rynkade pannan. ”När de slaktade min livvakt stod ni bredvid drottningen och såg på utan att säga ett ord.”

”Och skulle göra det igen ifall det behövdes, för om jag minns rätt var jag obeväpnad, utan rustning och omgiven av ätten Lannisters soldater.” Eunucken lade huvudet på sned och betraktade honom tankfullt. ”När jag var ung, innan jag blev kastrerad, reste jag runt med ett gycklarfölje i de fria städerna. Det lärde mig att alla människor har en roll att spela, både i livet och på scenen, och likadant är det vid hovet. Kungens skarprättare måste vara skräckinjagande, skattmästaren sparsam och befälhavaren för kungsvakten tapper, och spionmästaren måste vara slug och inställsam och helt utan skrupler. En modig spion skulle vara lika värdelös som en feg riddare.” Han tog vinlägeln och drack.

Ned granskade eunuckens ansikte och letade efter sanningen bakom masken med ärren och den falska skäggstubben. Han tog en klunk vin till och den här gången gick det lättare att få ner det. ”Kan ni hjälpa mig härifrån?”

”Jag kan…men vill jag? Nej, för det skulle ställas frågor, och svaren skulle leda tillbaka till mig.”

Ned hade inte förväntat sig något annat. ”Ni är rättfram.”

”En eunuck har ingen ära och en spindel unnar sig inte lyxen att ha ett samvete, ers nåd.”

”Vill ni åtminstone framföra ett budskap åt mig?”

”Det beror på budskapet. Jag ska gärna ge er papper och bläck om ni vill, och då ni har skrivit ert brev ska jag ta det och läsa det, och lämna fram det om det tjänar mina egna syften.”

”Era egna syften. Och vilka är det, lord Varys?”

”Fred”, svarade Varys utan att tveka. ”Om det var någon i Kungshamn som verkligen var desperat angelägen om att hålla Robert Baratheon vid liv så var det jag.” Han suckade. ”I femton år skyddade jag honom mot hans fiender, men jag kunde inte skydda honom mot hans vänner. Vad var det för galenskap som fick er att tala om för drottningen att ni kände till sanningen om Joffreys börd?”

”Barmhärtighet”, medgav Ned.

”Ah”, sa Varys. ”Ni är en hederlig och ärbar man, lord Eddard, och det glömmer jag ofta, för jag har träffat så få i mitt liv.” Han tittade sig omkring i cellen. ”När jag ser vad ärlighet och heder har förskaffat er förstår jag varför.”

Ned Stark lutade huvudet mot den fuktiga stenväggen och slöt ögonen. Det dunkade av smärta i benet. ”Kungens vin…frågade ni ut Lancel?”

”Jo då. Det var Cersei som gav honom läglarna och sa att det var Roberts favoritvin.” Eunucken ryckte på axlarna. ”En jägare lever farligt, och om vildsvinet inte hade dödat Robert skulle det ha varit ett fall från en häst, ett bett av en huggorm, en pil som skjutits i väg av misstag…skogen är gudarnas slakthus. Det var inte vinet som dödade kungen utan er barmhärtighet.”

Det var vad Ned hade fruktat. ”Må gudarna förlåta mig.”

”Om det finns några gudar”, sa Varys, ”så gör de säkert det, och drottningen skulle ändå inte ha väntat länge till. Robert började bli besvärlig och hon behövde bli av med honom för att ta itu med hans bröder. De är ett omaka par, Stannis och Renly. Järnhandsken och silkesvanten.” Han torkade sig om munnen med baksidan av handen. ”Ni har varit dåraktig, ers nåd, och ni borde ha lyssnat på Lillfinger då han uppmanade er att stödja Joffreys rätt till tronen.”

”Hur…hur kan ni känna till det?”

Varys log. ”Jag vet, och mer behöver ni inte bry er om. Jag vet också att drottningen tänker besöka er i morgon.”

Ned höjde långsamt blicken. ”Varför?”

”Cersei fruktar er, ers nåd, men hon har andra fiender som hon fruktar ännu mer. Hennes älskade Jaime slåss i detta nu mot flodlorderna. Lysa Arryn sitter i Örnnästet skyddad av sten och stål, och de båda tål inte varandra. I Dornien har ätten Martell inte glömt mordet på prinsessan Elia och hennes barn, och nu marscherar er son över Näset i spetsen för en armé.”

”Robb är ju bara en pojke!” utbrast Ned bestört.

”En pojke med en armé”, påpekade Varys, ”men bara en pojke, det är riktigt. Det är kungens bröder som ger Cersei sömnlösa nätter…och särskilt lord Stannis, för han är känd för sin tapperhet som härförare och han har inte ett uns barmhärtighet i kroppen. Det finns ingen varelse på jorden som är så skräckinjagande som en rättskaffens man. Ingen vet vad Stannis har sysselsatt sig med på Draksten, men jag kan slå vad om att han har samlat fler svärd än snäckor, och så här ser Cerseis mardröm ut: medan hennes far och bror sätter in sina samlade styrkor mot ätterna Stark och Tully kommer lord Stannis att landstiga, utropa sig till kung och hugga av hennes sons lockiga, blonda huvud och dessutom hennes eget, fast jag tror uppriktigt sagt att hon bekymrar sig mer för pojkens.”

”Stannis Baratheon är Roberts rättmätige arvtagare, tronen är hans och jag vill gärna se honom på den.”

Varys smackade med tungan. ”Jag kan försäkra er att Cersei inte vill höra på det örat. Stannis kanske vinner tronen, men det är bara ert ruttnande huvud som kommer att kunna glädja sig åt det om ni inte vaktar er tunga. Sansa bad så vackert att det skulle vara synd om hon hade gjort det förgäves. Ni kan få livet tillbaka om ni är beredd att ta det. Cersei är inte dum, och hon vet att en tam varg är till större nytta än en död.”

”Ni vill att jag ska tjäna den kvinna som mördade min kung, slaktade mina män och gjorde min son till krympling?” Neds röst var tjock av klentro.

”Jag vill att ni ska tjäna riket”, förklarade Varys. ”Säg åt drottningen att ni ska bekänna ert nesliga förräderi, befall er son att lägga ner vapnen och erkänn Joffrey som den rättmätige arvtagaren till tronen. Förklara er också villig att utpeka Stannis och Renly som trolösa förrädare. Vår grönögda lejoninna vet att ni är en ärbar man, och om ni ger henne den fred hon behöver och tid att ta itu med Stannis och dessutom lovar att ta med er hennes hemlighet i graven tror jag att hon skulle gå med på att ni tog den svarta dräkten och levde resten av era dagar på muren tillsammans med er bror och er oäkte son.”

Tanken på Jon fyllde Ned med skamkänslor och en sorg som var för djup för ord. Om han bara fick träffa pojken igen, sitta och prata med honom…en våg av smärta sköt upp genom det brutna benet under det smutsiga grå gipset och han skar tänder medan fingrarna hjälplöst öppnades och slöts. ”Är det här ert eget påhitt”, flämtade han, ”eller är ni i maskopi med Lillfinger?”

Hans ord tycktes roa eunucken. ”Hellre skulle jag gifta mig med den svarta geten i Qohor, för Lillfinger är den näst bedrägligaste mannen i de sju konungarikena. Visst ger jag honom viss utvald information så att han tror att jag är hans…precis som jag låter Cersei tro att jag är hennes.”

”Och lät mig tro att ni var min. Säg mig, lord Varys, vem tjänar ni egentligen?”

Varys log tunt. ”Riket förstås, min gode lord, hur kan ni tvivla på den saken? Det svär jag vid min förlorade mandom. Jag tjänar riket och riket behöver fred.” Han drack upp det sista av vinet och kastade den tomma lägeln åt sidan. ”Så vad blir ert svar, lord Eddard? Ge mig ert ord på att ni säger till drottningen det hon vill höra när hon kommer på besök.”

”Om jag gjorde det skulle mitt ord vara lika ihåligt som en tom rustning, och så mycket betyder inte livet för mig.”

”Synd.” Eunucken reste sig. ”Och er dotters liv, ers nåd? Hur mycket betyder det?”

Ned blev alldeles kall. ”Min dotter…”

”Ni trodde väl ändå inte att jag hade glömt bort er vackra, oskyldiga dotter, ers nåd? Drottningen har definitivt inte gjort det.”

”Nej”, bönföll Ned och rösten bröts. ”Varys, vid alla gudar, gör som ni vill med mig, men lämna min dotter utanför era intriger. Sansa är bara ett barn.”

”Rhaenys, prins Rhaegars dotter, var också bara ett barn, en ljuvlig liten varelse och yngre än era flickor. Visste ni att hon hade en svart kattunge som hon kallade Balerion? Jag har alltid undrat vad det blev av honom. Rhaenys brukade låtsas att han var den riktige Balerion, forna tiders svarta fasa, men jag kan föreställa mig att klanen Lannister snabbt lärde henne skillnaden mellan en kattunge och en drake den dagen de slog in hennes dörr.” Varys suckade tungt, som en man som bar all världens sorger i en säck på ryggen. ”Överstekaplanen sa en gång till mig att vi alltid får lida för våra synder, men om det är sant, lord Eddard, säg mig, varför är det då alltid de oskyldiga som får lida mest då ni höga lorder kämpar om järntronen? Fundera på det medan ni väntar på drottningen, är ni snäll. Och skänk även en tanke åt detta: Nästa besökare kan ha med sig bröd och ost och vallmomjölk för smärtan…eller Sansas huvud.

Valet är helt och hållet ert, min käre lord Stark.”

CATELYN

Catelyn blev allt räddare medan hären marscherade längs brovägen genom Näsets svarta sumpmarker och kom in i flodlandet. Hon dolde sin rädsla bakom ett lugnt och strängt ansikte, men den fanns ändå där och växte för varje fjärdingsväg de tillryggalade. Dagarna var fyllda av ängslan, nätterna oroliga och varenda korp som flög förbi ovanför fick henne att bita ihop tänderna.

Hon oroade sig för fadern och undrade varför han inte hörde av sig. Hon oroade sig för sin bror Edmure och bad att gudarna måtte vaka över honom ifall han måste möta kungamördaren i strid. Hon oroade sig för Ned och flickorna och för sönerna som hon lämnat kvar på Vinterhed. Ändå fanns det inget hon kunde göra för någon av dem, och därför tvingade hon sig att skjuta tankarna på dem åt sidan. Du måste ägna all din styrka åt Robb, sa hon sig, för han är den ende du kan hjälpa. Du måste vara lika hård och stark som Norden, Catelyn Tully. Du måste vara en äkta Stark nu, precis som din son.

Robb red i spetsen för kolonnen under Vinterheds fladdrande, vita baner. Var dag bad han en av sina lorder att rida vid hans sida, så att de kunde konferera medan de marscherade, och han hedrade alla i tur och ordning, favoriserade ingen och lyssnade precis som fadern lyssnat och vägde den enes ord mot den andres. Han har lärt sig så mycket av Ned, tänkte hon då hon betraktade honom, men har han lärt sig tillräckligt?

Svartfisken hade tagit med sig hundra utvalda män och hundra snabba hästar och ridit i förväg för att rekognoscera, men de rapporter som ser Bryndens spejare hade med sig tillbaka var inte särskilt lugnande. Lord Tywins här befann sig fortfarande flera dagsmarscher söderut, men Walder Frey, lord av Bron, hade samlat ihop en styrka på nästan fyra tusen man i sina borgar vid Gröna floden.

”Sen igen”, mumlade Catelyn då hon hörde det. Det var precis som vid slaget vid Treudden. Måtte djävulen ta karlen! Hennes bror Edmure hade kallat vasallerna under fanorna, och lord Frey borde rätteligen ha fört sina styrkor till Flodvattnet, men han hade inte rört sig ur fläcken.

”Fyra tusen man”, upprepade Robb mer förbluffad än arg. ”Ensam har lord Frey inte en chans mot ätten Lannister, så han tänker säkert komma till vår hjälp.”

”Är du säker på det?” frågade Catelyn. Hon hade ridit fram till Robb och Robett Glover, hans följeslagare för dagen. Förtruppen bredde ut sig bakom dem som en skog av lansar, baner och spjut. ”Det undrar jag. Förvänta dig ingenting av Walder Frey, så slipper du bli besviken.”

”Han är trots allt din fars vasall.”

”En del tar allvarligare på sina eder än andra, Robb, och lord Walder har alltid varit vänligare stämd mot Casterlyklippan än min far skulle ha önskat. En av hans söner är gift med Tywin Lannisters syster. Det betyder visserligen inte så mycket i sig, för lord Walder har fått mängder av barn under årens lopp och de måste ju gifta sig med någon. Men ändå…”

”Tror ni att han tänker utlämna oss till klanen Lannister, ers nåd?” frågade Robett Glover allvarligt.

Catelyn suckade. ”Om sanningen ska fram tvivlar jag på att lord Frey själv vet vad lord Frey tänker göra. Han har en gammal mans försiktighet parad med en ung mans ärelystnad och han har alltid varit slug.”

”Vi måste ha Tvillingborgarna, mor”, utbrast Robb hetsigt, ”för det finns ingen annan väg över floden. Det vet du.”

”Ja, och det gör Walder Frey också, det kan du lita på.”

Den kvällen slog de läger i södra utkanten av sumpmarkerna mitt emellan kungsvägen och floden, och det var där Theon Greyjoy kom med ytterligare nyheter från farbrodern. ”Ser Brynden meddelar att han har haft en dust med ätten Lannister och att det nu finns dussintalet spejare som inte kommer att lämna några rapporter till lord Tywin i brådrasket, eller ens någonsin.” Han flinade. ”Ser Addam Marbrand för befälet över deras spejare, och han retirerar söderut och bränner allt i sin väg. Han vet ungefär var vi befinner oss, men svartfisken lovar att han inte ska få veta var vi delar upp oss.”

”Om inte lord Frey berättar det för honom”, insköt Catelyn skarpt. ”Theon, när du återvänder till min farbror ska du säga åt honom att han dag och natt måste ha sina bästa bågskyttar posterade runt Tvillingborgarna med order att skjuta ner varenda korp de ser lämna murarna, för jag vill inte att några fåglar ska nå fram till lord Tywin med upplysningar om min sons trupprörelser.”

”Det har ser Brynden redan gett order om, ers nåd”, upplyste Theon med ett självsäkert leende, ”och om de bara skjuter några fåglar till kan vi snart baka en jättepaj. Jag ska ta hand om fjädrarna, så kan ni få en hatt av dem.”

Hon borde vetat att Brynden svartfisken hade tänkt på den saken. ”Vad har ätten Frey gjort medan klanen Lannister brände deras fält och plundrade deras fästen?”

”Det har förekommit en del skärmytslingar mellan ser Addams män och lord Walders”, svarade Theon, ”och en knapp dagsritt härifrån fann vi två av klanen Lannisters spejare som spetsats på pålar av ätten Freys soldater och numera var kråkmat, men lord Walders huvudstyrka finns kvar i Tvillingborgarna.”

Typiskt Walder Frey, tänkte Catelyn bittert: ligg lågt, vänta och se och ta inga onödiga risker.

”Om han har slagits mot klanen Lannister tänker han kanske hålla sina löften”, sa Robb.

Catelyn var inte lika övertygad. ”Att försvara sina egna landområden är en sak men öppen strid mot lord Tywin en helt annan.”

Robb vände sig åter till Theon Greyjoy. ”Har svartfisken hittat någon annan väg över Gröna floden?”

Theon skakade på huvudet. ”Det är högvatten och floden är strid, och ser Brynden säger att det inte går att ta sig över, inte så här långt norrut.”

”Jag måste över!” förkunnade Robb bistert. ”Jag antar att hästarna skulle kunna simma över floden men inte med pansarklädda män på ryggen. Vi skulle behöva bygga flottar och staka över hjälmar, rustningar och lansar, och det har vi varken träd eller tid till. Lord Tywin är på väg norrut.” Han knöt näven.

”Det vore idiotiskt av lord Frey att inte släppa över oss”, sa Theon Greyjoy med sin vanliga självsäkerhet, ”för vi har fem gånger så många man som han. Du kan ta Tvillingborgarna om det blir nödvändigt, Robb.”

”Inte lätt och inte i tid”, varnade Catelyn, ”för innan du ens hann börja belägringen skulle Tywin Lannister vara där med sin armé och anfalla dig i ryggen.”

Robb tittade från henne till Greyjoy och letade efter ett svar men fann inget. För ett ögonblick såg han till och med yngre ut än sina femton år trots ringbrynjan och svärdet och skäggstubben. ”Vad skulle far göra?” frågade han henne.

”Hitta ett sätt att ta sig över”, svarade hon, ”till varje pris.”

Påföljande morgon kom ser Brynden Tully själv ridande tillbaka till dem. Han hade bytt ut den tunga rustningen och hjälmen som han burit som portens riddare mot spejarens lättare klädsel och hade nu byxor och jacka i läder med ringbrynja över, men obsidianfisken höll fortfarande ihop manteln på axeln.

Farbroderns ansikte var allvarligt då han svingade sig ur sadeln. ”Det har stått ett slag nedanför Flodvattnets murar”, berättade han bistert. ”Vi fick veta det av en av klanen Lannisters spejare som vi tog till fånga, och kungamördaren har krossat Edmures här och jagat Treuddens lorder på flykten.”

En kall hand slöts om Catelyns hjärta. ”Och min bror?”

”Sårad och tillfångatagen”, svarade ser Brynden. ”Lord Blackwood och de andra överlevande är belägrade på Flodvattnet omgivna av Jaimes här.”

Robb var upprörd. ”Vi måste över den förbaskade floden om vi ska ha en chans att komma till deras undsättning i tid.”

”Det blir inte lätt”, förklarade farbrodern, ”för lord Frey har samlat hela sin styrka inne i borgarna och hans portar är stängda och förbommade.”

”Må djävulen ta karlen”, svor Robb, ”och om den gamle dåren inte ger efter och släpper över mig har jag inget annat val än att storma murarna. Ifall jag blir tvungen ska jag jämna Tvillingborgarna med marken, och det kommer han säkert inte att gilla.”

”Nu låter du som en tjurig liten pojke, Robb”, sa Catelyn skarpt. ”Om ett barn ser ett hinder är dess första tanke att springa runt det eller slå ner det, men en lord måste lära sig att ord ibland kan åstadkomma mer än svärd.”

Tillrättavisningen fick Robb att rodna över hela halsen. ”Tala om vad du menar, mor”, bad han undergivet.

”Ätten Frey har hållit bron i sex hundra år och i sex hundra år har de alltid fått ut sin avgift.”

”Vilken avgift? Vad vill han ha?”

Hon log. ”Det är det vi måste ta reda på.”

”Och om jag inte har lust att betala hans avgift?”

”Då är det lika bra att du retirerar till Cailins vallgrav och grupperar dina styrkor för att möta lord Tywin på slagfältet eller skaffar dig vingar. Jag ser inga andra möjligheter.” Catelyn satte sporrarna i hästen och red i väg för att låta sonen fundera över hennes ord, för hon ville inte att han skulle känna det som om hon försökte ta hans plats. Lärde du honom klokhet också, och inte bara tapperhet, Ned? undrade hon. Lärde du honom att knäböja? Kyrkogårdarna i de sju konungarikena var fulla av modiga män som aldrig hade lärt sig den läxan.

Det var nästan middagstid då förtruppen kom inom synhåll för Tvillingborgarna där lorden av Bron hade sitt säte.

Gröna floden var strid och djup här, men ätten Frey hade många århundraden tidigare byggt en bro över den och blivit rika på att ta betalt för att låta andra passera. Bron var en massiv båge av slät grå sten som var bred nog för två vagnar att mötas. Vattentornet reste sig i mitten av brospannet och kontrollerade både vägen och floden med sina skottgluggar, ”mördarhål” och fällgaller. Det hade tagit ätten Frey tre generationer att få bron färdig, och då den var klar hade man byggt en bastant timmerborg på vardera flodstranden så att ingen kunde ta sig över utan tillstånd.

Timret hade för länge sedan ersatts med sten, och Tvillingborgarna — två fula, skräckinjagande och exakt identiska fästen — hade bevakat bron i århundraden. Höga murar, djupa vallgravar och tunga portar i ek och järn skyddade tillfarterna, bron välvde sig från bastanta fundament och det fanns vakttorn och fällgaller på båda stränderna och vattentornet mitt på brospannet.

Det räckte med en enda blick för att Catelyn skulle inse att det var omöjligt att storma borgen. Det vimlade av spjut och svärd på murarna, det stod en bågskytt vid varje tinne och skottglugg, vindbryggan var uppe och fällgallret nere och portarna stängda och förbommade.

Storjon började svära och förbanna så snart han såg vad som väntade dem och lord Rickard Karstark blängde ilsket. ”Det fästet går inte att storma”, tillkännagav Roose Bolton.

”Och vi kan inte heller ta det genom belägring om vi inte har en armé till på den bortre stranden som kan belägra den andra borgen”, sa Helman Tallhart dystert. På västra sidan av det djupa, gröna vattnet stod den andra borgen som en spegelbild av sin tvilling på östra stranden. ”Även om vi hade tid på oss, vilket vi definitivt inte har.”

Medan lorderna från Norden betraktade Tvillingborgarna öppnades en utfallsport, en plankbro sköts över vallgraven och ett dussintal riddare kom ridande emot dem anförda av fyra av lord Walders många söner. Deras baner var prytt med mörkblå tvillingborgar på silvergrå botten. Ser Stevron Frey, lord Walders arvinge, talade för dem. Alla i ätten Frey såg ut som vesslor, och ser Stevron, som var över sextio med egna barnbarn, såg ut som en särskilt gammal och trött vessla, men han uppträdde artigt mot dem. ”Min far har skickat mig för att ta emot er och fråga vem som anför den här mäktiga hären.”

”Det gör jag.” Robb satte sporrarna i hästen. Han var klädd i rustning med Vinterheds skräckvargssköld fastspänd vid sadeln och Gråvind vid sidan.

Den gamle riddaren betraktade Catelyns son med en svagt road glimt i sina vattniga, grå ögon även om valacken gnäggade nervöst och drog sig bort från skräckvargen. ”Min far skulle känna sig hedrad om ni ville dela en måltid tillsammans med honom i borgen och förklara vad ni har för ärende här.”

Hans ord slog ner bland vasallerna som en stenbumling från en katapult. Ingen av dem tyckte det var någon bra idé, och de svor och argumenterade och skrek i munnen på varandra.

”Ni får inte göra det, ers nåd”, sa Galbart Glover bönfallande till Robb, ”för man kan inte lita på lord Walder.”

Roose Bolton nickade. ”Om ni går in där är ni hans, och han kan sälja er till klanen Lannister, kasta er i en fängelsehåla eller skära halsen av er, som det behagar honom.”

”Om han vill tala med oss får han öppna sina portar, så kan vi allihop äta tillsammans med honom”, förkunnade ser Wendel Manderly.

”Eller låt honom komma ut och förhandla med Robb här inom synhåll både för hans män och våra”, föreslog hans bror, ser Wylis.

Catelyn Stark var lika tveksam som de, men hon behövde bara kasta en blick på ser Stevron för att inse att han inte var glad åt det han hörde. Några ord till och chansen skulle ha gått förlorad. Hon var tvungen att göra något och det snabbt. ”Jag ska tala med lord Frey”, tillkännagav hon högt.

”Ni, ers nåd?” Storjon lade pannan i djupa veck.

”Är du säker, mor?” Det var tydligt att Robb inte var det.

”Absolut”, ljög Catelyn ledigt. ”Lord Walder är min fars vasall och jag har känt honom sedan jag var en ung flicka. Han skulle aldrig göra mig något ont.” Såvida han inte kunde tjäna på det, tänkte hon, men en del sanningar mådde bäst av att inte yppas och ibland måste man ljuga.

”Jag är säker på att min far gärna talar med lady Catelyn”, sa ser Stevron, ”och som en garanti för våra goda avsikter stannar min bror ser Perwyn kvar här tills hon är välbehållen tillbaka hos er.”

”Han ska bli vår ärade gäst”, försäkrade Robb. Ser Perwyn, den yngste av de fyra i ätten Freys sällskap, satt av hästen och räckte tyglarna till en bror. ”Jag vill att min mor kommer tillbaka före kvällningen, ser Stevron”, fortsatte Robb, ”för jag tänker inte stanna här länge.”

Ser Stevron Frey nickade artigt. ”Som ni befaller, ers nåd.” Catelyn satte sporrarna i hästen och red i väg utan att se sig om medan lord Walders söner och deras sällskap följde efter.

Hennes far hade en gång sagt att Walder Frey var den ende lorden i de sju konungarikena som kunde plocka fram en hel armé ur byxorna. Catelyn förstod precis vad han hade menat då lorden av Bron tog emot henne i stora salen i den östra borgen omgiven av tjugo levande söner (minus ser Perwyn, som var nummer tjugoett), trettiosex sonsöner, nitton sonsonsöner och ett oräkneligt antal döttrar, dotterdöttrar, oäktingar och oäktingars barn.

Lord Walder var nittio år gammal, en förtorkad vessla med skalligt, rosa huvud med leverfläckar och för giktbruten för att kunna stå på benen. Hans senaste hustru, en blek och spröd flicka på sexton, gick bredvid bärstolen då de bar in honom. Hon var den åttonde lady Frey.

”Det är en stor glädje för mig att se er igen efter alla dessa år, ers nåd”, sa Catelyn.

Den gamle mannen kisade misstänksamt mot henne. ”Är det? Det tvivlar jag på. Bespara mig era vackra ord, lady Catelyn, för jag är för gammal. Varför är ni här? Är er son för stolt för att komma själv? Vad ska jag göra med er?”

Catelyn hade varit en ung flicka sist hon besökte Tvillingborgarna, men redan då hade lord Walder varit lättretlig, vasstungad och burdus, och det verkade som om han blivit ännu värre med åldern. Hon skulle bli tvungen att välja sina ord med omsorg och göra sitt bästa för att inte ta illa upp av hans.

”Ni glömmer er, far”, insköt ser Stevron förebrående. ”Lady Stark är här på er inbjudan.”

”Har jag bett om din åsikt? Du är inte lord Frey än, inte förrän jag dör. Ser jag död ut? Jag vill inte ha några tillrättavisningar av dig.”

”Så kan ni inte tala inför vår ärade gäst, far”, sa en av hans yngre söner.

”Nu försöker även mina oäktingar lära mig hur man uppför sig”, klagade lord Walder. ”Jag talar förbaske mig som jag vill. Jag har haft tre kungar som gäster i mitt liv och drottningar också. Tror du att jag behöver lära mig av sådana som du, Ryger? Din mor mjölkade getter första gången jag gav henne min säd.” Han avfärdade den rodnande ynglingen med en handrörelse och pekade på två av sina andra söner. ”Danwell, Whalen, hjälp mig till stolen.”

De lyfte upp lord Walder ur bärstolen och bar honom till huset Freys högsäte, en hög stol av svart ek vars ryggstöd var format som två borgar med en bro emellan. Hans unga hustru smög blygt fram och lade en filt över benen. Då den gamle mannen satt sig till rätta vinkade han till sig Catelyn och placerade en papperstorr kyss på hennes hand. ”Så där”, förkunnade han. ”Nu när jag har iakttagit alla artighetsbetygelser, ers nåd, kanske mina söner vill ha godheten att hålla mun. Varför är ni här?”

”För att be er öppna portarna, ers nåd”, svarade Catelyn artigt. ”Min son och hans vasaller är högst angelägna om att korsa floden och komma vidare.”

”Till Flodvattnet?” flinade han. ”Å, det behöver ni inte tala om för mig, för jag är inte blind än och även om jag är gammal kan jag fortfarande läsa en karta.”

”Till Flodvattnet”, bekräftade Catelyn, för hon såg ingen anledning att förneka det, ”där jag skulle ha förväntat mig att finna er, ers nåd. Ni är väl fortfarande min fars vasall?”

”Heh”, sa lord Walder, ett ljud halvvägs mellan ett skratt och en grymtning. ”Jag kallade in alla mina soldater, det gjorde jag, och de är här, ni såg dem på murarna. Det var min avsikt att marschera så snart hela min styrka var samlad, eller rättare sagt skicka mina söner, för jag är alldeles för gammal för att marschera själv, lady Catelyn.” Han såg sig omkring efter någon som kunde bekräfta hans ord och pekade på en lång, böjd man i femtioårsåldern. ”Säg det till henne, Jared. Säg åt henne att det var min avsikt.”

”Det var det, ers nåd”, försäkrade ser Jared Frey, en av hans söner i andra äktenskapet. ”På min ära.”

”Är det mitt fel att er dåre till bror förlorade slaget innan vi hann marschera?” Lord Walder lutade sig bakåt mot kuddarna och blängde ilsket på henne, som om han utmanade henne att ifrågasätta hans version av händelseförloppet. ”Jag har hört att kungamördaren mejade ner hans här lika lätt som man skär mogen ost med en yxa. Varför skulle mina pojkar skynda sig söderut för att dö? Alla de som begav sig söderut flyr mot norr igen.”

Catelyn skulle med glädje ha spetsat den knarrige gamle mannen och stekt honom långsamt över öppen eld, men hon måste öppna bron före kvällningen. Lugnt sa hon: ”Desto större anledning till att vi snabbt måste nå Flodvattnet. Var kan vi prata, ers nåd?”

”Vi pratar nu”, klagade lord Frey. Det rosa huvudet med leverfläckarna vreds runt. ”Vad stirrar ni på?” skrek han åt sin talrika avkomma. ”Ut! Lady Stark vill tala med mig i enrum. Hon kanske vill lägga an på mig, heh. Gå, allihop, och gör något nyttigt. Ja, du med, kvinna. Ut, ut, ut.” Medan hans söner och sonsöner och sonsonsöner och döttrar och dotterdöttrar och oäktingar strömmade ut ur salen lutade han sig närmare Catelyn och erkände: ”De väntar allihop på att jag ska dö. Stevron har väntat i fyrtio år, men jag har gjort honom besviken. Heh. Varför skulle jag dö bara för att han vill bli lord? frågar jag. Jag vägrar.”

”Jag har gott hopp om att ni blir hundra år gammal.”

”Det skulle vara rätt åt dem, det skulle det minsann. Men vad ville ni säga?”

”Vi vill korsa floden”, svarade Catelyn.

”Jaså, vill ni det? Det var rakt på sak. Varför skulle jag låta er göra det?”

Catelyns ilska flammade upp. ”Om ni vore stark nog att klättra upp på era egna murar, lord Frey, skulle ni se att min son har tjugo tusen man utanför.”

”Det blir tjugo tusen färska lik då lord Tywin kommer hit”, genmälde den gamle. ”Försök inte skrämma mig, ers nåd. Er make sitter som förrädare i en cell under Röda slottet, er far är sjuk och kanske döende och Jaime Lannister har er bror i kedjor. Vad har ni som jag borde frukta? Er son? Om vi skulle ställa upp våra söner mot varandra så har jag fortfarande arton kvar då alla era är döda.”

”Ni svor min far en ed”, påminde Catelyn.

Han skakade leende på huvudet. ”O ja, jag sa några ord, men vad jag kan påminna mig svor jag en ed till kronan också. Joffrey är kung nu, och det gör er och er pojke och alla dårarna där ute till rebeller. Om jag hade lika stort förnuft som en fisk borde jag hjälpa ätten Lannister att göra slut på er allihop.”

”Varför gör ni inte det då?” undrade hon utmanande.

Lord Walder fnös hånfullt. ”Den stolte och praktfulle lord Tywin, ståthållare i Västern, kungens hand, å, vilken stor man han är, han och hans guld hit och guld dit och lejon här och lejon där. Jag kan slå vad om att ifall han äter för mycket bönor släpper han väder precis som jag, men ni skulle aldrig höra honom medge det, å nej. Vad har han för anledning att vara så uppblåst? Bara två söner och den ene ett litet missfoster. Jag kan ställa upp mina söner mot hans och jag har fortfarande nitton och en halv kvar då alla hans är döda!” Han skrockade. ”Om lord Tywin vill ha min hjälp får han ta mig sjutton be om den.”

Det var allt Catelyn behövde höra. ”Jag ber om er hjälp, ers nåd”, sa hon ödmjukt, ”och min far och min bror, min make och mina söner ber med min röst.”

Lord Walder stack ett benigt finger i ansiktet på henne. ”Bespara mig era vackra ord, ers nåd, för sockersöta ord får jag av min hustru. Såg ni henne? Sexton är hon, en liten blomma, och hennes ljuvlighet är bara till för mig. Jag kan slå vad om att hon ger mig en son vid den här tiden nästa år. Kanske ska jag göra honom till arvinge, det skulle vara rätt åt dem.”

”Jag är säker på att hon kommer att ge er många söner.”

Han nickade. ”Men er far kom inte till bröllopet, och som jag ser det var det en förolämpning, även om han är döende, och han kom inte till mitt förra bröllop heller. Han kallar mig lord Frey den sene, ska ni veta, och er familj har alltid sett ner på mig, förneka det inte, ljug inte, för ni vet att det är sant. För många år sedan sökte jag upp er far och föreslog giftermål mellan hans son och en av mina döttrar. Varför inte? Jag hade en dotter i tankarna, söt flicka, bara några få år äldre än Edmure, men om hon inte föll er bror i smaken hade jag andra som han kunde få: unga, gamla, jungfrur, änkor, vad han ville ha. Men nej, lord Hoster Tully ville inte höra talas om saken. Vackra ord gav han mig, ursäkter, men det jag ville var att bli av med en dotter.

Och er syster, hon är precis likadan. Det är inte mer än ett år sedan, då Jon Arryn fortfarande var kungens hand, som jag for till staden för att se mina söner rida i torneringen. Stevron och Jared är för gamla för rännarbanan nu, men Danwell och Hosteen deltog liksom Perwyn, och några av mina oäktingar var med i mêléen. Men om jag vetat att de skulle skämma ut mig hade jag aldrig besvärat mig med att göra resan. Varför skulle jag fara hela den där vägen för att se Hosteen kastas av hästen av den där spolingen Tyrell? Pojken är bara hälften så gammal som han och de kallar honom ser Tusensköna eller något i den stilen. Och Danwell kastades ur sadeln av en vandrande riddare! Ibland undrar jag om de där båda verkligen är mina. Min tredje hustru var en Crakehall, och alla kvinnorna i ätten Crakehall är slampor. Men det spelar ingen roll, hon dog innan ni föddes, vad bryr ni er om henne?

Jag pratade om er syster. Jag föreslog att lord och lady Arryn skulle fostra två av mina sonsöner vid hovet och erbjöd mig att ta deras son som myndling här på Tvillingborgarna. Är mina sonsöner ovärdiga att synas vid hovet? De är rara pojkar, lugna och belevade. Walder är Merretts son, uppkallad efter mig, och den andre…heh, jag minns inte…han kan vara ännu en Walder, för de kallar dem alltid Walder för att jag ska favorisera dem, men hans far…vem var nu hans far?” Ansiktet skrynklades ihop. ”Vem han än var så ville lord Arryn varken ta emot honom eller den andre, och jag lägger skulden på er syster för det. Hon stelnade till som om jag hade föreslagit att hennes pojke skulle säljas till ett gycklarfölje eller göras till eunuck, och då lord Arryn sa att pojken skulle till Draksten för att fostras hos Stannis Baratheon stormade hon ut ur rummet utan ett ord, och det enda handen kunde ge mig var ursäkter. Vad ska jag med ursäkter till, säg?”

Catelyn rynkade förbryllat pannan. ”Jag fick den uppfattningen att Lysas pojke skulle fostras hos lord Tywin på Casterlyklippan.”

”Nej, det var hos lord Stannis”, sa Walder Frey irriterat. ”Tror ni inte att jag kan skilja på lord Stannis och lord Tywin? De är bägge två pösmunkar som tror att de är för fina för att skita, men strunt i det, jag vet skillnaden. Eller tror ni att jag är så gammal att jag inte minns? Jag är nittio och jag minns mycket väl vad man gör med en kvinna också, och min hustru kommer att ge mig en son vid den här tiden nästa år, det kan jag slå vad om. Eller en dotter, det kan inte hjälpas. Vare sig det är en flicka eller en pojke så kommer barnet att vara rött och skrynkligt och gasta i högan sky, och med största sannolikhet kommer hon att kalla det Walder eller Walda.”

Catelyn var inte intresserad av vad lady Frey skulle välja för namn till sitt barn. ”Jon Arryn tänkte fostra sin son hos lord Stannis, är ni helt säker på det?”

”Ja, ja, ja”, svarade den gamle mannen. ”Men han dog ju, så vad spelar det för roll? Ni säger att ni vill korsa floden?”

”Ja.”

”Det får ni inte!” tillkännagav lord Walder skarpt. ”Inte om inte jag tillåter det, och varför skulle jag göra det? Ätterna Tully och Stark har aldrig varit vänner till mig.” Han lutade sig tillbaka i stolen och lade flinande armarna i kors över bröstet medan han väntade på hennes svar.

Resten var ren kohandel.

En enorm röd sol hängde lågt över kullarna i väster då portarna till borgen slogs upp. Vindbryggan firades gnisslande ner och fällgallret hissades upp, och lady Catelyn Stark red ut för att förena sig med sin son och hans vasaller. Bakom henne kom ser Jared Frey, ser Hosteen Frey, ser Danwell Frey och lord Walders oäkte son Ronel Flod i spetsen för en lång kolonn av pikenerare, led efter led av män i ringbrynjor av blått stål och silvergrå mantlar.

Robb galopperade henne till mötes med Gråvind bredvid hingsten. ”Det är ordnat”, berättade hon. ”Lord Walder går med på att du korsar floden, och hans samlade styrkor är också dina minus fyra hundra man som han vill ha kvar här för att hålla Tvillingborgarna. Jag föreslår att du lämnar fyra hundra av dina egna män, en blandad styrka av bågskyttar och svärdskämpar. Han kan knappast ha något att invända mot ett erbjudande om att förstärka hans garnison…men se till att du ger befälet till en man du kan lita på, för lord Walder kan behöva hjälp att hålla sina löften.”

”Som du säger, mor”, svarade Robb och betraktade leden av pikenerare. ”Kanske…vad säger du om ser Helman Tallhart?”

”Ett utmärkt val.”

”Vad ville han ha av oss?”

”Om du kan avvara några man behöver jag ett par stycken för att eskortera två av lord Freys sonsöner norrut till Vinterhed”, svarade hon. ”Jag har gått med på att ta dem som myndlingar. De är unga pojkar, sju och åtta år gamla, och det verkar som om bägge heter Walder. Din bror Bran borde bli glad att få sällskap av pojkar i nästan samma ålder som han själv.”

”Var det allt? Två myndlingar? Det är ett lågt pris att betala för…”

”Lord Freys son Olyvar följer med oss”, avbröt hon, ”för han ska tjäna som din personlige väpnare, och hans far vill gärna se honom dubbad till riddare i sinom tid.”

”En väpnare.” Robb ryckte på axlarna. ”Bra, det är bra, om han är…”

”Och om din syster kommer välbehållen tillbaka till oss är det överenskommet att hon ska äkta lord Walders yngste son, Elmar, när de båda blir myndiga.”

Robb stirrade på henne. ”Det kommer Arya inte att gilla.”

”Och du ska gifta dig med en av hans döttrar då striderna är över”, avslutade hon. ”Hans nåd har välvilligt gått med på att du får välja vilken flicka du vill, och han har flera stycken som han tror skulle kunna passa.”

Robb rörde inte en min. ”Jag förstår.”

”Går du med på det?”

”Kan jag vägra?”

”Inte om du vill korsa floden.”

”Jag går med på det”, förklarade Robb högtidligt, och han hade aldrig verkat manligare än i det ögonblicket, tyckte hon. Pojkar kunde leka med svärd, men det krävdes en lord för att ingå en överenskommelse om äktenskap och allt vad det innebar.

De korsade floden i kvällningen medan en månskära flöt på vattnet. Den dubbla kolonnen vällde genom den östra borgens portar som en lång orm av stål, slingrade sig över borggården och in i borgen, över bron och kom ut ur den andra borgen på västra stranden.

Catelyn red i spetsen för ormen tillsammans med sin son och sin farbror, ser Brynden, och ser Stevron Frey. Bakom följde nio tiondelar av deras rytteri: riddare, lansiärer, friryttare och beridna bågskyttar. Det tog många timmar för dem allihop att komma igenom. Efteråt skulle Catelyn minnas klappret av oräkneliga hovar mot vindbryggan, åsynen av lord Walder Frey i sin bärstol där han satt och såg dem passera, glittret av ögon som kikade ner genom ”mördarhålen” i taket medan de red genom vattentornet.

Huvudstyrkan av Nordens här — pikenerare och bågskyttar och stora mängder fotsoldater med spjut och svärd — stannade kvar på östra stranden under befäl av Roose Bolton. Robb hade befallt honom att fortsätta marschen söderut för att möta ätten Lannisters enorma armé som anförd av lord Tywin var på väg mot norr.

På gott eller ont hade hennes son kastat tärningen.

JON

”Mår du bra, Snö?” frågade lord Mormont barskt.

”Bra”, skriade korpen. ”Bra.”

”Ja tack, ers nåd”, ljög Jon med hög röst, som om det skulle göra orden sannare. ”Och ni själv?”

Mormont gav honom en bister blick. ”Vad tror du?” frågade han och kliade sig under hakan. ”En död man försökte döda mig.” Det buskiga grå skägget hade blivit svett i eldsvådan så han hade rakat av det, och den nya, bleka skäggstubben fick honom att se gammal och maläten ut. ”Du ser inte ut att må bra. Hur är det med handen?”

”Den är nästan läkt.” Jon böjde och sträckte på de omlindade fingrarna för att visa honom. Han hade bränt sig värre än han trodde när han kastade de brinnande draperierna, och högerhanden var inlindad i sidenbandage halvvägs upp till armbågen. Då kände han ingenting, för smärtorna hade kommit först efteråt. Det hade sipprat vätska från den spruckna, röda huden och stora otäcka blodblåsor hade slagit upp mellan fingrarna. ”Mäster Aemon säger att jag kommer att få ärr, men i övrigt bör handen bli fullt återställd.”

”En ärrig hand är ingenting, och på muren har du oftast handskar på dig.”

”Som ni säger, ers nåd.” Det var inte tanken på ärren som bekymrade Jon utan allt det andra. Mäster Aemon hade gett honom vallmomjölk, men trots det hade smärtan varit fasansfull. Först hade det känts som om handen fortfarande stod i lågor och brann natt och dag, och det enda som gav någon lindring var att hålla den i ett handfat med snö och krossad is. Jon tackade gudarna för att ingen annan än Gast såg honom kvidande av smärta ligga och vrida sig på sängen om nätterna, och när han äntligen kunde sova drömde han, och det var ännu värre. I drömmen hade liket han slogs med blå ögon, svarta händer och faderns ansikte, men det vågade han inte berätta för Mormont.

”Dywen och Hake kom tillbaka i går kväll”, berättade gamle björnen, ”men precis som de andra fann de inte minsta spår av din farbror.”

”Jag vet.” Jon hade släpat sig till kantinen för att äta kvällsvard med sina vänner, och det enda de svarta bröderna hade pratat om var gränsjägarnas misslyckande.

”Du vet det”, muttrade Mormont. ”Hur kommer det sig att alla vet allt här?” Han tycktes inte vänta sig något svar. ”Det verkar som om det bara var två av de där varelserna, vad de nu var för något, och jag vägrar att kalla dem människor, men gudskelov för det. Om det hade varit fler…fast det vill jag helst inte tänka på. Men fler kommer att dyka upp, det kan jag känna i mina gamla ben, och mäster Aemon håller med mig. De kalla vindarna tilltar, sommaren är snart slut och en vinter närmar sig som aldrig har skådats i denna världen.”

Vintern närmar sig. Ätten Starks ord hade aldrig låtit så bistra och hotfulla i Jons öron som nu. ”Ers nåd”, började han tvekande, ”det sägs att det kom en fågel i går kväll.”

”Det stämmer. Än sen?”

”Jag hade hoppats på nyheter om min far.”

”Far”, upprepade den gamla korpen hånfullt och guppade med huvudet där den struttade på Mormonts axlar. ”Far.”

Befälhavaren sträckte ut handen för att hålla för näbben på korpen, men den hoppade upp på hans huvud, flaxade med vingarna och flög tvärs över rummet och satte sig ovanför ett fönster. ”Att föra oljud är det enda korpar duger till”, morrade Mormont, ”och varför jag står ut med den eländiga fågeln…Ifall det hade kommit några nyheter om lord Eddard, tror du då inte att jag skulle ha skickat efter dig? Oäkting eller ej så är du ändå av hans blod. Budskapet rörde ser Barristan Selmy, och tydligen har han blivit fråntagen befälet för kungsvakten. De har gett hans plats till Blodhunden, Clegane, och utnämnt kungamördaren till befälhavare, och nu är Selmy efterspanad för förräderi. De dårarna skickade några i stadsvakten för att gripa honom, men han dräpte två av dem och flydde.” Mormont fnös, och det var ingen tvekan om vad han ansåg om dem som skickade stadsvakten mot en sådan ryktbar riddare som Barristan den djärve. ”Vi har vita skuggor i skogarna och osaliga döda som smyger omkring i våra salar, och en pojke sitter på järntronen”, sa han föraktfullt.

Korpen skrattade gällt. ”Pojke, pojke, pojke, pojke.”

Gamle björnen hade satt sitt hopp till ser Barristan, mindes Jon, och om han hade fallit, vad fanns det då för chans att någon skulle bry sig om Mormonts brev? Han knöt den brända handen och det värkte ända ut i fingertopparna. ”Stod det något om mina systrar?”

”I brevet nämndes varken lord Eddard eller hans döttrar.” Mormont ryckte irriterat på axlarna. ”Kanske kom mitt brev aldrig fram. Aemon skickade två kopior med sina bästa fåglar, men vem vet? Fast det troliga är att Pycelle inte brydde sig om att svara. Det skulle inte vara första gången, och inte heller den sista. Jag är rädd för att vi betyder mindre än ingenting i Kungshamn, och de berättar bara vad de vill att vi ska veta, och det är inte mycket.”

Och ni berättar bara det ni vill att jag ska veta, och det är ännu mindre, tänkte Jon harmset. Hans bror Robb hade kallat vasallerna under fanorna och ridit söderut i krig, men det hade ingen andats ett ord om till honom…ingen utom Samwell Tarly som läst brevet för mäster Aemon och samma natt i hemlighet viskande berättat dess innehåll för Jon medan han hela tiden sa att han inte borde. Utan tvivel tyckte de att hans brors krig inte angick honom, men det bekymrade honom djupt. Robb marscherade och inte han, och hur ofta Jon än sa sig att hans plats var här på muren nu med hans nya bröder, så kände han sig ändå som en feg stackare.

”Majs”, ropade korpen. ”Majs, majs.”

”Å, håll tyst”, snäste gamle björnen. ”Hur länge säger mäster Aemon att det dröjer innan du kan använda handen igen, Snö?”

”Snart”, svarade Jon.

”Bra.” På bordet mellan dem lade lord Mormont ett stort svärd i en svart metallskida prydd med band av silver. ”Då är du snart redo för det här.”

Korpen flög ner och landade på bordet och vaggade fram till svärdet med huvudet nyfiket på sned. Jon tvekade, för han hade ingen aning om vad det här skulle betyda. ”Ers nåd?”

”Elden smälte bort silvret på svärdsknappen och brände sönder parerstången och fästet, men vad kan man annat vänta sig av torrt läder och gammalt trä? Klingan däremot…man behöver en hundra gånger så het eld för att skada klingan.” Mormont sköt skidan över de skrovliga ekplankorna. ”Resten lät jag nytillverka. Ta det.”

”Ta det”, ekade korpen och började putsa fjädrarna. ”Ta det, ta det.”

Tafatt tog Jon svärdet i handen, i den vänstra, för den högra var fortfarande för öm och dessutom klumpig i bandaget. Han drog försiktigt svärdet ur skidan och höll upp det framför ögonen.

Svärdsknappen var av ljus sten och försedd med en blytyngd för att balansera den långa klingan, och den var formad som ett morrande varghuvud med granater till ögon. Fästet var gjort av nytt läder, mjukt och svart och ännu ofläckat av svett eller blod. Själva klingan var gott och väl tio centimeter längre än dem Jon var van vid och slutade i en spets för att man både skulle kunna stöta och hugga med den, och djupt inne i metallen fanns tre skåror inristade. Medan Is var ett riktigt tvåhandsslagsvärd var det här ett ett-och-ett-halvt-handssvärd, ibland kallat ett bastardsvärd. Ändå kändes vargsvärdet faktiskt lättare än de klingor han svingat tidigare. Då Jon vände på det kunde han se vågrörelserna inne i det mörka stålet där metallen hade falsats hundratals gånger vid smidningen. ”Det här är valyriskt stål, ers nåd!” utbrast han förundrat, för fadern hade så ofta låtit honom få hålla i Is att han visste precis hur sådant stål kändes och såg ut.

”Det är det”, instämde gamle björnen. ”Det var min fars svärd och hans fars före honom. Ätten Mormont har burit det i fem århundraden. Jag svingade det på min tid och lät det gå vidare till min son då jag tog den svarta dräkten.”

Han ger mig sin sons svärd. Jon trodde knappt sina öron. Klingan var perfekt balanserad och eggen glimmade svagt då den fångade ljuset. ”Er son…”

”Min son drog vanära över huset Mormont, men han hade åtminstone tillräckligt mycket skam i kroppen för att lämna kvar svärdet när han flydde. Min syster gav det tillbaka till mig, men bara åsynen påminde mig om Jorahs skam, så jag lade undan svärdet och tänkte inte mer på det förrän vi hittade det i askan i mitt sovrum. Ursprungligen var svärdsknappen formad som ett björnhuvud av silver, men det var så slitet att det nästan inte gick att se vad det var. För dig tänkte jag att det var mer passande med en vit varg, och en av våra byggare är en riktigt duktig skulptör.”

När Jon var i Brans ålder hade han ofta drömt om att utföra stordåd, som pojkar alltid gjorde. Detaljerna i hans bedrifter kunde skifta, men ofta drömde han om att han räddade faderns liv. Efteråt förkunnade lord Eddard att Jon visat sig som en äkta Stark och satte Is i handen på honom. Redan då hade han vetat att det bara var ett barns dåraktiga fantasier, för ingen oäkting kunde någonsin hoppas på att få svinga en fars svärd, och han skämdes vid blotta minnet. Vilken sorts man stal sin egen brors födslorätt? Jag har ingen rätt till det här svärdet, tänkte han, inte mer än till Is. Han öppnade och knöt sina brända fingrar och kände smärtan dunka djupt under huden. ”Ni gör mig stor heder, ers nåd, men…”

”Förskona mig från dina men, pojk”, avbröt Mormont, ”för jag skulle inte sitta här om det inte vore för dig och din varg. Du kämpade modigt och du tänkte framför allt snabbt. Eld! Ja, herregud, det borde vi ha vetat, för vi borde ha kommit ihåg. Den långa natten har inträffat tidigare. Åtta tusen år är visserligen en lång tid, men om nattens väktare inte minns, vem ska då göra det?”

”Vem ska då göra det?” ekade den pratsamma korpen. ”Vem ska då göra det?”

Gudarna hade hört Jons bön den natten och elden hade fått fäste i den döde mannens kläder och förtärt honom som om hans kött var bivax och benen gammalt, torrt trä. Jon behövde bara sluta ögonen för att se vålnaden ragla över salongen medan den törnade emot möblerna och slog efter lågorna. Det var ansiktet som plågade honom värst: omgivet av en gloria av eld med håret brinnande som halm hade det döda köttet smält bort och lossnat från skallen så att man såg det glänsande benet under.

Vad det än var för demonisk kraft som Othor varit besatt av så hade den drivits ut av lågorna, och i askan hade de bara funnit bränt kött och förkolnade ben. Men i mardrömmen mötte han det brinnande liket igen och den här gången hade det lord Eddards drag. Det var hans fars hud som brast och svartnade, hans fars ögon som rann nedför kinderna som geléartade tårar. Jon förstod inte varför det var så eller vad det kunde betyda, men det skrämde vettet ur honom.

”Ett svärd är en liten ersättning för ett liv”, avslutade Mormont. ”Ta det, så pratar vi inte mer om saken. Förstått?”

”Ja, ers nåd.” Det mjuka lädret formades efter Jons fingrar som om svärdet redan hade anpassat sig till hans grepp. Han visste att han borde känna sig hedrad, och det gjorde han också, men ändå…

Han är inte min far. Tanken dök objuden upp i Jons huvud. Lord Eddard är min far, och jag ska inte glömma honom hur många svärd jag än får. Men han kunde knappast säga till lord Mormont att det var en annan mans svärd han drömde om.

”Jag vill inte ha några tack heller”, sa Mormont, ”så tacka mig inte utan hedra stålet med gärningar i stället för ord.”

Jon nickade. ”Har det något namn, ers nåd?”

”En gång i tiden kallades det Långklo.”

”Klo”, skrek korpen. ”Klo.”

”Långklo är ett passande namn”, sa Jon och gjorde ett övningshugg. Han var klumpig och tafatt med vänsterhanden, men ändå verkade stålet flyga genom luften som om det hade en egen vilja. ”Vargar har klor precis som björnar.”

Det verkade som om gamle björnen gillade den tanken. ”Ja, det har de, och jag tror att du måste bära svärdet över axeln, för det är för långt att ha vid höften, åtminstone innan du vuxit några centimeter till. Dessutom måste du öva på dina tvåhandshugg. Ser Endrew kan träna lite med dig när dina brännskador är läkta.”

”Ser Endrew?” Jon kände inte igen namnet.

”Ser Endrew Tarth. Det är en bra karl, och han är på väg från Skuggtornet för att tillträda tjänsten som vapenmästare. Ser Alliser Törne gav sig i väg till Östvakten vid havet i går morse.”

Jon sänkte svärdet. ”Varför då?” frågade han dumt.

Mormont fnös. ”För att jag skickade dit honom naturligtvis. Han har med sig handen som Gast slet av från Jafer Blommas handled. Jag har befallt honom att segla till Kungshamn och visa den för pojkkungen. Den borde få Joffrey att reagera, skulle jag tro, och ser Alliser är riddare, högättad och smord, med gamla vänner vid hovet och på alla sätt svårare att strunta i än en gammal korp.”

”Korp.” Jon tyckte att korpen lät lite förnärmad.

”Dessutom”, fortsatte befälhavaren och brydde sig inte om fågelns protest, ”lägger det tusentals fjärdingsväg mellan dig och honom utan att det ser ut som ett straff.” Han hötte med fingret mot Jon. ”Men tro inte att det betyder att jag accepterar de där dumheterna i kantinen. Tapperhet kan urskulda ett visst mått av dårskap, men du är ingen pojke längre, oavsett hur gammal du är. Det är en mans svärd du har där, och det krävs en man för att hantera det, och jag förväntar mig att du hädanefter uppträder som en vuxen karl.”

”Ja, ers nåd.” Jon stack svärdet i skidan igen. Även om det inte var den klinga han helst skulle velat ha var det en praktfull gåva, och han var också djupt tacksam för att Mormont befriat honom från Alliser Törnes ondskefullhet.

Gamle björnen kliade sig på hakan. ”Jag hade glömt hur det kliar när skägget växer ut”, sa han, ”men det är inget att göra åt. Är du tillräckligt bra i handen för att kunna återuppta dina plikter?”

”Ja, ers nåd.”

”Bra. Det blir en kall natt, så jag vill ha hett kryddvin. Försök hitta ett krus rött som inte är för surt och snåla inte med kryddorna, och säg åt Hobb att om han ger mig kokt lamm igen ska jag koka honom. Det jag fick sist var grått och inte ens fågeln ville röra det.” Han strök korpen över huvudet med tummen och fågeln kraxade belåtet. ”I väg med dig nu, för jag har arbete som väntar.”

Vakterna log mot honom från sina nischer då han långsamt gick nedför torntrappan med svärdet i sin friska hand. ”Finare stål finns inte”, sa en man. ”Det där har du förtjänat, Snö”, sa en annan. Jon tvingade sig att le tillbaka mot dem, men hjärtat var inte med. Han visste att han borde känna sig glad men förmådde inte. Det värkte i handen och ilskan bubblade inombords, fast han kunde inte ha sagt vem han var arg på eller varför.

Ett halvdussin av hans vänner väntade utanför då han lämnade kungstornet där befälhavare Mormont numera hade sina gemak. De hade hängt upp en måltavla på dörren till sädesmagasinet för att det skulle verka som om de övade sig i bågskytte, men han visste nog varför de var där. Han hann knappt stiga ut genom dörren förrän Pyp ropade: ”Får vi se?”

”På vad då?” frågade Jon.

Paddan kom fram. ”På dina rosiga skinkor, vad annars?”

”Svärdet”, sa Grenn. ”Vi vill se svärdet.”

Jon gav dem en anklagande blick. ”Ni visste.”

Pyp flinade. ”Alla är inte lika tjockskalliga som Grenn.”

”Det är ni visst”, hävdade Grenn, ”för ni är ännu tjockskalligare.”

Halder ryckte ursäktande på axlarna. ”Jag hjälpte Pate att hugga till stenen till svärdsknappen”, berättade byggaren, ”och din vän Sam köpte granaterna i Mullvadsstaden.”

”Men vi visste om det redan innan dess”, insköt Grenn, ”för Rudge har jobbat i smedjan hos Donal Noye och han var där när gamle björnen kom dit med den brända klingan.”

”Vi vill se svärdet!” påminde Matthar och de andra började taktfast ropa: ”Svärdet, svärdet, svärdet.”

Jon drog Långklo ur skidan med banden av silver och visade svärdet för dem, vände och vred på det så att de kunde beundra det. Bastardklingan glittrade mörk och dödlig i det bleka solljuset. ”Valyriskt stål”, förklarade han högtidligt och försökte låta så glad och stolt som han borde ha varit.

”En gång hörde jag talas om en man som hade en rakkniv av valyriskt stål”, berättade Paddan, ”och han skar av sig halsen då han försökte raka sig.”

Pyp flinade. ”Nattens väktare har funnits i tusentals år”, sa han, ”men jag kan slå vad om att lord Snö är den förste brodern som någonsin blivit hedrad för att ha bränt ner befälhavarens torn.”

De andra skrattade och till och med Jon var tvungen att le. Eldsvådan som han satt i gång hade inte fått det bastanta tornet att brinna ner, men de två översta våningarna där gamle björnen haft sina gemak var utbrända. Fast det var ingen som tycktes bry sig särskilt mycket om det eftersom elden även hade förtärt Othors mordiska lik.

Den andre, den enhänte vålnaden som en gång varit en gränsjägare vid namn Jafer Blomma, hade också förintats och skurits i småbitar av dussintalet svärd, men inte förrän den dödat ser Jaremy Rykker och fyra andra män. Ser Jaremy hade huggit av den huvudet men hade ändå dött då det huvudlösa liket drog dolken ur hans egen slida och stack den i magen på honom. Styrka och mod var inte till stor hjälp då man slogs mot fiender som inte kunde dö eftersom de redan var döda, och inte ens vapen och rustning gav något större skydd.

Den tanken gjorde inte Jon på bättre humör. ”Jag måste prata med Hobb om gamle björnens kvällsvard”, upplyste han tvärt och stack Långklo i skidan igen. Hans vänner menade väl, men de förstod inte. De kunde inte rå för det, för de hade inte ställts ansikte mot ansikte med Othor, de hade inte sett den bleka glansen i de döda, blå ögonen, hade inte känt kölden hos de döda, svarta fingrarna, och de visste inte heller något om striderna i flodlandet. Hur skulle de då kunna förstå? Han vände sig hastigt bort från dem och stegade dystert i väg. Pyp ropade efter honom, men Jon låtsades inte om det.

Efter eldsvådan hade de låtit honom flytta tillbaka till hans gamla cell i det förfallna Hardins torn, och det var dit han gick nu. Gast låg och sov vid dörren, men då han hörde ljudet av Jons stövlar lyfte han på huvudet. Skräckvargens röda ögon var mörkare än granater och klokare än människors. Jon ställde sig på knä, kliade honom bakom örat och visade honom svärdsknappen. ”Titta, det är du.”

Gast luktade på varghuvudet i sten och slickade på det, och Jon log. ”Det är du som förtjänar att bli hedrad”, sa han till vargen och mindes plötsligt hur han hittat honom den där dagen i sensommarsnön. De hade ridit i väg med de andra vargungarna, men Jon hade hört ett ljud och vänt tillbaka, och där var han med den vita pälsen som nästan var osynlig mot snödrivorna. Han var alldeles ensam, tänkte Jon, åtskild från de andra i kullen. Han var annorlunda och därför drev de bort honom.

”Jon?” Han tittade upp. Samwell Tarly stod och gungade nervöst på hälarna, och han var röd om kinderna och insvept i en tung pälsmantel som fick honom att se ut som om han tänkte gå i ide.

”Sam.” Jon reste sig. ”Vad är det? Vill du se svärdet?”

Den fete pojken skakade på huvudet. ”En gång var jag arvtagare till min fars klinga, Hjärtbane”, sa han sorgset. ”Lord Randyll lät mig hålla i det vid några tillfällen, men det skrämde mig alltid. Det var av valyriskt stål, vackert men så vasst att jag var rädd att jag skulle göra någon av mina systrar illa. Dickon har det säkert nu.” Han torkade sina svettiga händer på manteln. ”Jag…eh…mäster Aemon vill träffa dig.”

Det var inte dags att byta bandage, och Jon rynkade misstänksamt pannan. ”Varför?” frågade han. Sam såg olycklig ut, och det var svar nog. ”Du har väl talat om det?” sa Jon ilsket. ”Du har berättat för honom att du berättade för mig.”

”Jag…han…Jon, det var inte meningen…han frågade…jag menar…jag tror han visste, för han ser saker som ingen annan ser…”

”Han är blind ”, påpekade Jon med eftertryck. ”Jag hittar vägen själv”, tilllade han och lämnade Sam stående där darrande och med öppen mun.

Han hittade mäster Aemon uppe i voljären där han höll på att mata korparna. Clydas var med honom och bar hinken med hackat kött medan de hasade sig från bur till bur. ”Sam sa att ni ville tala med mig.”

Livmedikusen nickade. ”Det stämmer. Clydas, ge Jon hinken, för han kanske vill vara snäll och hjälpa mig.” Den skallige brodern med de skära ögonen räckte Jon hinken och skyndade nedför stegen. ”Kasta bara in köttet i burarna”, instruerade mäster Aemon. ”Resten klarar fåglarna själva.”

Jon flyttade hinken till höger hand och stack ner den vänstra bland de blodiga köttbitarna. Korparna började skria högljutt och flög mot stängerna så att de nattsvarta vingarna slog mot metallen. Köttet var rött och rått och hackat i bitar och han tog en näve och kastade in den i buren. Skriandet tilltog och fjädrarna rök och yrde då två av de större fåglarna slogs om en särskilt fin bit. Jon tog snabbt upp ännu en näve och kastade in den efter den första. ”Lord Mormonts fågel tycker om frukt och majs.”

”Det är en ovanlig fågel”, sa livmedikusen. ”De flesta korpar äter majs, men de föredrar kött, för det gör dem starka, och jag är rädd för att de tycker om smaken av blod. På det sättet är de lika människorna och precis som människorna är inte alla korpar lika.”

Jon hade inget svar på det, så han fortsatte att kasta kött och undrade varför han blivit ditkallad. I sinom tid skulle säkert mäster Aemon tala om det, men det gick inte att skynda på honom.

”Duvor kan också tränas till att befordra meddelanden”, återtog livmedikusen, ”men korpar orkar flyga mycket längre, är större, modigare och intelligentare och bättre på att försvara sig mot falkar. Korpen är svart och äter as, så en del gudfruktiga män hatar den fågeln. Baelor den välsignade försökte ersätta alla korpar med duvor, visste du det?” Livmedikusen vände leende sin vita blick mot Jon. ”Men nattens väktare föredrar korpar.”

Jon hade fingrarna i hinken med blod upp till handleden. ”Dywen säger att rövarna kallar oss för kråkor”, sa han osäkert.

”Kråkan är korpens fattiga kusin, och de är båda tiggare i svart, hatade och missförstådda.”

Jon önskade att han förstod vad de talade om och varför. Vad brydde han sig om korpar och duvor? Om den gamle mannen hade något att tala med honom om, varför kunde han då inte säga det rent ut?

”Jon, har du någonsin undrat varför männen i nattens väktare inte tar någon hustru och inte avlar några barn?” frågade mäster Aemon.

Jon ryckte på axlarna. ”Nej”, svarade han och fortsatte att kasta in kött. Fingrarna på vänsterhanden var klibbiga av blod och den tunga hinken fick det att dunka av smärta i den högra.

”För att de inte ska älska”, svarade mäster Aemon, ”eftersom kärleken är ärans bane och pliktens död.”

Det lät inte riktigt i Jons öron, men han sa ingenting, för livmedikusen var hundra år gammal och en hög officer i nattens väktare, och det tillkom inte Jon att säga emot honom.

Den gamle mannen tycktes ana hans tvivel. ”Säg mig, Jon, om den dagen någonsin skulle komma då din far måste välja mellan hedern och dem han älskar, vad skulle han då göra?”

Jon tvekade. Han ville säga att lord Eddard aldrig skulle vanhedra sig, inte ens för kärleks skull, men inom honom viskade en enveten röst: Han blev far till en oäkting, och i det ligger ingen ära. Och din mor? Hur är det med hans plikt mot henne? Han vägrar att ens tala om vad hon heter. ”Han skulle göra det rätta”, svarade han med hög röst för att dölja sina tvivel. ”Vad som än hände.”

”I så fall är lord Eddard en på tio tusen, för de flesta av oss är inte så starka. Vad är ära jämfört med en kvinnas kärlek? Vad betyder plikten i jämförelse med att hålla en nyfödd son i famnen eller med minnet av en brors leende? Vind och ord. Vind och ord. Vi är bara människor och gudarna har skapat oss för kärlek. Det är vår stora lycka och vår stora tragedi.

De män som grundade nattens väktare visste att bara deras mod skyddade riket mot mörkret i norr, och de visste också att de inte fick ha några dubbla lojaliteter som kunde undergräva deras fasta beslutsamhet. Därför avlade de ett löfte att varken skaffa hustru eller barn.

Men de hade bröder och systrar, mödrar som fött dem och fäder som gett dem namn, och de kom från hundra kungariken som ständigt låg i fejd med varandra. De visste att tiderna förändras men inte människorna, så därför svor de också en ed att nattens väktare inte skulle lägga sig i striderna mellan de riken som de vakade över.

Och de höll sitt löfte. När Aegon dödade Harren den svarte och gjorde anspråk på hans kungarike var Harrens bror kommendant på Svarta slottet med tio tusen man under sitt befäl, men han marscherade inte. På den tiden då de sju konungarikena var sju konungariken gick det inte en generation utan att tre eller fyra av dem låg i krig, men nattens väktare höll sig utanför. När andalerna korsade Smala havet och drev bort de första människorna höll sönerna till de fallna kungarna fast vid sina löften och stannade kvar på sina poster. Så har det alltid varit, längre tillbaka än vi kan räkna, och det är priset vi får betala för hedern.

En feg stackare kan vara lika modig som någon när det inte finns något att frukta, och vi gör alla vår plikt då det inte kostar oss något. Så lätt det verkar då att gå ärans väg. Men förr eller senare i varje mans liv kommer det en dag när det inte är lätt, en dag då man måste välja.”

En del av korparna åt fortfarande med långa, trådiga köttstrimlor dinglande i näbbarna. Resten tycktes iaktta honom, och Jon kunde känna alla de där små svarta ögonen på sig. ”Och det här är min dag, är det vad ni försöker tala om för mig?”

Mäster Aemon vred på huvudet och tittade på honom med den där döda, vita blicken. Det var som om han såg ända in i hjärtat på honom, och Jon kände sig naken och utlämnad. Han tog hinken med bägge händerna och kastade in resten av köttet mellan stängerna. Det stänkte köttstrimlor och blod överallt och korparna skingrades och flög vilt skriande upp. De snabbare fåglarna tog bitarna i luften och svalde dem glupskt. Jon lät den tomma hinken falla i golvet med en skräll.

Den gamle mannen lade en vissnad och fläckig hand på hans axel. ”Det gör ont, pojk”, sa han lågt, ”o, ja, det har alltid gjort ont att välja, och det kommer det alltid att göra, jag vet.”

”Ni vet inte alls!” utbrast Jon bittert. ”Ingen vet. Även om jag är hans oäkting så är han ändå min far…”

Mäster Aemon suckade. ”Har du inte hört något av vad jag har berättat, Jon? Tror du att du är den förste?” Han skakade på sitt urgamla huvud och verkade med ens oändligt trött. ”Tre gånger satte gudarna mig på prov. En gång när jag var pojke, en gång i vuxen ålder och en gång sedan jag blivit gammal. Då var jag inte längre stark och ögonen hade blivit svaga, men ändå var det sista valet lika grymt som det första. Mina korpar kom med nyheterna från Södern, ord mörkare än deras vingar, som berättade om mitt hus fall, mina släktingars död, om vanära och förtvivlan. Vad kunde jag ha gjort som var gammal, blind och skröplig? Jag var lika hjälplös som ett lindebarn, men ändå led jag av att sitta här bortglömd medan de högg ner min brors stackars sonson och hans son och till och med de små barnen…”

Jon blev chockad över att se tårar i den gamle mannens ögon. ”Vem är ni?” frågade han tyst, nästan ängsligt.

Ett tandlöst leende darrade på de urgamla läpparna. ”Bara en mästare från Citadellet som har lovat att tjäna Svarta slottet och nattens väktare. I min orden glömmer vi våra hus namn när vi avlägger våra löften och sätter på oss kedjan.” Den gamle mannen rörde vid ämbetskedjan som hängde lös runt hans smala, magra hals. ”Min far var Maekar, den förste av hans namn, och min bror Aegon regerade efter honom i mitt ställe. Min farfar uppkallade mig efter prins Aemon drakriddaren, som var hans farbror, eller hans far, beroende på vilken historia man tror på. Aemon kallade han mig…”

”Aemon…Targaryen?” Jon kunde knappt tro sina öron.

”En gång i tiden var jag det”, sa den gamle mannen, ”så du ser, Jon, att jag faktiskt vet och därför kan jag inte säga om du ska stanna eller ge dig av utan det valet måste du själv göra och leva med i resten av dina dagar. Precis som jag har gjort.” Rösten sjönk till en viskning. ”Precis som jag fått göra…”

DAENERYS

När striderna var över red Dany sin silver över slagfältet. Tjänarinnorna och männen i hennes khas följde efter medan de log och skämtade med varandra.

Dothrakiska hovar hade slitit upp jorden och trampat ner råg och linser i marken medan arakher och pilar hade sått en fasansfull ny skörd och vattnat den med blod. Döende hästar höjde huvudet och skrek mot henne då hon red förbi. Sårade män stönade och bad. Jaqqa rhan, barmhärtighetsmännen, gick runt bland dem med sina tunga yxor och högg av huvudet på både döda och döende. Efter dem skulle det dyka upp en skock småflickor som drog pilarna ur liken och fyllde sina korgar. Sist av allt skulle hundarna komma och vädra, de magra, hungriga vildhundarna som aldrig var långt bakom khalasaren.

Fåren hade varit döda längst. Det verkade finnas tusentals som var fulla av svarta flugor och i varje kadaver stack pilskaft upp. Det var khal Ogos ryttare som gjort det, det visste Dany, för ingen i Drogos khalasar var dum nog att slösa pilar på får när det fortfarande fanns fåraherdar att döda.

Staden stod i lågor och svarta rökplymer vällde upp mot en hård, blå himmel. Utanför de raserade murarna av torkad lera galopperade khal Drogos ryttare fram och tillbaka och svingade sina långa piskor medan de drev de överlevande från de rykande ruinerna. Kvinnorna och barnen i Ogos khalasar rörde sig med viss butter stolthet trots att de var besegrade; de var slavar nu, men de verkade inte rädda. Det var en annan sak för stadsborna, och Dany tyckte synd om dem, för hon mindes hur det kändes att vara skräckslagen. Mödrar stapplade fram med tomma, döda ansikten släpande på snyftande barn, och bland dem fanns bara några få män: krymplingar, fega stackare och åldringar.

Ser Jorah hade berättat att folket i det här landet kallade sig lhazareenerna, men dothrakiernas namn på dem var haesh rakhi, lammfolket. En gång i tiden skulle Dany ha tagit dem för dothrakier eftersom de hade samma kopparfärgade hud och mandelformade ögon, men nu såg de främmande ut i hennes ögon: korta och tjocka med platta ansikten och det svarta håret onaturligt kortklippt. De höll fårahjordar och åt grönsaker, och khal Drogo sa att de hörde hemma söder om flodkröken, för gräset på dothrakihavet var inte avsett för får.

Dany såg en ung pojke störta i väg mot floden i rasande fart. En av ryttarna skar av vägen för honom och tvingade pojken att vända medan andra stängde in honom från alla håll, lät piskorna klatscha i hans ansikte och fick honom att springa än hit, än dit. En ryttare galopperade bakom honom och piskade honom över skinkorna tills blodet rann längs låren. En annan lät piskan slingra sig runt hans vrist och drog omkull honom. När pojken till slut bara förmådde krypa tröttnade de på leken och satte en pil i ryggen på honom.

Ser Jorah mötte henne en bit utanför den sönderslagna stadsporten. Han var klädd i mörkgrön vapenrock över ringbrynjan och hans harneskhandskar, benskenor och hjälm var av mörkgrått stål. Dothrakierna hade hånat riddaren och kallat honom en feg stackare då han satte på sig rustningen, men han hade gett igen med samma mynt, hetsiga känslor hade svallat och långsvärdet hade brakat samman med arakher, och den ryttare som skrikit de grövsta förolämpningarna hade lämnats kvar att förblöda.

Ser Jorah höjde visiret på den platta hjälmen då han höll in hästen bredvid henne. ”Er make väntar på er inne i staden.”

”Är Drogo oskadd?”

”Han fick några skråmor”, svarade ser Jorah, ”men inget allvarligt. Han har dödat två khaler i dag. Först khal Ogo och sedan sonen, Fogo, som blev khal då Ogo föll. Hans blodsryttare skar av bjällrorna i deras hår och nu pinglar det ännu högre om khal Drogo när han rör sig.”

Ogo och hans son hade suttit på den höga bänken tillsammans med hennes make vid namnfesten då Viserys blev krönt, men det var i Vaes Dothrak nedanför Bergens moder där alla av ryttarfolket är bröder och man glömmer all osämja. Det var annorlunda ute på grässlätterna. Ogos khalasar höll på att anfalla staden då khal Drogo gick till attack mot honom. Hon undrade vad lammfolket hade tänkt när de fick syn på dammet från Drogos ryttare uppifrån lermurarna. Kanske en del av dem, de yngsta och dåraktigaste som fortfarande trodde att gudarna hörde desperata människors bön, inbillade sig att det var räddningen som kom.

På andra sidan vägen snyftade en flicka som inte var äldre än Dany högt och skärande då en ryttare slängde omkull henne på mage på en trave lik och började stöta in i henne. Andra ryttare satt av och väntade på sin tur. Det var den sortens räddning som dothrakierna hade att erbjuda lammfolket.

Jag är av drakens blod, påminde Daenerys Targaryen sig själv då hon vände bort huvudet. Hon pressade ihop munnen och förhärdade hjärtat medan hon red vidare mot stadsporten.

”De flesta av Ogos ryttare har flytt”, berättade ser Jorah, ”men det kan vara så många som tio tusen fångar.”

Slavar, tänkte Dany. Khal Drogo skulle driva dem nedströms till någon av städerna vid Slavbukten. Hon ville gråta men sa sig att hon måste vara stark. Det här är krig, det är så här det ser ut, och det är priset för järntronen.

”Jag har sagt åt khalen att han bör bege sig till Meereen”, återtog ser Jorah, ”för där betalar de bättre än slavkaravanerna. Illyrio skriver att pesten härjade där förra året, så skökohusen betalar dubbelt för friska unga flickor och tredubbelt för pojkar under tio. Om tillräckligt många barn överlever färden får vi guld nog att köpa alla skepp vi behöver plus att vi kan hyra sjömän för att bemanna dem.”

Bakom dem gav den våldtagna flickan ifrån sig ett hjärtskärande ljud, ett långt, klagande jämmerskri som aldrig ville ta slut. Danys hand slöts hårt om tyglarna och hon vände hästen. ”Se till att få stopp på dem”, befallde hon ser Jorah.

”Khaleesi?” Riddaren lät förbryllad.

”Ni hörde vad jag sa. Hejda dem.” Hon vände sig till sin khas och tillade på det kärva dothrakiska språket: ”Jhogo, Quaro, hjälp ser Jorah, för jag vill inte ha några våldtäkter.”

Krigarna växlade en oförstående blick.

Jorah Mormont red fram till hennes sida. ”Ni har ett gott hjärta, prinsessa, men ni förstår inte. Så här har det alltid varit. Männen har riskerat livet för khalen, och nu kräver de sin belöning.”

På andra sidan vägen jämrade sig flickan fortfarande med hög, entonig röst på ett språk som var främmande för Dany. Den förste mannen var klar med henne nu och en andre hade tagit hans plats.

”Hon är lammflicka”, sa Quaro på dothrakiska, ”så hon är ingenting, khaleesi. Ryttarna hedrar henne, och lammfolket ligger med får, det är känt.”

”Det är känt”, ekade hennes tjänarinna Irri.

”Det är känt”, instämde Jhogo där han satt på den stora, grå hingsten som Drogo skänkt honom. ”Om hennes jämmer stör er, khaleesi, ska Jhogo skära tungan av henne och ge er den.” Han drog sin arakh.

”Jag vill inte att hon ska komma till skada”, sa Dany, ”och jag kräver henne för egen del. Gör som jag befaller annars ska khal Drogo få veta det här.”

”Ai, khaleesi”, svarade Jhogo och satte hälarna i hästen. Quaro och de andra följde efter med bjällrorna pinglande i håret.

”Hjälp dem”, befallde hon ser Jorah.

”Som ni befaller.” Riddaren gav henne en underlig blick. ”Ni är i sanning er brors syster.”

”Viserys?” Hon förstod inte.

”Nej”, svarade han. ”Rhaegars.” Han galopperade i väg.

Dany hörde Jhogo skrika, men våldtäktsmännen bara skrattade åt honom och en man skrek något tillbaka. Jhogos arakh blixtrade till och mannens huvud rullade ner på marken. Skratten förvandlades till förbannelser då ryttarna sträckte sig efter sina vapen, men vid det laget var både Quaro, Aggo och Rakharo där. Hon såg Aggo peka tvärs över vägen mot henne där hon satt på sin silver. Ryttarna tittade på henne med kalla, svarta ögon och en spottade. De andra försvann muttrande tillbaka till sina hästar.

Hela tiden hade mannen ovanpå lammflickan fortsatt att stöta in i henne och han var så upptagen av njutningen att han verkade helt omedveten om vad som pågick runt omkring honom. Ser Jorah satt av och ryckte bort honom med sin bepansrade hand. Dothrakiern föll handlöst i smutsen och hoppade upp med en kniv i handen, och dog med Aggos pil genom strupen. Mormont drog upp flickan från likhögen, svepte in henne i sin blodstänkta mantel och ledde henne tvärs över vägen till Dany. ”Vad vill ni att vi ska göra med henne?”

Flickan skakade våldsamt. Ögonen var uppspärrade och stirrade tomt och håret var tovigt av blod. ”Doreah, sköt om hennes skador. Du ser inte ut som en ryttare, så du kanske inte skrämmer henne. Ni andra följer med mig.” Hon manade på silver genom den sönderslagna träporten.

Det var ännu värre inne i staden. Många av husen stod i lågor och jaqqa rhan hade utfört sitt ohyggliga hantverk, så de smala, slingrande gränderna var fulla av huvudlösa lik. De red förbi andra kvinnor som blev våldtagna, och var gång höll Dany in hästen och befallde sin khas att sätta stopp för det och krävde sedan offret som sin slav. En av dem, en kraftig, plattnäst kvinna i fyrtioårsåldern, välsignade Dany så gott hon kunde på det gemensamma språket, men från de andra fick hon bara uttryckslösa, svarta blickar. De var misstänksamma mot henne, insåg hon sorgset, och befarade att hon hade ett ännu värre öde i beredskap åt dem.

”Ni kan inte kräva allihop, prinsessa”, sa ser Jorah fjärde gången de stannade medan krigarna i hennes khas drev på de nya slavarna bakom henne.

”Jag är khaleesi, arvtagare till de sju konungarikena och av drakens blod”, påminde Dany, ”och det är inte er sak att tala om vad jag inte kan göra.” På andra sidan staden rasade en byggnad ihop i ett hav av rök och eld och hon hörde avlägsna skrik och skräckslagna barn som grät.

De fann khal Drogo sittande utanför ett fyrkantigt och fönsterlöst tempel med tjocka lerväggar och en jättelik lökkupol. Bredvid honom låg en trave huvuden som var högre än han själv. En av lammfolkets korta pilar stack ut genom huden i överarmen och den vänstra sidan av hans bara bröst var blodig och såg ut som om någon målat den med färg. Hans tre blodsryttare var med honom.

Jhiqui hjälpte Dany att sitta av, för hon hade blivit allt klumpigare medan magen blev större och tyngre. Hon knäböjde framför khalen. ”Mitt livs måne är skadad.” Såret var stort men ytligt; vänstra bröstvårtan var borta och en blodig hudflik dinglade från bröstet som en våt trasa.

”Det är bara en skråma, mitt livs sol och stjärnor, som en av khal Ogos blodsryttare gjorde med sin arakh ”, förklarade khal Drogo på det gemensamma språket. ”Jag dödade honom för det och Ogo också.” Han vred på huvudet och bjällrorna pinglade svagt. ”Jag dödade Ogo och Fogo, hans khalakka, som var khal då jag dräpte honom.”

”Ingen man kan hålla stånd mot mitt livs måne”, sa Dany, ”fadern till hingsten som bestiger världen.”

En krigare kom ridande, hoppade ur sadeln och började ilsket prata med Haggo på dothrakiska och så snabbt att Dany inte förstod ett ord. Den enorme blodsryttaren gav henne en mörk blick innan han vände sig till khalen. ”Det här är Mago, som rider i ko Jhaqos khas. Han säger att khaleesin har tagit hans krigsbyte, en lammflicka som han skulle bestiga.”

Khal Drogos ansikte var orörligt och hårt, men i hans svarta ögon fanns nyfikenhet då han vände blicken mot Dany. ”Berätta sanningen om detta, mitt livs sol och stjärnor”, befallde han på dothrakiska.

Dany berättade vad hon gjort med enkla ord på khalens eget språk för att han skulle förstå henne bättre.

Då hon var klar såg Drogo bistert på henne. ”Det är så här det går till i krig, och dessa kvinnor är våra slavar nu som vi kan göra som vi behagar med.”

”Det behagar mig att skydda dem”, sa Dany och undrade om hon gått för långt. ”Om dina krigare vill bestiga dessa kvinnor ska du se till att de tar dem varligt och behåller dem som sina hustrur. Ge dem platser i khalasaren och låt dem föda söner åt er.”

Qotho hade alltid varit den grymmaste av blodsryttarna, och det var han som skrattade. ”Parar sig hästarna med fåren?”

Det var något i hans ton som påminde Dany om Viserys och hon vände sig ilsket mot honom. ”Draken äter både häst och får.”

Khal Drogo log. ”Se hur vild hon börjar bli!” utbrast han. ”Det är min son inuti henne, hingsten som bestiger världen, som fyller henne med sin eld. Rid långsamt, Qotho, för om inte modern bränner dig där du sitter kommer sonen att trampa ner dig i smutsen. Och du, Mago, håll tyst och leta reda på en annan lammflicka att bestiga, för dessa tillhör min khaleesi.” Drogo tänkte sträcka ut handen mot Daenerys, men då han lyfte armen gjorde han en grimas av smärta och vände bort huvudet.

Dany kunde nästan känna hans plågor, och såren var allvarligare än ser Jorah hade låtit henne förstå. ”Var är helarna?” frågade hon. Det fanns två olika sorter i khalasaren: ofruktsamma kvinnor och eunucker. De örtkunniga kvinnorna använde sig av dekokter och trollformler och eunuckerna av kniv, nål och eld. ”Varför sköter de inte om khalen?”

”Khalen skickade bort de hårlösa männen, khaleesi ”, svarade gamle Cohollo, och Dany upptäckte att blodsryttaren själv var sårad; han hade fått ett djupt hugg i vänsteraxeln.

”Många ryttare är sårade”, sa khal Drogo envist. ”Låt dem bli omskötta först. Den här pilen är inte mer än ett myggbett och det här lilla såret blir bara ännu ett ärr som jag kan skryta över för min son.”

Dany kunde se musklerna i bröstet där huden skurits bort och det rann blod från pilen som genomborrade armen. ”Khal Drogo ska inte behöva vänta”, förkunnade hon. ”Jhogo, leta reda på eunuckerna och för genast hit dem.”

”Silverdam”, sa en kvinnoröst bakom henne, ”jag kan hjälpa den store ryttaren med hans skador.”

Dany vände på huvudet. Den som talat var en av slavarna som hon krävt, den kraftiga, plattnästa kvinnan som hade välsignat henne.

”Khalen behöver ingen hjälp av kvinnor som ligger med får”, röt Qotho. ”Skär av henne tungan, Aggo.”

Aggo tog tag om hennes hår och tryckte kniven mot strupen.

Dany höjde handen. ”Nej, hon är min. Låt henne tala.”

Aggo tittade från henne till Qotho och sänkte sedan kniven.

”Jag menade inget illa, o vilda ryttare”, försäkrade kvinnan på flytande dothrakiska. Hennes klänning hade en gång varit av finaste, smidigaste ylle med konstfulla broderier, men nu var den lerig, blodig och sönderriven, och hon försökte skyla de tunga brösten med det trasiga tyget i klänningslivet. ”Jag har viss erfarenhet av konsten att hela.”

”Vem är du?” frågade Dany.

”Jag heter Mirri Maz Duur och är gudsfru här i templet.”

”Maegi”, muttrade Haggo med mörk min och handen gick till arakhen. Dany mindes en fasansfull historia som Jhiqui hade berättat en kväll då de satt vid elden. En maegi var en kvinna som låg med demoner och utövade svartkonst, en ondskefull, själlös varelse som kom till männen i nattens mörker och sög liv och must ur dem.

”Jag är helare”, sa Mirri Maz Duur.

”En fårahelare”, fnös Qotho hånfullt. ”Blod av mitt blod, döda den här maegin och vänta på de hårlösa männen.”

Dany struntade i blodsryttaren, för hon tyckte inte att den här gamla, fula och korpulenta kvinnan såg ut som någon maegi. ”Var lärde du dig att hela, Mirri Maz Duur?”

”Min mor var gudsfru före mig och hon lärde mig alla de sånger och trollformler som behagar den store fåraherden mest och hur man gör helig rök och salvor av löv, rot och bär. Då jag var yngre och vackrare följde jag med en karavan till Asshai nära skuggländerna för att lära av deras trollkarlar. Skepp från många fjärran länder kommer till Asshai, så jag stannade kvar där länge för att studera andra folks läkekonst. En månsångare från Jogos Nhai skänkte mig sina födelsesånger, en kvinna av ert eget ryttarfolk lärde mig magin hos gräs, majs och häst, och en mästare från Solnedgångsländerna öppnade en kropp och visade mig alla hemligheter som döljer sig under huden.”

”En livmedikus?” utbrast ser Jorah förvånat.

”Marwyn kallade han sig”, upplyste kvinnan på det gemensamma språket. ”Från havet, bortom havet, de sju länderna, sa han, Solnedgångsländerna där männen är klädda i järn och drakarna regerar. Han lärde mig sitt språk.”

”En livmedikus i Asshai”, mumlade ser Jorah drömmande. ”Säg mig, gudsfru, vad hade den här Marwyn runt halsen?”

”En kedja som satt så hårt att den var nära att kväva honom, järnlord, med länkar i många metaller.”

Riddaren tittade på Dany. ”Bara en man som är utbildad i Citadellet i Gammelstad bär en sådan kedja”, förklarade han, ”och sådana män vet mycket om helandets konst.”

”Varför skulle du vilja hjälpa min khal?”

”Alla människor tillhör en och samma hjord, det är vad vi får lära oss”, svarade Mirri Maz Duur. ”Den store fåraherden skickade mig till jorden för att hela hans lamm var jag än finner dem.”

Qotho gav henne en rungande örfil. ”Vi är inga får, maegi!”

”Sluta!” befallde Dany ilsket. ”Hon är min och jag vill inte att hon ska tillfogas skada.”

”Pilen måste ut, Qotho”, muttrade khal Drogo.

”Ja, store ryttare”, instämde Mirri Maz Duur och kände på sin ömmande kind, ”och bröstet måste tvättas rent och sys ihop så att såret inte varar sig.”

”Gör det då”, befallde khal Drogo.

”Store ryttare”, sa kvinnan, ”mina instrument och dekokter finns inne i guds hus där de helande krafterna är som starkast.”

”Jag ska bära dig, blod av mitt blod”, erbjöd sig Haggo.

Khal Drogo viftade bort honom. ”Jag behöver ingen mans hjälp”, förkunnade han med stolt och hård röst. Han reste sig utan hjälp och tornade upp sig över dem allihop. Då började blodet åter forsa från såret där Ogos arakh huggit av honom bröstvårtan och rann nedför bröstet. Dany skyndade sig fram till hans sida. ”Jag är ingen man”, viskade hon, ”så du kan stödja dig på mig.” Drogo lade sin jättelika arm över axlarna på henne och hon stöttade honom medan de gick fram till det stora lertemplet med de tre blodsryttarna i släptåg. Dany befallde ser Jorah och krigarna i sin khas att bevaka ingången och se till att ingen satte eld på byggnaden medan de befann sig där inne.

De gick igenom en rad förrum och kom in i själva templet under lökkupolen. Ett svagt ljus silade ner genom dolda takfönster, i hållare på väggarna brann osande facklor och på jordgolvet låg mängder av fårskinn utspridda. ”Där”, sa Mirri Maz Duur och pekade på altaret, en massiv, blåådrad sten med uthuggna bilder av fåraherdar och deras hjordar, och khal Drogo lade sig på det. Den gamla kvinnan kastade en handfull torkade löv på ett fyrfat och rummet fylldes av väldoftande rök. ”Det är bäst att ni väntar utanför”, sa hon till de andra.

”Vi är blod av hans blod”, upplyste Cohollo, ”och vi stannar här.”

Qotho gick fram till Mirri Maz Duur och satte ansiktet tätt intill hennes. ”Hör på mig, fru till lammguden, om du skadar khalen går du samma öde till mötes.” Han drog kniven och visade henne den vassa eggen.

”Hon kommer inte att skada honom.” Dany kände att hon kunde lita på den här fula, gamla kvinnan med sin platta näsa, och Dany hade ju trots allt räddat henne från våldtäktsmännens hårdhänta behandling.

”Om ni nödvändigt måste stanna kan ni hjälpa till”, sa Mirri till blodsryttarna, ”för den store ryttaren är för stark för mig och ni får hålla honom stilla medan jag drar ut pilen.” Hon lät det trasiga klänningslivet falla ner till midjan medan hon öppnade en snidad kista och började plocka med flaskor och burkar, knivar och nålar. När hon var färdig bröt hon av den hullingförsedda pilspetsen och drog ut skaftet medan hon nynnade på lhazareenfolkets sjungande språk. Hon värmde upp ett krus vin till kokpunkten på fyrfatet och hällde det över khal Drogos sår. Han förbannade henne men rörde sig inte. Hon lade om pilsåret med ett grötomslag av våta löv och tog sedan itu med såret på bröstet som hon smorde in med en ljusgrön pasta innan hon lade hudfliken på plats igen. Khalen bet ihop tänderna och svalde ett skrik. Gudsfrun tog fram en silvernål och en rulle silvertråd och började sy fast hudfliken, och då hon var klar strök hon röd salva på huden, täckte den med löv och band om bröstet med en bit lammskinn. ”Ni måste säga de böner jag ger er och ha kvar lammskinnet i tio dagar och tio nätter”, förklarade hon. ”Ni kommer att få feber och det kommer att klia och när såret är läkt får ni ett stort ärr.”

Khal Drogo satte sig upp och bjällrorna pinglade. ”Jag sjunger om mina ärr, lammkvinna.” Han gav henne en ilsken blick och böjde och sträckte på armen.

”Ni får varken dricka vin eller vallmomjölk”, varnade hon, ”och ni kommer att ha ont, men ni måste hålla kroppen stark för att bekämpa de onda andarna.”

”Jag är khal ”, förkunnade Drogo, ”och jag spottar på smärtan och dricker vad jag vill. Cohollo, hämta min väst.” Den äldre mannen skyndade i väg.

”Tidigare hörde jag er tala om födelsesånger…”, sa Dany till den fula lhazareenska kvinnan.

”Jag känner till alla hemligheter med den blodiga sängen, silverdam, och jag har aldrig förlorat ett nyfött barn”, svarade Mirri Maz Duur.

”Min stund är snart inne”, sa Dany, ”och jag ser gärna att ni hjälper mig då han kommer, om ni vill.”

Khal Drogo skrattade. ”Mitt livs sol och stjärnor, man ber inte en slav, man befaller henne, och hon ska göra som du säger.” Han hoppade ner från altaret. ”Kom, blod av mitt blod, hingstarna ropar. Det här stället är bara aska och det är dags att rida härifrån.”

Haggo följde efter khalen ut ur templet, men Qotho dröjde sig kvar länge nog för att ge Mirri Maz Duur en sista hård blick. ”Kom ihåg, maegi, om något händer khalen går du själv samma öde till mötes.”

”Som ni säger, ryttare”, svarade kvinnan och började samla ihop sina burkar och flaskor. ”Den store fåraherden vakar över hjorden.”

TYRION

På en kulle med utsikt över kungsvägen hade ett långt bockbord av grovhuggna furuplankor ställts upp under en alm och täckts med en duk av guldtyg. Där bredvid sitt tält intog lord Tywin kvällsvarden tillsammans med sina främsta riddare och vasaller medan det stora baneret i karmosinrött och guld vajade ovanför dem på sin höga stång.

Tyrion kom sent. Han hade ridsår och var på dåligt humör och dessutom var han bara alltför väl medveten om hur lustig han måste se ut då han vaggade uppför kullen mot fadern. Dagens marsch hade varit lång och tröttsam, och han tänkte dricka sig ordentligt berusad den här kvällen. Det var skymning och luften var full av eldflugor.

Kockarna höll just på att servera kötträtten: fem spädgrisar med knaperstekt svål som alla hade olika frukter i gapet. Doften fick det att vattnas i munnen på honom. ”Jag ber om ursäkt att jag är sen”, sa han när han satte sig på bänken bredvid farbrodern.

”Det är kanske bäst att jag ger dig uppdraget att begrava våra döda, Tyrion”, sa lord Tywin, ”för om du kommer lika sent till slagfältet som till bordet, är striderna över när du hinner fram.”

”Å, nog kan du väl spara en bonde eller två åt mig, far”, svarade Tyrion. ”Inte för många, för jag vill inte verka girig.” Han fyllde vinbägaren och såg en serveringspojke skära upp en av spädgrisarna. Det knapriga skinnet knastrade under kniven och varm sky rann från köttet. Det var den ljuvligaste syn Tyrion sett på evigheter.

”Ser Addams spejare säger att pojken Starks här har lämnat Tvillingborgarna och är på väg söderut”, rapporterade fadern medan han blev serverad skivor av griskött, ”och troligtvis befinner den sig bara en dagsmarsch norr om oss.”

”Snälla, far”, bad Tyrion, ”jag ska just till att äta.”

”Får tanken på att möta pojken Stark dig att tappa modet, Tyrion? Din bror Jaime skulle brinna av iver att ge sig i kast med honom.”

”Jag ger mig hellre i kast med den här spädgrisen, för Robb Stark är inte hälften så mör och han har aldrig luktat så gott.”

Lord Lefford, den vresige mannen som hade hand om deras vapenförråd och proviant, lutade sig framåt. ”Jag hoppas era vildar inte delar er motsträvighet, för annars har vi slösat bort våra vapen på dem.”

”Mina vildar kommer att bruka era vapen väl, ers nåd”, försäkrade Tyrion. När han talade om för Lefford att han behövde vapen och rustningar åt de tre hundra män som Ulf hämtat ner från bergen skulle man ha kunnat tro att han bett karlen överlämna sina jungfruliga döttrar till dem.

Lord Lefford rynkade pannan. ”Jag såg den hårige bjässen i dag, han som envisades med att han måste ha två stridsyxor, de där tunga, svarta dubbelbladiga av stål med halvmånformiga eggar.”

”Shagga gillar att döda med bägge händerna”, förklarade Tyrion samtidigt som en trätallrik med ångande varmt griskött sattes för honom.

”Han hade fortfarande sin träyxa fastspänd på ryggen.”

”Shagga är av den uppfattningen att tre yxor är ännu bättre än två.” Tyrion stack tummen och pekfingret i saltkaret och tog en rejäl nypa som han strödde över köttet.

Ser Kevan lutade sig framåt. ”Vi tänkte placera dig och dina vildar i förtruppen när vi drabbar samman med fiendehären.”

Ser Kevan ”tänkte” sällan något som inte lord Tywin tänkt först. Tyrion hade spetsat en rejäl köttbit på dolken och fört den till munnen, men nu sänkte han handen. ”Förtruppen?” upprepade han tveksamt. Antingen hade fadern fått ny respekt för hans förmåga eller också hade han bestämt sig för att göra sig av med sin generande avkomma för gott. Tyrion hade en dyster känsla av att han visste svaret.

”De verkar blodtörstiga så det räcker”, tillade ser Kevan.

”Blodtörstiga?” Tyrion kom på att han upprepade farbroderns ord som en papegoja. Fadern iakttog honom och vägde varje ord han sa på guldvåg. ”Jag ska berätta för er hur blodtörstiga de är. I går kväll stack en månbroder ner en stenkråka för en korvs skull, och i dag då vi slog läger grep tre stenkråkor mannen och skar halsen av honom. Kanske hoppades de få tillbaka korven. Bronn lyckades hindra Shagga från att hugga av den döde mannens mandom, vilket var tur, men Ulf kräver blodspengar som Conn och Shagga vägrar att betala.”

”När soldaterna saknar disciplin ligger felet hos deras befälhavare”, fastslog fadern.

Hans bror Jaime hade alltid lyckats få sina män att ivrigt följa honom och även dö för honom, men den gåvan saknade Tyrion. Han köpte lojalitet med guld och fick folk att lyda med hjälp av sitt namn. ”En större man skulle kunna sätta skräck i dem, är det vad du försöker säga, far?”

Lord Tywin vände sig till sin bror. ”Om min sons män inte lyder hans order är förtruppen kanske inte rätta platsen för honom, och han passar kanske bättre i eftertruppen där han kan vakta proviantvagnarna.”

”Jag vill inte ha några favörer, far”, fräste Tyrion ilsket, ”och om du inte har något annat befäl att erbjuda mig ska jag anföra förtruppen.”

Lord Tywin granskade sin dvärgvuxne son. ”Jag har inte sagt något om befäl, och du tar order av ser Gregor.”

Tyrion stoppade köttbiten i munnen, tuggade ett tag och spottade sedan argt ut den. ”När det kommer till kritan är jag inte hungrig”, förklarade han och klättrade klumpigt ner från bänken. ”Jag ber er ursäkta mig, mina herrar.”

Lord Tywin böjde nådigt på huvudet och Tyrion vände sig om och gick därifrån. Han var medveten om deras blickar i ryggen då han vaggade nedför kullen. Det hördes ett gapskratt bakom honom, men han såg sig inte om utan hoppades att de skulle sätta köttet i halsen allihop.

Skymningen hade lagt sig och gjort alla baner svarta. Lägret bredde ut sig över flera kvadratkilometer mellan floden och kungsvägen och det var lätt att gå vilse bland alla män och hästar och träd, vilket Tyrion också gjorde. Han gick förbi dussintalet stora tält och hundratals matlagningseldar, och eldflugorna svävade mellan tälten som vandrande stjärnor. Han kände doften av vitlökskorv, kryddstark och aromatisk och så aptitretande att det fick det att kurra i magen. Långt borta hörde han höga röster som sjöng en oanständig visa. En fnittrande kvinna sprang förbi honom, naken under en mörk mantel, med en berusad förföljare i hälarna som snubblade över trädrötterna. Längre fram såg han två män med spjut i handen som stod på var sin sida om en liten bäck. I det avtagande ljuset övade de sig på att göra utfall och parera och deras bröst var bara och våta av svett.

Ingen tittade på honom. Ingen tilltalade honom. Ingen brydde sig om honom. Han var omgiven av män som svurit huset Lannister trohet, en enorm här på tjugo tusen man, och ändå var han ensam.

När han hörde det djupa mullret av Shaggas skratt dundra genom mörkret följde han det till stenkråkorna i deras lilla hörn av lägret. Conn son av Coratt viftade med ett ölstop. ”Tyrion halvman! Kom och slå dig ner vid vår eld och dela köttet med stenkråkorna. Vi har en oxe.”

”Jag ser det, Conn son av Coratt.” Den jättelika, röda djurkroppen var upphängd över en sprakande eld. Oxen var uppträdd på ett spett stort som ett mindre träd och blod och fett droppade ner i lågorna medan två stenkråkor vände på köttet. ”Jag tackar er. Skicka efter mig när oxen är färdigstekt.” Med lite tur skulle det till och med bli före slaget. Han gick vidare.

Varje klan hade sin egen matlagningseld, för svartöronen åt inte med stenkråkorna, och stenkråkorna åt inte med månbröderna och ingen åt med de brända männen. Det lilla tält som han lyckats tjata sig till från lord Leffords förråd hade rests mitt emellan fyra eldar, och det var där Tyrion hittade Bronn som satt och delade en vinlägel med de nya tjänarna. Lord Tywin hade skickat honom en stalldräng och en betjänt och till och med insisterat på att han skulle ha en väpnare. Allihop satt runt en falnande liten matlagningseld tillsammans med en flicka, som var slank och mörkhårig och högst arton år gammal. Tyrion betraktade hennes ansikte ett tag innan han vände blicken mot glöden och fick syn på fiskben. ”Vad har ni ätit?”

”Foreller, ers nåd”, svarade stalldrängen. ”Bronn fångade dem.”

Foreller, tänkte han. Spädgrisar. Må djävulen ta min far. Med kurrande mage stirrade han sorgset på fiskbenen.

Hans väpnare, en ung pojke med det olycksaliga namnet Podrick Payne, svalde vad han varit på väg att säga. Pojken var en avlägsen kusin till ser Ilyn Payne, kungens skarprättare, och nästan lika tyst även om han hade tungan kvar. Tyrion hade en gång fått honom att sticka ut den, bara för att vara säker. ”Definitivt en tunga”, hade han sagt, ”och en dag måste du lära dig att använda den.”

För ögonblicket hade Tyrion inte tålamod att försöka locka fram några ord ur pojken som han misstänkte påtvingats honom som ett grymt skämt. I stället riktade han uppmärksamheten mot flickan. ”Är det hon?” frågade han Bronn.

Hon reste sig behagfullt och tittade ner på honom från den imponerande höjden av hundrafemtio centimeter eller mer. ”Det är det, ers nåd, och hon kan tala för sig själv, om det behagar er.”

Han lade huvudet på sned. ”Jag är Tyrion av huset Lannister, och folk brukar kalla mig dvärgen.”

”Min mor gav mig namnet Shae, och män kallar mig…ofta.”

Bronn skrattade och Tyrion var tvungen att le. ”In med dig i tältet, Shae, är du snäll.” Han lyfte tältfliken och höll upp den för henne, och när de kommit in ställde han sig på knä och tände ett ljus.

Soldatlivet hade sina fördelar, för var man än slog läger lockade man till sig en massa löst folk. När dagens marsch var över hade Tyrion skickat i väg Bronn för att hitta en lämplig sköka åt honom. ”Jag skulle föredra en som är någorlunda ung med så vackert ansikte du kan hitta”, hade han sagt. ”Om hon har tvättat sig någon gång i år blir jag glad, och om hon inte har det får du tvätta henne. Var noga med att tala om vem jag är och varna henne för vad jag är.” Jyck hade inte alltid besvärat sig med att göra det, och det fanns ett uttryck som ibland syntes i flickornas ögon när de fick syn på lorden de anlitats för att behaga, ett uttryck som Tyrion Lannister helst aldrig mer ville se.

Han höjde ljuset och granskade henne. Bronn hade gjort ett bra jobb. Hon hade hindögon och var smärt med små, fasta bröst och ett leende som var omväxlande blygt, oförskämt och okynnigt. Det gillade han. ”Ska jag ta av mig klänningen, ers nåd?” frågade hon.

”I sinom tid. Är du jungfru, Shae?”

”Om det behagar er, ers nåd”, svarade hon sedesamt.

”Det som skulle behaga mig är sanningen, flicka.”

”Jaha, men det kostar er dubbelt så mycket.”

Tyrion avgjorde att de skulle komma utmärkt bra överens. ”Jag är en Lannister. Guld har jag massor av och du ska finna att jag är generös, men jag vill ha mer av dig än vad du har mellan benen, även om jag vill ha det med. Du ska dela mitt tält, slå upp mitt vin, skratta åt mina skämt, massera mina värkande ben efter varje dagsritt och vare sig jag behåller dig en dag eller ett år får du inte ta några andra män i din säng så länge vi är tillsammans.”

”Det låter rimligt.” Hon sträckte sig ner till fållen av den tunna klänningen av grovt kläde och drog den över huvudet i en enda flytande rörelse och kastade den åt sidan. Under fanns inget annat än Shae. ”Om hans nåd inte sätter ner det där ljuset kommer han att bränna sig om fingrarna.”

Tyrion satte ner ljuset, tog hennes hand i sin och drog henne mjukt intill sig. Hon böjde sig ner för att kyssa honom. Hennes mun smakade honung och kryddnejlika och hennes fingrar var flinka och erfarna då de hjälpte honom av med kläderna.

När han trängde in i henne välkomnade hon honom med viskade ömhetsbetygelser och små flämtningar. Tyrion misstänkte att hennes njutning var spelad, men hon gjorde det så väl att det inte spelade någon roll. Så mycket sanning krävde han inte.

Han hade behövt henne, insåg Tyrion efteråt medan hon låg tyst i hans armar. Hon eller någon som hon, för det hade nästan gått ett år sedan han sist låg med en kvinna, och det var innan han begav sig till Vinterhed i sällskap med brodern och kung Robert. Han skulle kunna dö följande dag eller dagen efter, och han ville bra mycket hellre tänka på Shae än sin far, Lysa Arryn eller lady Catelyn Stark då han gick i graven.

Han kunde känna hennes mjuka bröst mot armen där hon låg bredvid honom, och det var en skön känsla. En melodi dök upp i hans huvud, och han började vissla lågt.

”Vad är det för något, ers nåd?” mumlade Shae.

”Ingenting”, svarade han, ”bara en ballad jag lärde mig som pojke. Sov nu, älskogsblomma.”

När hennes ögon var slutna och hon andades djupt och lugnt flyttade Tyrion mycket försiktigt på sig för att inte väcka henne. Naken kröp han ut, klev över sin väpnare och gick runt till baksidan av tältet för att kasta vatten.

Bronn satt med benen i kors under en kastanj en bit ifrån det ställe där hästarna stod bundna. Soldenären tycktes inte behöva sömn som andra människor, och han var klarvaken och höll på att bryna eggen på svärdet. ”Var hittade du henne?” frågade Tyrion medan han pissade.

”Jag tog henne från en riddare. Karlen ville ogärna släppa henne, men ditt namn fick honom att tänka om…det och min dolk mot strupen.”

”Förträffligt”, sa Tyrion torrt och skakade av de sista dropparna. ”Jag tycker mig minnas att jag sa skaffa mig en sköka, inte en fiende.”

”Alla de söta var redan upptagna”, förklarade Bronn, ”men jag ska gärna lämna tillbaka henne om du föredrar en tandlös käring.”

Tyrion linkade fram till honom. ”Min höge far skulle kalla sådant tal oförskämdhet och skicka dig till gruvorna för uppstudsighet.”

”Tur för mig att du inte är din far”, svarade Bronn. ”Jag såg en med bölder över hela näsan. Vill du ha henne?”

”Vad, och krossa ditt hjärta?” gav Tyrion igen. ”Jag ska behålla Shae. Du råkar händelsevis inte komma ihåg namnet på riddaren du tog henne ifrån? Jag vill helst inte ha honom bredvid mig i slaget.”

Bronn reste sig snabb och smidig som en katt med svärdet i handen. ”Du kommer att ha mig bredvid dig i slaget, dvärg.”

Tyrion nickade. Nattluften var varm mot hans bara hud. ”Se till att jag överlever det här slaget, så ska du få precis vad du vill ha.”

Bronn kastade långsvärdet från den högra handen till den vänstra och gjorde ett hugg. ”Vem skulle vilja döda en sådan som dig?”

”Min far bland annat. Han har placerat mig i förtruppen.”

”Jag skulle göra samma sak. En liten man med en stor sköld. Du skulle driva bågskyttarna till vansinne.”

”Jag finner dig förunderligt uppmuntrande”, sa Tyrion. ”Jag måste vara galen.”

Bronn stack svärdet i skidan. ”Troligen.”

När Tyrion kom tillbaka till tältet reste sig Shae på armbågen och mumlade sömnigt. ”Jag vaknade och hans nåd var borta.”

”Hans nåd är tillbaka nu.” Han lade sig bredvid henne.

Hennes hand sökte sig ner mellan hans förkrympta ben och fann honom hård. ”Ja, det är han”, viskade hon och smekte honom.

Han frågade henne om mannen som Bronn tagit henne ifrån och hon namngav en liten vasall till en obetydlig ung lord. ”Ni behöver inte frukta en sådan som han, ers nåd”, sa flickan med fingrarna fullt upptagna av hans mandom, ”för han är en liten man.”

”Och vad är då jag, om jag får fråga?” undrade Tyrion. ”En jätte?”

”O, ja, min jätte av huset Lannister”, spann hon och besteg honom och för en kort stund lyckades hon nästan få honom att tro på det. Tyrion somnade med ett leende på läpparna…

…och vaknade i mörkret till smattrande trumpeter. Shae skakade hans axel. ”Ers nåd”, viskade hon, ”vakna, ers nåd. Jag är rädd.”

Yrvaket satte han sig upp och kastade av sig filten. Stridshornen skallade vilt och uppfordrande i natten och manade skynda, skynda, skynda. Han hörde skrik, skramlet av spjut, hästar som gnäggade men ännu inga tecken på strid. ”Det är min fars trumpeter”, förklarade han, ”som kallar till samling. Jag trodde att pojken Starks armé fortfarande var en dagsmarsch härifrån.”

Shae skakade oförstående på huvudet med stora, ängsliga ögon.

Tyrion tog sig mödosamt upp på benen och snubblade ut medan han ropade på sin väpnare. Bleka dimslöjor kom drivande från floden genom mörkret som långa vita fingrar, och lägret vaknade till liv i kylan i den tidiga morgonen: hästar sadlades, vagnar lastades, eldar släcktes. Trumpeterna skallade igen: skynda, skynda, skynda. Riddare svingade sig upp på frustande hästar och soldater knäppte på sig svärdsgehäng medan de sprang. När Tyrion äntligen hittade Podrick låg pojken och snarkade sött, så han sparkade till honom i revbenen med tån. ”Min rustning”, befallde han, ”och snabba på.” Bronn kom travande ut ur dimman i full rustning med sin buckliga halvhjälm på huvudet. ”Vet du vad som har hänt?” frågade Tyrion.

”Pojken Stark har överlistat oss”, svarade Bronn. ”Han har tagit sig fram längs kungsvägen i skydd av mörkret, och nu står hans här bara en dryg kilometer härifrån och håller på att formera sig till strid.”

Skynda, manade trumpeterna, skynda, skynda, skynda.

”Se till att klanfolket gör sig redo.” Tyrion dök in i tältet igen. ”Var är mina kläder?” röt han åt Shae. ”Där, nej, läderhosorna. Ja, ta hit stövlarna.”

När han var färdigklädd hade väpnaren lagt fram rustningen, sådan den nu var. Tyrion ägde en vacker rustning i tung plåt som var specialtillverkad för att passa hans vanskapta kropp, men den var tyvärr i säkerhet på Casterlyklippan och det var inte han. Så han fick hålla till godo med vad han lyckats få tag i från lord Leffords förråd: pansarskjorta och brynjehuva, en död riddares halsharnesk, benskenor och harneskhandskar och spetsiga stålstövlar. En del av det var utsmyckat och en del inte, men inget passade ihop eller satt som det skulle. Bröstharnesket var avsett för en större man, och till hans överdimensionerade huvud hade de hittat en enorm tunnhjälm med en tre decimeter lång triangelformad spets högst upp.

Shae hjälpte Podrick med alla spännen och remmar. ”Gråt över mig om jag dör”, sa Tyrion till skökan.

”Hur ska ni kunna veta det om ni är död?”

”Jag kommer att veta.”

”Jag tror er.” Shae drog tunnhjälmen över huvudet på honom och Podrick satte fast den i halsharnesket. Tyrion spände på sig bältet som var tungt med både kortsvärd och dolk. Vid det laget hade stalldrängen kommit med hästen, en väldig brun hingst som bar lika tung rustning som han själv, och han behövde hjälp att sitta upp och kände sig som om han vägde minst tusen kilo. Podrick räckte honom skölden, som var av massiv bok och försedd med stålbeslag, och till sist gav de honom stridsyxan. Shae tog ett steg bakåt och granskade honom. ”Hans nåd ser skräckinjagande ut.”

”Hans nåd ser ut som en dvärg i omaka rustning”, svarade Tyrion vresigt, ”men tack för de vänliga orden. Podrick, om slaget går olyckligt för oss får du se till att damen kommer välbehållen hem.” Han saluterade henne med yxan, vände hästen och travade i väg. Magen var som en hård knut och så spänd att det gjorde ont. Bakom honom började tjänarna skyndsamt att riva hans tält. Blekt karmosinröda fingrar bredde ut sig som en solfjäder i öster då solens första strålar tittade upp över horisonten och i väster var himlen purpurfärgad och stjärnbeströdd. Tyrion undrade om det var den sista soluppgång han någonsin skulle få se. Han undrade också om det var ett tecken på feghet att han gjorde det. Funderade hans bror Jaime någonsin över döden inför en strid?

Ett stridshorn hördes långt bortifrån, ett dovt, sorgligt ljud och han kände kylan sprida sig inombords. Klanfolket svingade sig upp på sina magra bergshästar medan de svor och skämtade rått, och flera av dem verkade vara berusade. Det lilla gräs som hästarna lämnat kvar var tungt av dagg, som om en förbipasserande gud hade hällt ut en säck diamanter över jorden, och den uppgående solen jagade bort de drivande dimslöjorna då Tyrion red i väg i spetsen för sin trupp. Bergsfolket föll in i ledet, och varje klan hade formerat sig efter sin egen ledare.

I gryningsljuset vecklade lord Tywins armé ut sig som en ros av järn med glänsande taggar.

Hans farbror skulle anföra centern, och ser Kevan hade rest sina baner över kungsvägen. Med kogren hängande i bältena ställde bågskyttarna upp sig på tre långa led, både öster och väster om vägen, och stod lugnt och spände bågarna. Mellan dem formerade sig pikenerarna i fyrkanter, och bakom fanns led på led av soldater med spjut, svärd och yxor. Tre hundra tungt beväpnade ryttare omgav ser Kevan och vasallerna Lefford, Lydden och Serrett med alla deras edsvurna män.

Den högra flanken bestod av enbart rytteri, omkring fyra tusen man i full rustning. Mer än tre fjärdedelar av riddarna var samlade där och de såg ut som en jättelik näve av stål. Ser Addam Marbrand förde befälet, och Tyrion såg hans baner då banerföraren skakade ut det: ett brinnande träd på orange och rökfärgad botten. Bakom honom vajade ser Flements purpurfärgade enhörning, Crakehalls svart- och vitbrokiga vildsvin, Swyfts stridstupp och många, många fler.

Fadern intog sin plats på kullen där han sovit med reservtrupperna runt omkring sig. Det var en stor styrka på fem tusen man, hälften beridna och hälften fotsoldater. Lord Tywin anförde nästan alltid reservtrupperna och han brukade välja en högt belägen punkt där han kunde se slaget utveckla sig och sätta in sina styrkor där de bäst behövdes.

Till och med på avstånd var fadern praktfull. Tywin Lannisters stridsrustning överglänste till och med hans son Jaimes förgyllda rustning. Manteln var sydd av oräkneliga lager guldtyg och så tung att den knappt rörde sig när han gick och så omfångsrik att den täckte större delen av hingstens bakdel då han satt i sadeln. Inget vanligt spänne klarade en sådan tyngd, så manteln hölls på plats av ett par lejoninnor i miniatyr som satt hopkrupna på hans axlar redo att ta språnget. Deras make, en lejonhanne med magnifik man, vilade rytande och med utsträckt tass ovanpå lord Tywins tunnhjälm. Alla tre lejonen var av guld med rubiner till ögon. Rustningen var gjord av tung stålplåt som var överdragen med mörkt karmosinröd emalj och benskenorna och harneskhandskarna var prydda med slingor i guld. Rondellerna såg ut som gyllene solar, alla spännen var förgyllda och det röda stålet så välpolerat att det sken som eld i ljuset från den uppgående solen.

Tyrion kunde höra mullret från fiendens trummor nu, och han mindes Robb Stark som han senast sett honom i faderns högsäte i stora salen på Vinterhed med ett draget, glänsande svärd i handen. Han mindes hur skräckvargarna hade dykt upp ur skuggorna och gått till anfall mot honom, och plötsligt såg han dem för sig igen, morrande och nafsande och med sina blottade tänder alldeles intill hans ansikte. Skulle pojken ta med sig vargarna i kriget? Tanken gjorde honom illa till mods.

Nordborna skulle vara utmattade efter sin långa sömnlösa marsch, och Tyrion undrade vad pojken egentligen hade tänkt på. Trodde han verkligen att han kunde överrumpla dem medan de sov? Den chansen var inte stor, för vad man än kunde säga om Tywin Lannister så var han inte dum.

Förtruppen höll på att formera sig till vänster om honom. Han fick syn på baneret först, tre svarta hundar på gul botten, och under det satt ser Gregor på den största häst Tyrion någonsin sett. Bronn kastade en blick på honom och flinade. ”Följ alltid efter en stor man då du ger dig ut på slagfältet.”

Tyrion tittade frågande på honom. ”Varför det?”

”De är sådana utmärkta måltavlor, och den där kommer alla bågskyttar att sikta på.”

Tyrion skrattade och såg med ens Berget som rider med nya ögon. ”Det har jag aldrig tänkt på.”

Clegane tillät sig inte någon som helst prakt, och hans rustning var av glanslös, grå stålplåt, som flitig användning gjort full av rispor och märken, och den pryddes varken av emblem eller andra utsmyckningar. Han placerade ut sina män genom att peka med klingan, ett tvåhandsslagsvärd som ser Gregor viftade med lika lätt med en hand som en mindre man skulle vifta med en dolk. ”Var och en som försöker ta till flykten hugger jag själv ner”, röt han just som han fick syn på Tyrion. ”Dvärg! Ta vänstra flanken och håll floden om du kan.”

För att komma runt deras vänstra flank skulle pojken Stark behöva hästar som kunde springa på vattnet. Tyrion ledde sina män mot flodbanken. ”Titta”, ropade han och pekade med yxan. ”Floden.” En filt av blek dimma klängde sig fortfarande fast vid vattenytan och där under forsade det mörkgröna vattnet förbi. Vid strandkanten var floden grund, men bottnen var gyttjig och vassen växte tät. ”Den där floden är vår, och vad som än händer ska ni hålla er nära vattnet. Förlora det aldrig ur sikte, och låt ingen fiende komma mellan oss och vår flod. Om de besudlar vårt vatten ska ni hugga av dem mandomen och mata fiskarna med den.”

Shagga hade en yxa i vardera handen, och han slog ihop dem så att det ekade om det. ”Halvman!” skrek han. Andra stenkråkor tog upp ropet liksom svartöron och månbröder. De brända männen skrek inte men de skramlade med svärd och spjut. ”Halvman! Halvman! Halvman!”

Tyrion red runt i en cirkel för att få en överblick över slagfältet. Marken var kuperad och ojämn här, mjuk och lerig nära floden och steg sedan långsamt mot kungsvägen, och bortom den, mot öster, var den stenig och hård. Det växte några träd här och var på sluttningarna, men större delen av landområdet hade röjts och planterats. Hjärtat dunkade i bröstet i takt med trummorna och under lagren av läder och stål var pannan kall av svett. Han såg ser Gregor rida fram och tillbaka längs linjen medan han skrek och gestikulerade. Även den här flanken bestod av endast rytteri, men medan den högra var som en brynjeklädd näve av riddare och tungt beväpnade lansiärer bestod förtruppen av Västerns avskräde: beridna bågskyttar i läderjackor, ett myller av odisciplinerade friryttare och soldenärer, lantarbetare på arbetshästar beväpnade med liar och sina fäders rostiga svärd, oerfarna pojkar från fattigkvarteren i Lannishamn och så Tyrion och hans bergsfolk.

”Kråkmat”, muttrade Bronn bredvid honom och gav uttryck åt Tyrions tankar. Han kunde bara nicka. Hade fadern förlorat förståndet? Inga pikenerare, för få bågskyttar, en knapp handfull riddare, illa beväpnade män utan rustning under befäl av ett odjur som inte kunde tänka utan bara styrdes av sitt raseri. Hur kunde fadern förvänta sig att denna brokiga och orutinerade samling skulle kunna hålla vänsterflanken?

Han fick inte tid att tänka mer på saken. Trummorna var så nära nu att slagen gick honom på nerverna och fick det att börja rycka i händerna. Bronn drog sitt långsvärd och plötsligt var fienden där framför dem. De vällde över kullarna och avancerade med taktfasta steg bakom en mur av sköldar och pikar.

Vid alla gudar, så många de är, tänkte Tyrion trots att han visste att fadern hade fler män på slagfältet. Deras kaptener anförde dem på stridshästar i rustning och bredvid red banerförarna. Han såg ätten Hornwoods älgtjur, Karstarks strålande sol, lord Cerwyns stridsyxa, ätten Glovers brynjeklädda knytnäve…och Freys tvillingborgar, blått på grått. Och fadern som varit så säker på att lord Walder inte skulle röra sig ur fläcken! Huset Starks vita baner syntes överallt och de grå skräckvargarna tycktes springa och hoppa där baneren vajade och fladdrade på sina höga stänger. Var är pojken? undrade Tyrion.

Ett stridshorn skallade. Ett långt, lågt ljud som lät lika avskräckande som den kalla vinden från norr. Ätten Lannisters trumpeter svarade, fräckt och trotsigt, men ändå tyckte Tyrion att de lät svagare på något sätt och ängsligare. Han kände hur magen gjorde uppror och hoppades att han inte skulle dö mitt under ett diarréanfall.

Då ljudet från stridshornen dog bort fylldes luften av ett vinande och en störtskur av pilar steg upp från hans högra sida där vägen var flankerad av bågskyttar. Nordborna började springa och ropade medan de anföll, men pilarna vräkte ner på dem som hagel, hundratals, tusentals, och ropen övergick i skrik av smärta när män snavade och föll. Då var redan en andra pilskur i luften och bågskyttarna höll som bäst på att sätta en tredje pil i bågen.

Trumpeterna skallade igen. Ser Gregor viftade med sitt jättesvärd och röt ett kommando och tusen röster svarade skrikande. Tyrion sporrade hästen och bidrog med sin röst till kakofonin, och förtruppen vällde framåt. ”Håll floden!” skrek han till klanfolket medan de red. ”Kom ihåg att hålla er till floden.” Han förde fortfarande befälet då de föll i galopp tills Chella gav ifrån sig ett blodisande skri och galopperade förbi honom och Shagga tjutande följde efter. De andra i klanfolket satte efter dem och lämnade kvar Tyrion i kölvattnet.

En halvmåne av spjutbeväpnade fiender hade formerat sig framför dem, en dubbel igelkott med taggar av stål som väntade bakom höga eksköldar prydda med ätten Karstarks strålande sol. Gregor Clegane nådde först fram till dem i spetsen för pansarklädda veteraner i kilformering. Hälften av hästarna skyggade i sista sekunden och vände om inför raden av spjut. De andra dog då vassa stålspetsar slet upp bröstet på dem. Tyrion såg dussintalet män falla. Cleganes hingst stegrade sig och sparkade vilt omkring sig med järnskodda hovar då en hullingförsedd spjutspets stacks i halsen på honom. Galen av smärta kastade sig hästen in i leden av soldater. Spjut kastades mot honom från alla håll, men sköldmuren vek sig under hans tyngd och nordborna snubblade bort från djurets dödskamp. Samtidigt som hästen tuggade fradga och drog sitt sista andetag reste sig Berget som rider oskadd och började slå omkring sig med sitt tvåhandsslagsvärd.

Shagga störtade igenom öppningen med andra stenkråkor tätt i hälarna innan sköldarna hann stängas igen. Tyrion skrek: ”Brända män! Månbröder! Följ mig!” Men de flesta av dem var före honom. Han såg Timett son av Timett hoppa då hästen dog under honom i full karriär, såg en månbroder spetsas på ett av ätten Karstarks spjut, såg Conns häst krossa en mans revben med en spark. En skur av pilar regnade ner över dem, och var de kom ifrån kunde han inte säga, men de föll både på ätten Starks och Lannisters soldater och studsade mot rustningar eller trängde in i kroppar. Tyrion höjde skölden och gömde sig under den.

Igelkotten höll på att rämna och nordborna vek undan för den överlägsna beridna styrkan. Tyrion såg Shagga träffa en spjutbeväpnad man mitt i bröstet då den dåren springande gick till anfall, såg hans yxa skära genom brynja och läder, muskler och lungor. Mannen var död innan han föll med yxhuvudet sittande i bröstet, men ändå red Shagga vidare och klöv en sköld i två delar med sin vänstra stridsyxa medan liket lealöst släpades med på hans högra sida. Till slut gled den döde mannen av, och Shagga slog ihop sina två yxor och tjöt.

Vid det laget hade Tyrion fienden över sig och striden krympte till de få meterna mark runt omkring hans häst. En soldat högg mot hans bröst och hans yxa for ut och slog spjutet åt sidan. Mannen gick till anfall igen, men Tyrion sporrade hästen och hoppade över honom. Bronn var omgiven av tre fiender, men han högg huvudet av den förste och skar upp ansiktet på den andre.

Ett spjut kom susande mot Tyrion från vänster och slog i skölden med en dov duns. Han vände hästen och satte efter den som kastat spjutet, men mannen höll skölden över huvudet. Tyrion cirklade runt honom och lät yxslagen hagla på träet. Ekflisorna yrde tills nordbon förlorade fotfästet och halkade och föll platt på rygg med skölden ovanför sig. Han var utom räckhåll för Tyrions yxa och det var för besvärligt att sitta av, så han lämnade honom där och red efter en annan man som han anföll bakifrån med ett svepande hugg som kändes ända upp i axeln. Det gav honom ett ögonblicks andrum och han höll in hästen och såg sig om efter floden. Där var den, till höger om honom. På något sätt hade han svängt runt ett halvt varv.

En av de brända männen red förbi hopsjunken på hästen. Ett spjut hade körts i magen på honom och stack ut genom ryggen. Han gick inte att rädda, men då Tyrion såg en nordbo springa fram och sträcka sig efter tyglarna anföll han.

Mannen mötte honom med svärdet i handen. Han var lång och mager och klädd i lång ringbrynja och harneskhandskar av stål, men han hade tappat hjälmen och blodet rann ner i ögonen från ett sår i pannan. Tyrion siktade mot hans ansikte, men mannen slog yxan åt sidan. ”Dvärg”, skrek han. ”Dö.” Han rörde sig i cirkel medan Tyrion red runt honom och högg mot hans huvud och axlar. Stål brakade samman med stål och Tyrion insåg snart att den långe mannen var både snabbare och starkare än han själv. Var i alla sju helveten fanns Bronn? ”Dö”, grymtade mannen och högg vilt efter honom och Tyrion hann nätt och jämnt få upp skölden i tid. Träet tycktes explodera av det kraftiga hugget och föll till marken i bitar. ”Dö! ” vrålade soldaten, kom närmare och gav Tyrion ett slag över tinningen som var så hårt att det rungade i huvudet. Klingan gav ifrån sig ett fasansfullt, skrapande ljud då han drog tillbaka den över stålet. Den långe mannen flinade tills Tyrions stridshäst snabb som en orm bet honom så djupt i kinden att benet syntes. Då skrek han. Tyrion begravde yxan i hans huvud. ”Dö själv”, sa han och det gjorde mannen.

Då han ryckte loss bladet hörde han ett rop. ”Eddard!” klingade en röst. ”För Eddard och Vinterhed!” Riddaren kom dundrande emot honom medan han svingade en spikbesatt morgonstjärna runt huvudet, och deras stridshästar brakade samman innan Tyrion ens hann öppna munnen och ropa på Bronn. Den högra armbågen exploderade av smärta då spikarna trängde igenom den tunna metallen vid leden. På ett kick var yxan borta och han trevade efter svärdet, men morgonstjärnan snurrade redan runt och närmade sig hans ansikte. Det hördes ett vämjeligt krasande ljud och så föll han. Tyrion mindes inte att han träffat marken, men då han tittade upp hade han bara himmel ovanför sig. Han rullade över på sidan och försökte ta sig upp på benen, men hela kroppen dunkade av smärta och det gjorde alldeles för ont. Riddaren som fällt honom tornade upp sig ovanför honom. ”Dvärgen Tyrion”, sa han med dånande röst, ”du är min. Ger du dig, Lannister?”

Ja, tänkte Tyrion, men ordet fastnade i halsen. Han gav ifrån sig ett kraxande ljud och försökte komma upp på knä medan han famlade efter ett vapen. Svärdet, dolken, vad som helst…

”Ger du dig?” Riddaren såg enorm ut där han satt på sin bepansrade stridshäst. Både mannen och hästen verkade jättelika och morgonstjärnan snurrade makligt runt. Tyrions händer var som förlamade, han såg suddigt och skidan var tom. ”Ge dig eller dö”, förkunnade riddaren och morgonstjärnan snurrade fortare och fortare.

Tyrion kom vingligt på fötter och körde huvudet i hästens mage. Djuret gav till ett fasansfullt skrik och stegrade sig. Det försökte vrida sig loss från smärtan och en dusch av blod och inälvor sköljde över Tyrions ansikte. Hästen föll som ett jordskred, och i nästa stund var visiret täckt av lera och något tryckte mot foten. Han lyckades slita sig loss och strupen var så hopsnörd att han knappt förmådde tala. ”…ger…”, lyckades han kraxa fram.

”Ja”, stönade en röst tjock av smärta.

Tyrion skrapade bort leran från visiret så att han kunde se igen. Hästen hade fallit på sin egen ryttare och riddarens ben satt fast och armen han använt för att hejda fallet var vriden i en konstig vinkel. ”Jag ger mig”, upprepade han och trevade vid bältet med sin friska hand och drog ett svärd som han kastade för Tyrions fötter. ”Jag ger mig, ers nåd.”

Omtumlad ställde sig Tyrion på knä och tog upp klingan. Det dunkade av smärta i armbågen då han rörde armen. Striderna tycktes ha dragit sig ifrån honom, och på den här delen av slagfältet var det ingen kvar utom ett stort antal lik. Korparna kretsade redan runt och landade för att äta. Han såg att ser Kevan hade ryckt fram med centern för att hjälpa förtruppen och hans massformering av pikenerare hade trängt tillbaka nordborna mot kullarna. De slogs på sluttningarna där pikarna kördes mot ännu en mur av sköldar, fast de här var ovala och förstärkta med järnnitar. Medan han tittade på fylldes luften av pilar igen och männen bakom ekmuren kröp ihop under den mördande elden. ”Jag tror ni håller på att förlora, ser”, sa han till riddaren under hästen. Mannen svarade inte.

Ljudet av hovar bakom ryggen fick honom att svänga runt trots att han hade så ont i armbågen att han knappt förmådde lyfta svärdet. Bronn höll in hästen och tittade ner på honom.

”Det var inte stor nytta man hade av dig”, påpekade Tyrion.

”Det verkar som om du klarade dig bra på egen hand”, svarade Bronn, ”men du har tappat bort spetsen på hjälmen.”

Tyrion kände på ovansidan av tunnhjälmen. Spetsen hade gått av. ”Jag har inte tappat bort den, för jag vet precis var den finns. Kan du se min häst någonstans?”

När de äntligen hittade hästen hade trumpeterna skallat igen och lord Tywins reservtrupper svepte fram längs floden. Tyrion såg sin far dundra fram över slagfältet med ätten Lannisters baner i karmosinrött och guld vajande över huvudet. Fem hundra riddare omgav honom med solen gnistrande i lansspetsarna. Resterna av ätten Starks linjer krossades som glas under deras våldsamma anfall.

Eftersom armbågen var svullen och dunkade av smärta gjorde Tyrion inget försök att delta i blodbadet utan red i väg tillsammans med Bronn för att leta efter sina män. Han fann många bland de döda. Ulf son av Umar låg i en pöl av stelnat blod med armen avhuggen vid armbågen och ett dussin av sina månbröder omkring sig. Shagga låg hopsjunken under ett träd genomborrad av pilar med Conns huvud i knäet. Tyrion trodde att bägge två var döda, men då han satt av öppnade Shagga ögonen och sa: ”De har dödat Conn son av Coratt.” Den stilige Conn hade inte en skråma utom den röda blodfläcken på bröstet där spjutet trängt in. Det var först då Bronn drog upp Shagga på fötter som den store mannen tycktes lägga märke till pilarna. Han drog ut dem en efter en och förbannade hålen de gjort i hans lager av ringbrynja och läder, och han tjöt som en gris då de hjälpte honom med dem som satt i köttet. Chella dotter av Cheyk kom ridande medan de höll på att plocka ut pilarna ur Shagga och visade dem fyra öron som hon tagit. Timett hittade de där när han höll på att plundra de dödas lik tillsammans med sina brända män. Av de tre hundra i klanfolket som ridit ut i striden tillsammans med Tyrion Lannister hade kanske hälften överlevt.

Han lämnade kvar de levande att ta hand om de döda, skickade Bronn efter sin tillfångatagne riddare och gav sig i väg för att leta upp fadern. Lord Tywin satt vid floden och drack vin ur en juvelbesatt bägare medan hans väpnare höll på att knäppa upp spännena på bröstharnesket. ”En strålande seger”, sa ser Kevan när han fick syn på Tyrion, ”och dina vildar kämpade bra.”

Faderns blekgröna, guldfläckiga ögon vilade på honom och blicken var så kall att Tyrion rös. ”Blev du förvånad, far?” undrade han. ”Störde det dina planer? Det var väl meningen att vi skulle bli slaktade?”

Lord Tywin tömde bägaren med uttryckslöst ansikte. ”Jag placerade de minst disciplinerade männen på vänsterflanken, det stämmer, och jag hade räknat med att de inte skulle hålla stånd. Robb Stark är en grön pojke som troligen är begåvad med mer mod än klokhet, och jag hade hoppats att då han såg vår vänsterflank bryta samman och retirera skulle han störta efter genom gapet. När han väl var igenom skulle ser Kevans pikenerare svänga runt, ta honom i flanken och driva ner honom i floden medan jag ryckte fram med reservtrupperna.”

”Och du tyckte det var bäst att placera mig mitt i blodbadet utan att avslöja dina planer för mig.”

”En spelad reträtt är inte lika övertygande”, påpekade fadern, ”och jag hade ingen större lust att anförtro mina planer till en man som umgås med soldenärer och vildar.”

”Då var det ju synd att mina vildar korsade dina planer.” Tyrion drog av sig harneskhandsken och lät den falla till marken samtidigt som han gjorde en grimas av smärta.

”Pojken Stark visade sig försiktigare än jag hade väntat av en som är så ung”, erkände lord Tywin, ”men en seger är en seger. Du tycks vara sårad.”

Tyrions högra arm var genomdränkt av blod. ”Vänligt av dig att lägga märke till det, far”, sa han genom sammanbitna tänder. ”Får jag besvära dig med att skicka efter en livmedikus? Såvida du inte tilltalas av tanken på att ha en enarmad dvärg till son…”

Någon ropade enträget ”Lord Tywin!” och fick fadern att vända på huvudet innan han hann svara. Tywin Lannister reste sig samtidigt som ser Addam Marbrand hoppade av hästen, som var löddrig och blödde ur munnen. Ser Addam föll på knä. Det var en skranglig man med mörkt kopparfärgat hår som gick ner till axlarna och han var iförd en rustning av glänsande bronsfärgat stål med sitt hus brinnande träd etsat i svart på bröstharnesket. ”Ers nåd, vi har tagit några av deras befälhavare: lord Cerwyn, ser Wylis Manderly, Harrion Karstark, fyra av ätten Frey. Lord Hornwood är död och jag är rädd för att Roose Bolton har undflytt oss.”

”Och pojken?” frågade lord Tywin.

Ser Addam tvekade. ”Pojken Stark var inte med dem, ers nåd. Det sägs att han gick över floden vid Tvillingborgarna med större delen av sitt rytteri och är på väg i sporrsträck mot Flodvattnet.”

En grön pojke, hade fadern sagt, som troligen är begåvad med mer mod än klokhet. Tyrion skulle ha skrattat om det inte gjort så förtvivlat ont.

CATELYN

Skogen var full av viskningar.

Månskenet spelade på det virvlande vattnet i bäcken som slingrade sig genom dalgången långt där nere. Stridshästarna gnäggade lågt där de stod under träden och skrapade med hovarna i den fuktiga, lövtäckta marken medan männen nervöst skämtade med lågmälda röster. Då och då hörde hon klangen av spjut och ett svagt metalliskt klirrande från ringbrynjor, men även de ljuden var dämpade.

”De borde inte dröja länge nu, ers nåd”, sa Hallis Mollen. Han hade utbett sig äran att få skydda henne under de förestående striderna, för det var hans rättighet som vaktkapten på Vinterhed, och Robb hade inte förvägrat honom den. Catelyn hade trettio man omkring sig med uppgift att skydda henne och föra henne välbehållen hem till Vinterhed om striderna gick illa för dem. Robb hade velat ha femtio och hon hade hävdat att det räckte med tio eftersom han skulle behöva varenda stridsduglig man han hade. Det slutade med en kompromiss på trettio som ingen av dem var glad åt.

”De kommer när de kommer”, svarade Catelyn, och då de gjorde det skulle de föra döden med sig. Hallis död kanske eller hennes eller Robbs. Ingen gick säker och inget liv var utom fara, men Catelyn var ändå nöjd med att vänta, att lyssna till ljuden i viskande skogen och det svaga bruset från bäcken medan hon kände den varma vinden i håret.

Hon var trots allt inte ovan vid att ge sig till tåls, för männen i hennes liv hade alltid låtit henne vänta. ”Håll utkik efter mig, lilla Cat”, brukade fadern säga när han red i väg till hovet eller en marknad eller ut i strid. Och det gjorde hon och stod tålmodigt på Flodvattnets murkrön medan vattnet i Röda floden och Tummelsten flöt förbi. Han kom inte alltid tillbaka då han sagt att han skulle, och ofta fick Catelyn vänta i dagar där hon stod och kikade ut mellan tinnar och genom skottgluggar innan hon fick se lord Hoster komma travande längs flodstranden på sin gamla bruna valack. ”Höll du utkik efter mig?” brukade han fråga samtidigt som han böjde sig ner och gav henne en kram. ”Gjorde du det, lilla Cat?”

Brandon Stark hade också bett henne vänta. ”Jag blir inte borta länge, min kära”, hade han lovat, ”och så snart jag kommer tillbaka ska vi gifta oss.” Men när den stora dagen äntligen var inne var det hans bror Eddard som stod bredvid henne i kapellet.

Ned hade knappt stannat två veckor hos sin nya brud innan han också red ut i krig med löften på läpparna, men han hade åtminstone lämnat henne med mer än ord, för han hade gett henne en son. Nio månader hade kommit och gått och sedan föddes Robb på Flodvattnet medan hans far fortfarande krigade i Södern. Hon hade fött fram honom i blod och smärta utan att veta om Ned någonsin skulle få se honom. Hennes son…och han hade varit så liten…

Och nu var det Robb hon väntade på. Robb och Jaime Lannister, den gyllene riddaren om vilken det sades att han aldrig lärt sig att vänta. ”Kungamördaren är rastlös och snabb att fatta humör”, hade farbror Brynden sagt till Robb, och han hade satsat deras liv och deras hopp om seger på att det han sagt var sant.

Om Robb var rädd syntes det i varje fall inte på honom. Catelyn iakttog sonen där han gick omkring bland männen, klappade en på axeln, skämtade med en annan och hjälpte en tredje att lugna en orolig häst. Det klirrade svagt om rustningen då han rörde sig. Det var bara hans huvud som var bart och Catelyn såg det kastanjeröda håret, som var så likt hennes eget, fläkta för den svaga vinden och undrade när hennes son blivit så stor. Han var femton och nästan lika lång som hon.

Låt honom bli ännu längre, bad hon gudarna. Låt honom bli sexton och tjugo och femtio. Barmhärtiga gudar, låt honom bli lika lång som sin far och hålla sin egen son i sina armar. Men medan hon betraktade den här reslige unge mannen med det nya skägget och skräckvargen i hälarna såg hon bara spädbarnet som de lagt vid hennes bröst på Flodvattnet för alla dessa år sedan.

Natten var varm, men tanken på Flodvattnet var nog för att få henne att huttra. Var är de? undrade hon. Kunde farbrodern haft fel? Det var så mycket som hängde på att det han berättat var sant. Robb hade gett svartfisken tre hundra utvalda män och skickat dem i förväg för att rekognoscera. ”Jaime vet inget”, hade ser Brynden sagt då han kom tillbaka, ”det kan jag våga mitt liv på, och ingen fågel har nått fram till honom, det har mina bågskyttar sett till. Vi har sett några av hans spejare, men de som såg oss fick inte leva för att tala om det för någon. Han borde ha skickat ut fler. Han vet inget.”

”Hur stor är hans här?” frågade Robb.

”Tolv tusen fotsoldater som är utspridda runt slottet i tre olika läger med floderna emellan”, svarade farbrodern med det där kärva leendet som hon mindes så väl. ”Det finns inget annat sätt att belägra Flodvattnet, men det blir ändå deras undergång. Två eller tre tusen man i rytteriet.”

”Kungamördaren har tre gånger så många män som vi”, påpekade Galbart Glover.

”Det är visst och sant”, medgav ser Brynden, ”men det finns en sak som ser Jaime saknar.”

”Vad då?” frågade Robb.

”Tålamod.”

Deras här var större nu än då de lämnade Tvillingborgarna. Lord Jason Mallister hade ridit ut från Sjögården i spetsen för sina styrkor och förenat sig med dem då de i full galopp drog förbi Blå flodens källfloder på väg söderut och även andra hade sällat sig till dem: vandrande riddare och smålorder och soldater utan herre som flytt norrut då hennes bror Edmures armé skingrades utanför Flodvattnets murar. De hade drivit på hästarna så hårt de vågade för att nå den här platsen innan Jaime Lannister fick veta att de var på väg, och nu var stunden inne.

Catelyn såg Robb sitta upp, och Olyvar Frey höll hästen åt honom: lord Walders son som var två år äldre än hennes son men tio gånger så barnslig och rädd. Han spände fast Robbs sköld och räckte honom hjälmen, och då den dolde det ansikte hon älskade så högt satt med ens en reslig ung riddare på den grå hingst som sonen suttit på. Det var mörkt under träden dit månen inte nådde, och när Robb vred på huvudet för att titta på henne såg hon bara mörker innanför visiret. ”Jag måste rida längs linjen, mor”, förklarade han, ”för far har sagt att en lord alltid måste låta sina män se honom före en strid.”

”Ge dig i väg då”, svarade hon, ”och låt dem se dig.”

”Jag ska ge dem mod”, sa Robb.

Och vem ska ge mig mod? undrade hon men sa inget och lyckades le mot honom. Robb vände den stora, grå hingsten och skrittade långsamt bort från henne med Gråvind hack i häl. Bakom honom slöt hans stridsvakt upp. Då han tvingade på Catelyn hennes skyddsvakt hade hon envisats med att även han skulle ha en vakt och vasallerna hade hållit med henne. Många av deras söner hade högljutt krävt att få äran att rida tillsammans med unge vargen som de börjat kalla honom. Torrhen Karstark och hans bror Eddard var bland de trettio i stridsvakten liksom Patrek Mallister, Lilljon Umber, Daryn Hornwood och Theon Greyjoy, inte mindre än fem av Walder Freys stora avkomma plus en del äldre män som ser Wendel Manderly och Robin Flint. En av hans vakter var till och med en kvinna: Dacey Mormont, lady Maeges äldsta dotter och arvtagare till Björnön, en lång, gänglig kvinna som fått en morgonstjärna i en ålder då de flesta flickor får dockor. En del av de andra lorderna ogillade att hon tillhörde stridsvakten, men Catelyn vägrade att lyssna på deras klagomål. ”Det här handlar inte om era hus ära utan om att hålla min son vid liv”, förkunnade hon.

Men räcker trettio om det verkligen gäller? undrade hon. Räcker det med fem tusen?

En fågel ropade svagt på avstånd, en hög, skarp drill som kändes som en iskall hand om Catelyns hals. En annan fågel svarade, en tredje, en fjärde. Hon kände väl igen deras rop från sina år på Vinterhed: snöskator. Ibland såg man dem mitt i kallaste vintern då gudaskogen låg vit och stilla, för de var nordliga fåglar.

De kommer, tänkte Catelyn.

”De kommer, ers nåd”, viskade Hallis Mollen. Det var typiskt honom att påpeka sådant som var uppenbart. ”Gudarna vare med oss.”

Hon nickade samtidigt som det blev tyst i skogen omkring dem. De var fortfarande långt borta, men i tystnaden kunde hon höra dem närma sig: trampet av många hovar, klirret av svärd, spjut och rustningar, mumlet av röster och här och var ett skratt eller en svordom.

Det kändes som om det gick eoner. Ljuden blev högre, och hon hörde fler skratt, ett kommando som skreks ut, plasken då de korsade den lilla bäcken och sedan korsade den igen. En häst frustade. En man svor. Så såg hon honom äntligen…bara en skymt mellan trädens grenar då hon tittade ner mot dalgången, men hon visste att det var han, för inte ens på långt håll gick det att ta fel på Jaime Lannister. Månskenet fick rustningen och guldet i hans hår att glänsa som silver och gjorde hans karmosinröda mantel svart. Han red utan hjälm.

Han var där och så var han borta igen och den silverglänsande rustningen doldes åter av träden. Efter honom kom andra, långa kolonner av riddare, edsvurna män och friryttare: tre fjärdedelar av Jaime Lannisters rytteri.

”Han är inte den som sitter i sitt tält medan hans timmermän bygger belägringstorn”, hade ser Brynden försäkrat, ”och han har redan tre gånger ridit ut tillsammans med sina riddare för att ta fast fiender eller storma ett fäste.”

Robb hade nickat och studerat kartan som hennes farbror ritat åt honom, för Ned hade lärt honom att läsa kartor. ”Gå till anfall mot honom här ”, hade han sagt och pekat, ”med några hundra man, inte fler, under ätten Tullys baner, och när han sätter efter dig ska vi vänta” — fingret rörde sig några centimeter åt vänster — ”här.”

Här var nattens stillhet, månsken och skuggor, en tjock matta vissna löv på marken, skogklädda bergskammar som sluttade mjukt ner mot bäcken och där undervegetationen tunnades ut allt eftersom marken sjönk.

Här var hennes son på sin hingst som kastade en sista blick på henne och höjde svärdet till hälsning.

Här var ropet från Maege Mormonts stridshorn, en lång, låg stöt som rullade ner i dalen från öster och talade om för dem att de sista av Jaimes ryttare hade gått i fällan.

Och Gråvind kastade huvudet bakåt och ylade.

Ljudet tycktes tränga rakt igenom Catelyn Stark och hon upptäckte att hon darrade. Det var ett fruktansvärt ljud, ett skrämmande ljud, och ändå fanns det musik i det också. För en kort sekund kände hon något som liknade medlidande med ätten Lannisters soldater där nere. Det är så här döden låter, tänkte hon.

Svaret kom från den bortre bergskammen då Storjon stötte i sitt horn. I öster och väster skallade ätterna Mallisters och Freys trumpeter och krävde hämnd, och i norr, där dalen smalnade av och krökte sig som en böjd armbåge, föll lord Karstarks stridshorn med sina djupa, dystra stämmor in i detta mörka korus. Män skrek och hästar stegrade sig i bäcken nedanför.

Med ens andades viskande skogen ut då bågskyttarna som Robb gömt bland trädens grenar lät sina pilar flyga och natten klövs av skriken från män och hästar. Runt omkring henne höjde ryttarna sina lansar och jorden och löven som dolt de vassa, blanka spetsarna föll av och avslöjade skarpt, glänsande stål. ”Vinterhed!” hörde hon Robb ropa medan pilarna ven igen och han försvann i trav nedför sluttningen i spetsen för sina män.

Catelyn satt orörlig på sin häst med Hallis Mollen och skyddsvakten omkring sig medan hon väntade, precis som hon många år tidigare väntat på Brandon och Ned och sin far. Hon befann sig högt uppe på bergskammen, och träden dolde det mesta av vad som hände nedanför henne. Sekunderna gick, och plötsligt var det som om hon och hennes beskyddare var ensamma i världen och alla andra hade smält in i grönskan.

Men när hon tittade tvärs över dalen mot den bortre bergskammen såg hon Storjons ryttare dyka upp ur mörkret under träden. De kom på en lång linje, en ändlös linje, och då de störtade ut ur skogen uppstod ett ögonblick, bara bråkdelen av en sekund, då allt Catelyn såg var månskenet på deras lansspetsar, som om tusen irrbloss rörde sig nedför bergskammen omvärvda av silvereld.

Så blinkade hon och de var bara män som red ner i dalen för att döda eller dö.

Efteråt kunde hon inte hävda att hon sett striden, men hon kunde höra, och dalen genljöd av ekon: det knakande ljudet då en lans bröts av, svärd som brakade samman, ropen ”Lannister” och ”Vinterhed” och ”Tully! Flodvattnet och Tully!” När hon insåg att det inte fanns något mer att se slöt hon ögonen och lyssnade och då blev striden levande runt omkring henne. Hon hörde hovslag, järnstövlar som plaskade i grunt vatten, ljudet av svärd mot eksköldar och skrapet av stål mot stål, vinandet av pilar, dunket av trummor och de skräckslagna skrien från tusentals hästar. Män svor och bad om nåd och fick det (eller fick det inte) och överlevde (eller dog). Bergskammarna tycktes spela henne underliga spratt med ljudet, och en gång hörde hon Robbs röst lika tydligt som om han stått bredvid henne då han ropade ”Hitåt! Hitåt!”. Och hon hörde hans skräckvarg morra, hörde de där långa tänderna smälla igen och ljudet av hud som slets upp, hörde skrik av rädsla och smärta från både människor och hästar. Fanns där bara en varg? Det var svårt att vara säker.

Så småningom avtog ljuden och dog bort tills man till slut bara hörde vargen. Då en röd gryning randades i öster började Gråvind yla.

Robb kom tillbaka till henne på en annan häst, han red en skäckig valack i stället för den grå hingsten som han ridit ner i dalen på. Varghuvudet på hans sköld var söndertrasat och man såg det nakna träet där djupa hack gjorts i ekvirket, men Robb själv verkade oskadd. Fast då han kom närmare upptäckte Catelyn att högra harneskhandsken och ärmen på hans vapenrock var svarta av blod. ”Du är skadad”, sa hon.

Robb lyfte handen och öppnade och slöt fingrarna. ”Nej”, svarade han. ”Det här är…Torrhens blod, kanske, eller…” Han skakade på huvudet. ”Jag vet inte vems.”

Efter honom uppför sluttningen kom en trupp smutsiga, tilltygade och flinande fotsoldater med Theon och Storjon i spetsen. Mellan sig släpade de ser Jaime Lannister. De kastade omkull honom på marken framför hennes häst. ”Kungamördaren”, tillkännagav Hallis helt i onödan.

Lannister höjde huvudet. ”Lady Stark”, sa han och ställde sig på knä. Det rann blod nedför ena kinden från ett jack i huvudet, men det svaga gryningsljuset fick hans hår att åter glänsa som guld. ”Jag skulle vilja erbjuda er mitt svärd, men jag tycks ha förlagt det.”

”Det är inte ert svärd jag vill ha, ser Jaime”, svarade hon, ”utan min far och min bror Edmure, mina döttrar och min make.”

”Jag är rädd för att jag har förlagt dem också.”

”Det var synd”, sa Catelyn kallt.

”Döda honom, Robb”, uppmanade Theon Greyjoy. ”Hugg huvudet av honom.”

”Nej”, invände hennes son och drog av sig den blodiga handsken, ”för han är till större nytta levande än död, och min far har aldrig tolererat att man mördar fångar efter en strid.”

”En klok man”, inföll Jaime Lannister, ”och ärbar.”

”För bort honom och slå honom i järn”, sa Catelyn.

”Gör som min mor säger”, befallde Robb, ”och se till att han är strängt bevakad, för lord Karstark vill se hans huvud spetsat på en påle.”

”Det vill han”, höll Storjon med och gjorde en gest. Lannister fördes bort för att bli omplåstrad och slagen i bojor.

”Varför skulle lord Karstark vilja se honom död?” frågade Catelyn.

Robb tittade bort mot skogen med samma dystra blick som Ned ofta hade. ”Han…dödade dem…”

”Lord Karstarks söner”, förklarade Galbart Glover.

”Bägge två”, sa Robb, ”både Torrhen och Eddard, och Daryn Hornwood också.”

”Ingen kan anklaga Lannister för att sakna mod”, tillade Glover, ”för när han såg att allt var förlorat samlade han ihop sina vasaller och lyckades slå sig ända upp till bergskammen där han hoppades nå lord Robb och hugga ner honom. Och det var han nära att göra.”

”Han förlade sitt svärd i Eddard Karstarks hals sedan han huggit av Torrhen handen och kluvit Daryn Hornwoods skalle”, berättade Robb, ”och hela tiden ropade han på mig. Om de inte hade försökt stoppa honom…”

”…skulle jag nu sörja i stället för lord Karstark”, avbröt Catelyn. ”Dina män gjorde vad de hade svurit att göra, Robb: de dog medan de skyddade sin länsherre. Sörj dem och hedra dem för deras tapperhet men inte nu, för du har inte tid med sorg. Du har kanske huggit huvudet av ormen, men tre fjärdedelar av dess kropp ringlar sig fortfarande runt min fars slott. Vi har vunnit ett slag, inte ett krig.”

”Men vilket slag!” utbrast Theon Greyjoy med iver i rösten. ”Riket har inte sett en sådan seger sedan Slaget på eldens fält, ers nåd, och jag kan slå vad om att ätten Lannister förlorade tio man för var och en av våra som föll. Vi har tagit nästan hundra riddare till fånga och ett dussintal vasaller: lord Westerling, lord Banefort, ser Garth Greenfield, lord Estren, ser Tytos Brax, Mallor från Dornien och tre ur ätten Lannister förutom Jaime, lord Tywins båda systersöner och hans döde brors son…”

”Och lord Tywin?” avbröt Catelyn. ”Har ni möjligen tagit lord Tywin till fånga, Theon?”

”Nej”, svarade Greyjoy och hejdade sig tvärt.

”Innan ni har gjort det är det här kriget långt ifrån över.”

Robb höjde huvudet och strök håret ur ögonen. ”Min mor har rätt. Vi måste bege oss till Flodvattnet.”

DAENERYS

Flugorna surrade långsamt runt khal Drogo och det låga, knappt hörbara ljudet fyllde Dany med skräck.

Solen stod högt och vräkte obarmhärtigt ner, och skimrande vågor av hetta slog ut från utlöparna till de låga kullarna. En liten rännil av svett sipprade sakta mellan Danys svällande bröst. De enda ljud som hördes var det stadiga klappret från hästarnas hovar, det rytmiska pinglandet av bjällrorna i Drogos hår och rösterna långt bakom dem.

Dany betraktade flugorna.

De var stora som bin, feta, purpurfärgade och glänsande, och dothrakierna kallade dem blodflugor. De levde i sumpmarker och stillastående dammar, sög blod från både människor och hästar och lade sina ägg i döda och döende. Drogo avskydde dem. Så snart en kom i närheten av honom brukade handen skjuta ut snabbt som en anfallande orm och sluta sig om den. Hon hade aldrig sett honom missa. Han brukade hålla flugan instängd i sin stora näve tillräckligt länge för att höra dess ursinniga surrande, så kramade fingrarna åt och då han öppnade handen igen var flugan bara en röd fläck på hans handflata.

Nu kröp en över bakdelen på hans hingst och hästen viftade irriterat på svansen för att få bort den. Andra flög omkring Drogo, närmare och närmare, men khalen reagerade inte. Hans blick var fäst på avlägsna bruna kullar och han höll tyglarna löst i händerna. Under den målade västen täckte ett omslag av fikonlöv och torkad blå lera såret på hans bröst. De örtkunniga kvinnorna hade gjort det åt honom, för Mirri Maz Duurs grötomslag hade kliat och bränt, och han hade slitit bort det för sex dagar sedan samtidigt som han förbannade henne och kallade henne maegi. Leromslaget var skönare och kvinnorna gjorde även vallmomjölk åt honom, vilket han druckit tappert de senaste dagarna; och när det inte var vallmomjölk var det jäst stomjölk eller pepparöl.

Men han rörde knappt maten och kastade sig stönande av och an på nätterna, och Dany kunde se hur härjat hans ansikte blivit. Rhaego var orolig i hennes mage och sparkade som en hingst, men inte ens det väckte Drogos intresse som det gjort tidigare. Var morgon upptäckte hon nya smärtrynkor i hans ansikte då han vaknade ur sin oroliga sömn. Och nu denna tystnad. Den gjorde henne rädd. Sedan de satt upp i gryningen hade han inte sagt ett ord, och när hon talade till honom fick hon bara en grymtning till svar, och sedan middagstid hade hon inte ens fått det.

En av blodflugorna landade på den bara huden på khalens axel. En annan kretsade runt, satte sig på halsen och kröp upp mot munnen. Khal Drogo vajade i sadeln och bjällrorna pinglade medan hingsten stadigt fortsatte framåt i skritt.

Dany satte hälarna i sidorna på sin silver och red närmare. ”Drogo”, sa hon mjukt, ”mitt livs måne.”

Han tycktes inte höra. Blodflugan kröp upp under hängmustaschen och satte sig i näsvecket. ”Drogo”, flämtade Dany, sträckte ut handen och rörde vid hans arm.

Khal Drogo vacklade till i sadeln, började långsamt glida åt sidan och föll sedan tungt av hästen. Flugorna skingrades men kom snart tillbaka och satte sig på honom där han låg.

”Nej”, sa Dany och höll in hästen, och för en gångs skull brydde hon sig inte om magen då hon gled av hästen och rusade fram till honom.

Gräset under Drogo var brunt och torrt. Han skrek högt av smärta när Dany ställde sig på knä bredvid honom. Det rosslade i bröstet då han andades och han såg på henne utan att känna igen henne. ”Min häst”, flämtade han. Dany borstade bort flugorna från hans bröst och smällde en precis som han skulle ha gjort. Huden brände under fingrarna.

Khalens blodsryttare hade inte varit långt efter dem och hon hörde Haggo ropa då de kom galopperande. Cohollo hoppade av hästen. ”Blod av mitt blod”, sa han och föll på knä. De båda andra satt kvar i sadeln.

”Nej”, stönade khal Drogo och försökte göra sig fri från Danys armar, ”måste rida. Rida. Nej.”

”Han föll av hästen”, sa Haggo och stirrade. Det breda ansiktet var uttryckslöst, men rösten var blytung.

”Säg inte så”, bad Dany. ”Vi har ridit tillräckligt långt i dag och vi slår läger här.”

”Här?” Haggo såg sig omkring. Landskapet var brunt, kargt och förtorkat. ”Det här är ingen plats att slå läger på.”

”En kvinna kan inte befalla oss att göra halt”, insköt Qotho, ”inte ens en khaleesi.”

”Vi slår läger här”, upprepade Dany. ”Haggo, säg åt dem att det var khal Drogo som gav order om att göra halt, och om någon frågar varför ska du svara att jag inte orkade fortsätta längre i mitt tillstånd. Cohollo, hämta slavarna, för de måste genast sätta upp khalens tält. Qotho…”

”Ni befaller inte över mig, khaleesi”, avbröt Qotho.

”Leta reda på Mirri Maz Duur”, sa hon åt honom. Gudsfrun vandrade bland de andra av lammfolket i den långa slavkaravanen. ”För hit henne och hennes träkista.”

Qotho blängde ilsket på henne med ögon hårda som flinta. ”Maegin.” Han spottade. ”Det vägrar jag att göra.”

”Du ska göra det”, förkunnade Dany, ”annars ska Drogo få veta varför du trotsade mig när han vaknar.”

Rasande vände Qotho hingsten och galopperade i väg, men Dany visste att han skulle komma tillbaka med Mirri Maz Duur hur illa han än tyckte om det. Slavarna reste khal Drogos tält under ett klipputsprång vars skugga gav lite skydd mot den stekande eftermiddagssolen. Ändå var det kvävande hett under sidentaket då Irri och Doreah hjälpte Dany att leda in Drogo i tältet. Tjocka, mönstrade mattor hade lagts ut på marken och i hörnen låg kuddar utspridda. Eroeh, den blyga flickan som Dany räddat utanför lammfolkets lermurar, ställde in ett fyrfat. De lade ner Drogo på en vävd matta. ”Nej”, muttrade han på det gemensamma språket, ”nej, nej.” Det var allt han sa, allt han verkade kunna säga.

Doreah lossade på medaljongbältet och tog av honom västen och benlädren medan Jhiqui knäböjde vid hans fötter för att snöra upp ridsandalerna. Irri ville lämna tältflikarna öppna för att släppa in brisen, men Dany förbjöd det, för hon ville inte att någon skulle se Drogo så här, svag och yrande. När hennes khas kom posterade hon dem utanför som vakt. ”Släpp inte in någon utan mitt tillstånd”, sa hon åt Jhogo. ”Ingen.”

Eroeh stirrade skrämt på Drogo där han låg. ”Han är döende”, viskade hon.

Dany gav henne en örfil. ”Khalen kan inte dö, för han är far till hingsten som bestiger världen. Hans hår har aldrig blivit klippt och han bär fortfarande de bjällror som hans far gav honom.”

”Khaleesi”, sa Jhiqui, ”han föll av hästen.”

Darrande och med ögonen fulla av tårar vände sig Dany bort från dem. Han föll av hästen! Det var sant, hon hade själv sett det liksom blodsryttarna och tjänarinnorna och männen i hennes khas. Och hur många fler? De kunde inte hålla det hemligt, och Dany visste vad det betydde. En khal som inte kunde rida kunde inte härska, och Drogo hade fallit av hästen.

”Vi måste bada honom”, sa hon envist. Hon fick inte tappa modet. ”Irri, se till att kopparbaljan genast bärs hit. Doreah, Eroeh, leta reda på vatten, kallt vatten, för han är så het.” Det kändes som om han brann.

Slavarna ställde den tunga baljan i ett hörn av tältet och då Doreah kom med det första kruset vatten fuktade Dany en bit siden som hon lade på Drogos brännheta panna. Hans blick vilade på henne, men han såg inte, och när munnen öppnades kom inga ord, bara ett stön. ”Var är Mirri Maz Duur?” frågade hon otåligt, för nu var hon utom sig av rädsla.

”Qotho hittar henne”, sa Irri lugnande.

Tjänarinnorna fyllde baljan med ljummet vatten som stank svavel och parfymerade det med bitterolja och flera nävar krossad mynta. Medan badet gjordes i ordning ställde sig Dany klumpigt på knä bredvid sin make. Hon löste ängsligt upp hans fläta, precis som den natten under stjärnorna då han tog henne för första gången. Bjällrorna lade hon noga åt sidan, en i taget, för han skulle vilja ha dem igen när han blev frisk, sa hon sig.

En vindpust kom farande in i tältet då Aggo stack in huvudet mellan sidenflikarna. ”Khaleesi”, sa han, ”andalen är här och undrar om han får stiga på.”

”Andalen” var dothrakiernas namn på ser Jorah. ”Ja”, svarade hon och reste sig mödosamt, för magen var stor nu, ”skicka in honom.” Hon litade på riddaren och om någon visste vad som borde göras var det han.

Ser Jorah böjde ner huvudet för att komma igenom tältöppningen och väntade en stund medan ögonen vande sig vid dunklet. I den starka hettan här i Södern bar han löst sittande byxor av brokigt siden och öppna ridsandaler som snördes ända upp till knäna. Svärdsskidan hängde från ett bälte av tvinnat hästhår, och under en blekt vit väst var han barbröstad och huden rödbränd av solen. ”Det pratas i hela khalasaren”, sa han, ”och det sägs att khal Drogo föll av hästen.”

”Hjälp honom”, bönföll Dany, ”om ni hyser den kärlek till mig som ni säger så hjälp honom nu.”

Riddaren knäböjde bredvid henne. Han tittade länge och uppmärksamt på Drogo och sedan på Dany. ”Skicka bort tjänarinnorna.”

Utan att säga ett ord och med strupen hopsnörd av rädsla gjorde Dany en gest. Irri lämnade tältet med de andra flickorna i släptåg.

Då de blev ensamma drog ser Jorah dolken. Snabbt och med en händighet som var förvånande hos en sådan stor man började han skrapa bort de svarta löven och den torkade blå leran från Drogos bröst. Omslaget hade blivit lika hårt som lammfolkets lermurar, och precis som de sprack det lätt. Ser Jorah knackade sönder den torra leran med kniven, petade bort bitarna från huden och skalade ett i taget av löven. En vidrig, sötaktig stank steg upp från såret och den var så stark att den nästan kvävde henne. Löven täcktes av blod och var, och Drogos bröst var svart och i ett långt framskridet tillstånd av förruttnelse.

”Nej”, viskade Dany medan tårarna strömmade nedför kinderna, ”nej, snälla, barmhärtiga gudar, nej.”

Khal Drogo kastade sig oroligt av och an och slogs med någon osynlig fiende. Svart blod rann långsamt och tjockt från det öppna såret.

”Er khal är så gott som död, prinsessa.”

”Nej, han kan inte dö, han får inte, det var bara en skråma.” Dany tog hans stora, valkiga hand mellan sina små händer och höll den hårt. ”Jag tänker inte låta honom dö…”

Ser Jorah skrattade bittert. ”Vare sig ni är khaleesi eller drottning står den saken inte i er makt. Spar era tårar, barn, och sörj honom i morgon eller om ett år, men nu har vi inte tid, för vi måste ge oss av, och det snabbt, innan han dör.”

Dany begrep ingenting. ”Ge oss av? Vart?”

”Till Asshai, skulle jag vilja föreslå. Det ligger långt söderut, vid slutet av den kända världen, men ändå påstås det att det är en stor hamnstad. Där kan vi få tag i ett skepp som för oss tillbaka till Pentos. Det blir med all sannolikhet en hård resa. Litar ni på er khas? Tror ni att de följer med oss?”

”Khal Drogo befallde dem att skydda mig”, svarade Dany osäkert, ”men om han dör…” Hon rörde vid den stora magen. ”Jag förstår inte. Varför ska vi fly? Jag är khaleesi, och jag väntar Drogos arvinge. Han ska bli khal efter Drogo…”

”Hör på mig, prinsessa”, började ser Jorah med bister uppsyn, ”dothrakierna följer inte ett spädbarn, och det var Drogos styrka de böjde sig för och bara den. När han är borta kommer Jhaqo och Pono och de andra kona att slåss om hans ställning som khal och den här khalasaren kommer att förgöra sig själv. Segraren vill inte ha några fler rivaler, så pojken kommer att tas ifrån ert bröst så snart han är född, och de kommer att ge honom till hundarna.”

Dany slog armarna om sig själv. ”Men varför?” utbrast hon. ”Varför skulle de döda ett spädbarn?”

”Han är Drogos son och häxorna har förutspått att han ska bli hingsten som bestiger världen. Det är bättre att döda barnet än att riskera hans raseri då han har blivit vuxen.”

Rhaego sparkade inuti henne, som om han hört. Dany mindes historien, som Viserys berättat för henne, om vad troninkräktarens lakejer gjort med Rhaegars barn. Hans son hade också varit ett spädbarn, men ändå hade de slitit honom från moderns bröst och krossat hans huvud mot en vägg. Det var så männen gjorde. ”De får inte göra min son illa!” skrek hon. ”Jag ska befalla min khas att skydda honom och Drogos blodsryttare kommer att…”

Ser Jorah tog henne om axlarna. ”En blodsryttare dör tillsammans med sin khal, det vet ni, barn. De kommer att föra er till Vaes Dothrak, till häxorna, det är den sista plikten de är skyldiga honom här i livet och när det är gjort kommer de att förena sig med Drogo i nattens länder.”

Dany ville inte leva resten av sitt liv i Vaes Dothrak tillsammans med de där gräsliga gamla kvinnorna, ändå visste hon att det riddaren sa var sant. Drogo hade varit mer än hennes livs måne, för han hade varit skölden som skyddade henne. ”Jag lämnar honom inte”, sa hon envist och tog sorgset hans hand igen. ”Det gör jag inte.”

Tältfliken lyftes igen och Dany vände på huvudet. Det var Mirri Maz Duur som steg in och hon bugade djupt. De senaste dagarnas hårda och mödosamma vandring efter khalasaren hade tagit hårt på henne, och hon haltade, fötterna var fulla av blåsor och blödde och hon hade mörka ringar under ögonen. Bakom henne kom Qotho och Haggo bärande på gudsfruns kista. När blodsryttarna fick syn på Drogos sår tappade Haggo kistan som dunsade i marken och Qotho svor så att det osade.

Mirri Maz Duur studerade Drogo med lugnt och orörligt ansikte. ”Såret har varat sig.”

”Det här är ditt verk, maegi”, sa Qotho. Haggo gav Mirri en örfil som fick henne att ramla omkull och sedan började han sparka henne.

”Sluta!” skrek Dany.

Qotho slet bort Haggo och sa: ”Sparkar är för barmhärtiga för en maegi. Ta ut henne. Vi ska binda fast henne vid en påle så att varenda man som passerar kan bestiga henne, och när de är färdiga med henne ska även hundarna få utnyttja henne. Vesslor ska slita ut inälvorna på henne och svartkråkor festa på hennes ögon. Blodflugorna ska lägga sina ägg i hennes sköte och dricka var från hennes ruttnande bröst.” Han körde in sina järnhårda fingrar i det mjuka, dallrande hullet under gudsfruns arm och drog upp henne på fötter.

”Nej”, sa Dany, ”jag vill inte att hon ska skadas.”

Qothos läppar drogs tillbaka från de krokiga, bruna tänderna i ett fasansfullt, förvridet leende. ”Nej? Ni säger nej till mig? Ni borde i stället be att vi inte ska binda fast er vid en påle bredvid er maegi. Det här är lika mycket ert verk som hennes.”

Ser Jorah lossade på långsvärdet i skidan och gick emellan. ”Tygla din tunga, blodsryttare, för prinsessan är fortfarande din khaleesi.”

”Bara så länge blodet av mitt blod lever”, sa Qotho till riddaren, ”för när han dör är hon ingenting.”

Dany kände hur det knöt sig inombords. ”Innan jag blev khaleesi var jag av drakens blod. Ser Jorah, kalla in min khas.”

”Nej, vi ska gå nu, för den här gången, khaleesi”, sa Qotho, och Haggo följde med bister min efter honom ut ur tältet.

”Den där vill er inget gott, prinsessa”, varnade Mormont. ”Dothrakierna säger att en man och hans blodsryttare delar ett och samma liv och Qotho ser att det är på väg att ta slut. En död man känner ingen fruktan.”

”Ingen har dött än”, påpekade Dany. ”Ser Jorah, det kan hända att jag behöver er klinga, så det är kanske bäst att ni går och sätter på er rustningen.” Hon var räddare än hon vågade erkänna ens för sig själv.

Riddaren bugade. ”Som ni befaller.” Han stegade ut ur tältet.

Dany vände sig åter mot Mirri Maz Duur. Kvinnans blick var vaksam. ”Så ni har räddat mig ännu en gång.”

”Och nu måste du rädda honom”, svarade Dany, ”jag ber dig…”

”Man ber inte en slav”, påminde Mirri skarpt, ”man befaller henne.” Hon gick fram till Drogo som låg där brännhet på mattan och undersökte länge hans sår. ”Det spelar ingen roll om ni ber eller befaller, för han är inte längre mottaglig för en helares kunskap.” Khalens ögon var slutna, men hon öppnade det ena med fingrarna. ”Han har dövat smärtan med vallmomjölk.”

”Ja”, medgav Dany.

”Jag gjorde ett grötomslag åt honom av eldfrön och bränn-mig-ej och band om det med en bit lammskinn.”

”Det brändes, sa han, så han slet bort det. De örtkunniga kvinnorna gjorde ett nytt åt honom, fuktigt och skönt.”

”Det brändes, ja, för det finns stor helande magi i eld, det vet till och med era hårlösa män.”

”Gör ett nytt grötomslag åt honom”, bönföll Dany, ”och den här gången ska jag se till att han bär det.”

”Tiden för det är förbi, ers nåd”, förklarade Mirri, ”och det enda jag förmår göra nu är att underlätta den mörka vägen framför honom, så att han utan smärta kan rida till nattens länder. Han kommer att vara död då morgonen randas.”

Hennes ord var som en kniv som vreds om i Danys bröst. Vad hade hon gjort för att gudarna skulle vara så grymma mot henne? Hon hade äntligen funnit en trygg plats, hade äntligen fått uppleva kärlek och hopp. Äntligen var hon på väg hem, och nu skulle hon förlora alltihop. ”Nej”, sa hon vädjande, ”rädda honom så ska jag ge dig fri, det svär jag. Du måste känna till något sätt…någon magi, någon…”

Mirri Maz Duur satte sig på hälarna och granskade Daenerys med ögon svarta som natten. ”Det finns en trollformel.” Rösten var låg, knappt högre än en viskning. ”Men den är svår och mörk, och en del skulle säga att döden är renare. Jag lärde mig hur det går till i Asshai och fick betala dyrt för lärdomen. Min lärare var en blodmagiker från skuggländerna.”

Dany blev kall över hela kroppen. ”Då är du verkligen en maegi…”

”Är jag?” Mirri Maz Duur log. ”Bara en maegi kan rädda er ryttare nu, silverdam.”

”Finns det inget annat sätt?”

”Inget annat.”

Khal Drogo gav ifrån sig en kvävd flämtning.

”Gör det”, fick Dany ur sig. Hon skulle inte vara rädd, och hon var av drakens blod. ”Rädda honom.”

”Det finns ett pris”, varnade gudsfrun henne.

”Du ska få guld, hästar, vad du vill.”

”Här är det inte fråga om guld eller hästar, för detta är blodmagi, och bara döden kan betala för livet.”

”Döden?” Dany slog beskyddande armarna om sig själv och gungade fram och tillbaka på hälarna. ”Min död?” Hon sa sig att hon var beredd att dö för hans skull om det blev nödvändigt, för hon var ju av drakens blod och skulle inte vara rädd. Hennes bror Rhaegar hade dött för den kvinna han älskade.

”Nej”, försäkrade Mirri Maz Duur, ”inte er död, khaleesi.”

Dany drog en suck av lättnad. ”Gör det.”

Maegin nickade högtidligt. ”Det ska bli som ni säger. Kalla på era tjänare.”

Khal Drogo spjärnade hjälplöst emot då Rakharo och Quaro sänkte ner honom i badet. ”Nej”, protesterade han, ”nej, måste rida.” Men så snart han befann sig i vattnet tycktes alla krafter rinna av honom.

”För hit hans häst”, befallde Mirri Maz Duur, och Jhogo ledde in den stora röda hästen i tältet. Då hingsten kände dödens lukt skrek han, stegrade sig och rullade med ögonen, och det krävdes tre män för att hålla honom.

”Vad tänker du göra?” frågade Dany.

”Vi behöver blodet”, svarade Mirri. ”Det är så det måste göras.”

Jhogo drog sig bakåt med handen på arakhen. Det var en yngling på sexton år som var helt orädd och hade lätt för att skratta. Han var mager som en stängel och på överläppen syntes skuggan av hans första mustasch. Han föll på knä framför henne. ”Khaleesi”, bönföll han, ”ni får inte göra detta. Låt mig döda maegin.”

”Döda henne och du dödar din khal ”, svarade Dany.

”Det här är blodmagi”, sa han, ”och det är förbjudet.”

”Jag är khaleesi, och jag säger att det inte är förbjudet. I Vaes Dothrak dödade khal Drogo en hingst och jag åt hans hjärta för att ge styrka och mod till vår son. Det här är samma sak, samma sak.”

Hingsten sparkade och stegrade sig då Rakharo, Quaro och Aggo drog honom närmare baljan där khalen flöt som ett lik medan var och blod sipprade ur såret och smutsade ner badvattnet. Mirri Maz Duur sjöng på ett språk som Dany aldrig hört, och som genom ett trollslag dök en kniv upp i hennes hand. Den såg gammal ut och var av hamrad röd brons och formad som ett löv med klingan prydd av urgamla tecken. Maegin drog den över hästens strupe, under det ädla huvudet, och hingsten skrek och ryckte till då blodet plötsligt började forsa ur honom. Han skulle ha fallit ihop om inte männen i hennes khas hållit honom uppe. ”Må hästens styrka gå in i ryttaren”, sjöng Mirri medan hästblodet virvlade runt i Drogos badvatten. ”Må djurets styrka gå in i mannen.”

Jhogo såg skräckslagen ut där han kämpade för att hålla den tunga hingsten upprätt och han var rädd för att röra vid det döda djuret samtidigt som han var lika rädd för att släppa taget. Bara en häst, tänkte Dany. Om hon kunde köpa Drogos liv med en hästs död skulle hon gärna betala tusen gånger om.

När de lät hingsten falla omkull på marken var badet mörkrött och det enda som syntes av Drogo var ansiktet. Mirri Maz Duur hade ingen användning för djurkroppen. ”Bränn den”, befallde Dany männen i sin khas. Det var vad de brukade göra, det visste hon. Då en man dog dödades hans häst och lades bredvid honom på likbålet så att djuret kunde föra honom till nattens länder. De släpade ut djurkroppen ur tältet. Det var blod överallt, och till och med sidenväggarna var fulla av röda stänk och mattorna på golvet var svarta och våta.

Fyrfat tändes och Mirri Maz Duur kastade ett rött pulver på kolen. Det gav röken en kryddaktig doft och det luktade ganska gott, men ändå flydde Eroeh snyftande ut ur tältet och Dany fylldes av skräck, men hon hade redan gått för långt nu och det fanns ingen återvändo. Hon skickade bort tjänarinnorna. ”Följ med dem, silverdam”, uppmanade Mirri Maz Duur.

”Jag stannar”, förkunnade Dany, ”för den här mannen tog mig under stjärnorna och gav liv till barnet inom mig. Jag lämnar honom inte.”

”Ni måste, för så snart jag har börjat sjunga får ingen komma in i tältet. Min sång kommer att väcka uråldriga, mörka krafter och i natt ska de döda dansa här. Ingen levande människa får se dem.”

Dany böjde hjälplöst på huvudet. ”Ingen ska gå in i tältet.” Hon lutade sig över bronsbaljan, över Drogo i hans bad av blod, och kysste honom lätt på pannan. ”Ge mig honom tillbaka”, viskade hon till Mirri Maz Duur innan hon flydde.

Solen stod lågt på horisonten och himlen var rödflammig. Khalasaren hade slagit läger, och så långt ögat nådde såg man tält och sovmattor. Det blåste en het vind. Jhogo och Aggo höll på att gräva en eldgrop för att bränna den döda hingsten. Utanför tältet hade det samlats en mängd dothrakier och de stirrade på Dany med hårda svarta ögon och deras ansikten var som masker av hamrad koppar. Hon såg ser Jorah Mormont, som nu bar ringbrynja och läder, och svetten pärlade på hans kala hjässa och breda panna. Han trängde sig fram genom folkhopen till Danys sida, och då han fick syn på de scharlakansröda fotavtrycken som hennes stövlar gjort på marken tycktes färgen lämna hans ansikte. ”Vad har ni gjort, lilla dåre?” frågade han hest.

”Jag var tvungen att rädda honom.”

”Vi kunde ha flytt”, sa han, ”och jag skulle ha sett till att ni kom välbehållen till Asshai, prinsessa. Ni hade inte behövt…”

”Är jag verkligen er prinsessa?” frågade hon.

”Det vet ni att ni är, och må gudarna rädda oss bägge två.”

”Hjälp mig nu i så fall.”

Ser Jorah gjorde en grimas. ”Om jag bara visste hur.”

Mirri Maz Duurs röst steg till ett högt jämmerskri som fick det att gå kalla kårar utefter ryggraden på Dany. En del av dothrakierna började muttra och backa undan. Tältet lystes upp av ljuset från fyrfaten där inne och genom det blodstänkta sidenet såg hon skuggor röra sig.

Mirri Maz Duur dansade och hon var inte ensam.

Dany såg oförfalskad rädsla i ansiktet på dothrakierna. ”Det här får inte ske!” dundrade Qotho.

Hon hade inte sett blodsryttaren komma tillbaka. Haggo och Cohollo var med honom och de hade med sig de hårlösa männen, eunuckerna, som helade med kniv, nål och eld.

”Detta ska ske”, svarade Dany.

”Det här är blodmagi”, morrade Haggo. Och gamle Cohollo — Cohollo som förbundit sitt liv med Drogos samma dag han föddes, Cohollo som alltid varit vänlig mot henne — spottade henne rakt i ansiktet.

”Ni ska dö, khaleesi”, lovade Qotho, ”men maegin måste dö först.” Han drog arakhen och började gå mot tältet.

”Nej”, skrek hon, ”du får inte.” Dany tog honom i axeln, men Qotho knuffade undan henne. Hon föll omkull och korsade armarna över magen för att skydda barnet. ”Stoppa honom”, befallde hon sin khas. ”Döda honom.”

Rakharo och Quaro stod framför tältöppningen. Quaro tog ett steg framåt och sträckte sig efter handtaget på piskan, men Qotho hoppade åt sidan, vig som en dansare, och den svängda arakhen for genom luften. Den träffade Quaro en bit under armen och det blanka, skarpa stålet gick rakt igenom läder och hud, genom muskler och revben. Den unge ryttaren raglade flämtande baklänges med blodet sprutande.

Qotho ryckte loss klingan. ”Dothrakiryttare”, ropade ser Jorah Mormont, ”pröva mig.” Långsvärdet gled ur skidan.

Qotho svängde svärande runt, och arakhen rörde sig så snabbt att Quaros blod flög från den i en dusch av fina stänk, som regnet i en het vind. Långsvärdet hejdade den bara några decimeter från ser Jorahs ansikte och höll darrande fast den ett ögonblick medan Qotho tjöt av raseri. Riddaren var klädd i ringbrynja med harneskhandskar och benskenor av mörkgrått stål och ett tungt halsharnesk om halsen, men han hade glömt att sätta på sig hjälmen.

Qotho dansade bakåt. Arakhen virvlade glänsande runt hans huvud med sådan hastighet att man knappt såg den och sköt fram som blixten då riddaren gick till anfall. Ser Jorah parerade huggen så gott han kunde, men de kom så tätt och snabbt att det verkade som om Qotho hade fyra arakher och lika många armar. Dany hörde arakhen träffa ringbrynjan med ett krasande ljud, såg gnistor flyga då den långa, svängda klingan gled av en harneskhandske. Mormont raglade baklänges och Qotho följde efter. Vänstra sidan av riddarens ansikte var röd av blod och ett hugg i höften hade skurit igenom brynjan och fick honom att halta. Qotho skrek glåpord åt honom och kallade honom feg, en mjölkman, en eunuck i järnkostym. ”Nu ska du dö!” lovade han medan arakhen ven genom den röda skymningen. Danys son sparkade vilt i magen. Den svängda klingan gled förbi den raka och trängde djupt in i riddarens höft där det var hål i brynjan.

Mormont grymtade till och snavade. Dany kände en skarp smärta i magen och det rann väta längs låren. Qotho skrek i triumf, men hans arakh hade träffat ben och i bråkdelen av en sekund satt den fast.

Det räckte. Med uppbådande av alla sina krafter höjde ser Jorah långsvärdet och högg igenom hud, muskler och ben, och Qothos underarm dinglade med ens löst i en tunn sträng av skinn och senor. Riddarens nästa hugg riktades mot dothrakierns öra och var så våldsamt att Qothos ansikte nästan tycktes explodera.

Dothrakierna skrek, Mirri Maz Duur frambringade omänskliga jämmerskrin inne i tältet och Quaro bad döende om vatten. Dany ropade på hjälp, men ingen hörde henne. Rakharo slogs med Haggo och arakh dansade med arakh tills Jhogos piska klatschade till, högt som åskan, och slingrade sig om halsen på Haggo. Ett ryck och blodsryttaren raglade baklänges och tappade både balansen och svärdet. Rakharo hoppade tjutande fram och svingade arakhen med bägge händerna genom övre halvan av Haggos huvud och spetsen fastnade röd och dallrande mellan ögonen. Någon kastade en sten och när Dany tittade efter upptäckte hon att hennes axel var sårig och blodig. ”Nej”, grät hon, ”nej, snälla, sluta, det är för högt, priset är för högt.” Fler stenar kom flygande, och hon försökte krypa mot tältet, men Cohollo fick tag i henne. Med fingrarna i hennes hår drog han hennes huvud bakåt och hon kände det kalla stålet av hans kniv mot strupen. ”Mitt barn!” skrek hon, och kanske hörde gudarna henne, för i nästa stund var Cohollo död. Aggos pil träffade honom under armen och trängde in i lungorna och hjärtat.

När Daenerys till slut orkade lyfta huvudet upptäckte hon att folkhopen höll på att skingras och att dothrakierna tysta smög sig tillbaka till sina tält och sovmattor. En del sadlade sina hästar och red i väg. Solen hade gått ner, och överallt i khalasaren brann eldar. De höga orange lågorna sprakade häftigt och rök och glöd yrde upp mot himlen. Dany försökte resa sig men överväldigades av våldsamma smärtor och det kändes som om hon kramades av en jättes näve. Hon tappade andan och kunde bara flämta. Ljudet av Mirri Maz Duurs röst lät som en begravningspsalm och inne i tältet virvlade skuggorna runt.

En arm lades om hennes midja och sedan tog ser Jorah upp henne i famnen. Hans ansikte var klibbigt av blod och Dany såg att halva ena örat var borta. Hon vred sig av smärta i hans armar då ännu en värk satte in och hörde riddaren ropa på tjänarinnorna. Är alla så rädda? Hon visste svaret. Det kom ännu en värk och Dany bet ihop tänderna för att inte skrika. Det kändes som om hennes son hade en kniv i vardera handen och som om han högg i henne för att skära sig ut. ”Må djävulen ta dig, Doreah”, skrek ser Jorah. ”Hämta genast jordemödrarna.”

”De vägrar komma, för de säger att hon är förbannad.”

”Om de inte kommer hugger jag huvudet av dem.”

Doreah grät. ”De har gett sig av, ers nåd.”

”Maegin”, sa någon annan. Var det Aggo? ”För henne till maegin.”

Nej, ville Dany säga, nej, inte det, ni får inte, men när hon öppnade munnen undslapp henne ett långt skrik av smärta och hon började svettas över hela kroppen. Vad var det för fel med dem, såg de inte? Inne i tältet dansade skepnaderna runt fyrfaten och det blodiga badet och avtecknade sig mörka mot sidenet, och en del såg inte mänskliga ut. Hon såg skuggan av en stor varg och en annan som liknade en man insvept i lågor.

”Lammkvinnan känner till hemligheterna med födelsesängen”, påminde Irri. ”Det sa hon, för jag hörde det själv.”

”Ja”, instämde Doreah, ”jag hörde det också.”

Nej, skrek Dany, eller kanske inbillade hon sig bara att hon skrek, för inte minsta ljud kom över hennes läppar. Någon bar henne. Hon öppnade ögonen och stirrade upp mot en tom, död himmel, svart och dyster och stjärnlös. Nej, snälla. Ljudet av Mirri Maz Duurs röst blev högre tills den fyllde hela världen. Skepnaderna! skrek hon. Dansarna!

Ser Jorah bar in henne i tältet.

ARYA

Doften av nybakat bröd som kom från butikerna längs Mjölgatan var ljuvligare än någon parfym Arya någonsin känt lukten av. Hon drog ett djupt andetag och gick närmare duvan. Den var fet och brunspräcklig och fullt upptagen av att picka på en brödkant som ramlat ner mellan två kullerstenar, men då Aryas skugga föll över duvan lyfte den.

Aryas träsvärd kom susande och träffade duvan en halv meter upp i luften och den föll till marken i ett virrvarr av bruna fjädrar. Hon kastade sig över den och grep tag i en vinge medan duvan hjälplöst flaxade. Den hackade henne i handen, och hon satte händerna om halsen på den och vred om tills hon hörde nackbenet knäckas.

Jämfört med katter var duvor lätta att fånga.

En kaplan som gick förbi gav henne en misstänksam blick. ”Det här är bästa stället att fånga duvor på”, upplyste Arya samtidigt som hon borstade av sig och tog upp träsvärdet från marken, ”för de kommer hit för att äta brödsmulor.” Han skyndade därifrån.

Hon satte fast duvan vid bältet och började gå längs gatan. En man kom dragande på en tvåhjulig kärra full med fruktpajer, och doften av blåbär, citron och aprikos fick det att mullra ihåligt i hennes mage. ”Kan jag få en”, hörde hon sig själv säga, ”en med citron eller…eller vilken sort som helst?”

Mannen med kärran granskade henne uppifrån och ner och det var tydligt att han inte gillade vad han såg. ”Tre kopparmynt.”

Arya slog med träsvärdet mot stövlarna. ”Du kan få en fet duva i utbyte”, föreslog hon.

”Må vålnaderna ta din duva”, muttrade mannen.

Pajerna var fortfarande ugnsvarma och doften fick det att vattnas i munnen på henne, men hon hade inte tre kopparmynt eller ens ett. Hon granskade mannen och mindes vad Syrio lärt henne om att se. Han var kort med en liten, rund mage och då han rörde sig verkade han undvika att stödja på vänster ben. Arya stod just och tänkte att om hon ryckte åt sig en paj och sprang skulle han aldrig hinna i fatt henne när han sa: ”Håll dina smutsiga händer borta från mina pajer. Stadsvakten vet allt hur man handskas med små tjuvaktiga rännstensungar.”

Arya kastade en försiktig blick över axeln. Två soldater i stadsvakten stod i mynningen till en gränd. Deras mantlar nådde nästan ända ner till marken och det tunga yllet hade en varm guldfärg. Deras brynjor, stövlar och handskar var svarta, den ene bar ett långsvärd vid höften och den andre en järnpåk. Med en sista längtansfull blick på pajerna makade sig Arya bort från kärran och skyndade därifrån. Vakterna i de gyllene mantlarna hade inte ägnat henne någon särskild uppmärksamhet, men bara åsynen av dem fick det att knyta sig i magen på henne. Arya hade hållit sig så långt ifrån slottet hon kunde, men även på håll kunde hon se huvudena som ruttnade på de höga, röda murarna. Mängder av kråkor kivades ljudligt ovanför varje huvud. I Loppsänkan berättades det att stadsvakten gjort gemensam sak med klanen Lannister och att befälhavaren upphöjts till lord och fått landområden söder om Treudden och en plats i kungens råd.

Hon hade också hört andra saker, otäcka saker som hon inte förstod. En del sa att hennes far mördat kung Robert och i sin tur dödats av lord Renly. Andra hävdade att Renly dödat kungen i ett fyllegräl mellan bröderna. Varför skulle han annars ha flytt mitt i natten som en simpel tjuv? En historia lät förtälja att kungen dödats av ett vildsvin när han var ute och jagade, en annan att han dött av att äta ett vildsvin, eftersom han proppat i sig så mycket att han spruckit vid matbordet. Nej, kungen hade dött då han satt till bords, påstod andra, men bara för att spindeln Varys förgiftat honom. Nej, det var drottningen som hade förgiftat honom. Nej, han hade dött av syfilis. Nej, han hade kvävts av ett fiskben.

En sak var alla historierna dock överens om: kung Robert var död. Klockorna i de sju tornen på Baelors katedral hade klämtat i en dag och en natt, och den sorgliga klangen hade rullat över staden som en tidvattenvåg av brons. Det var bara då en kung var död som de ringde i klockorna så där, hade en garvarlärling berättat för Arya.

Det enda hon ville var att komma hem, men det var inte så lätt att lämna Kungshamn som hon hoppats. Alla pratade om krig och det var lika mycket vakter på stadsmurarna som loppor på…ja, henne till exempel. Hon hade sovit i Loppsänkan, på tak och i stall — var helst hon kunde hitta en plats att lägga sig ner på — och det hade inte tagit henne lång tid att inse att området hade ett passande namn.

Varenda dag sedan Arya flydde från Röda slottet hade hon i tur och ordning besökt de sju stadsportarna. Drakporten, Lejonporten och Gamla porten var låsta och förbommade, Dyporten och Gudarnas port var öppna, men bara för dem som ville in i staden, för vakterna släppte inte ut någon. De som hade tillstånd att lämna staden måste ta Kungsporten eller Järnporten, men soldater tillhörande ätten Lannister i karmosinröda mantlar och lejonprydda hjälmar stod på vakt där. Arya hade legat på taket till ett värdshus vid Kungsporten och sett dem söka igenom vagnar och kärror, tvinga ryttare att öppna sadelväskor och fråga ut varenda en som försökte gå igenom till fots.

Ibland funderade hon på att simma över floden, men Svartvattenforsen var bred och djup. Alla hon pratat med var överens om att dess strömmar var farliga och förrädiska, och hon hade inga pengar för att betala en färjkarl eller köpa en båtlägenhet.

Fadern hade lärt henne att man inte fick stjäla, men det blev allt svårare att minnas varför. Om hon inte lyckades lämna Kungshamn på något annat sätt, skulle hon snart bli tvungen att våga sig på försöket att ta sig förbi stadsvakten. Sedan hon lärde sig slå ner duvor med träsvärdet hade hon inte ofta gått hungrig, men hon var rädd för att så mycket duvkött skulle göra henne sjuk. Några hade hon ätit råa innan hon hittade till Loppsänkan.

I Loppsänkan fanns det soppkök i gränderna där enorma grytor med stuvning hade stått och puttrat i åratal, och man kunde byta en halv fågel mot en bit av gårdagens bröd och en skål stuvning. Man kunde till och med få den andra halvan grillad över elden bara man själv plockade den. Arya kunde ha gett vad som helst för en bägare mjölk och en citronkaka, men stuvningen var ändå inte så tokig. Den var vanligtvis gjord på korngryn med morötter, lök och rovor skurna i bitar, och ibland äpple, med en fetthinna på ytan. En gång hade hon fått en bit fisk, men oftast försökte hon låta bli att tänka på vad det var för kött.

Den enda nackdelen var att soppköken aldrig var tomma, och trots att Arya kastade i sig maten kunde hon känna hur folk iakttog henne. En del av dem stirrade på hennes stövlar eller manteln och hon visste vad de tänkte. Andra såg på henne med blickar som tycktes tränga igenom byxorna och jackan i läder, men hon visste inte vad de tänkte på, och det skrämde henne ännu mer. Några gånger hade hon blivit förföljd ut i gränderna och jagad, men hittills hade ingen lyckats ta fast henne.

Silverarmbandet som hon tänkt sälja hade blivit stulet tillsammans med klädbyltet redan första natten hon var utanför slottet medan hon sov i ett utbränt hus på en tvärgata till Grisgränd. Allt tjuvarna lämnat kvar åt henne var manteln hon låg insvept i, kläderna hon hade på sig, övningssvärdet av trä…och Nål. Hon hade legat på svärdet, annars skulle även det varit borta, för det var värt mer än allt det andra tillsammans. Sedan dess hade Arya tagit för vana att gå omkring med manteln över högerarmen för att dölja klingan som hon hade vid höften. Träsvärdet bar hon i vänsterhanden, där alla kunde se det, för att skrämma i väg rånare, men det fanns män i soppköken som inte ens skulle ha blivit skrämda om hon burit en stridsyxa. Det räckte för att få henne att tappa aptiten på duva och gammalt bröd, och ofta somnade hon hungrig hellre än att riskera alla stirrande blickar.

När hon väl tagit sig ut ur staden skulle hon hitta bär att plocka eller fruktträdgårdar där hon kunde palla äpplen och körsbär; Arya mindes att hon sett några från kungsvägen då de färdades söderut, och hon kunde gräva efter rötter i skogen och till och med snara kaniner. I staden kunde man bara fånga råttor och katter och magra hundar. Soppköken betalade en hel näve kopparmynt för en kull med valpar, hade hon hört, men det ville hon helst inte tänka på.

Nedanför Mjölgatan fanns en labyrint av slingrande gränder och tvärgator. Arya trängde sig fram genom folkhoparna och försökte komma så långt bort som möjligt från vakterna i de gyllene mantlarna. Hon hade upptäckt att det var bäst att hålla sig mitt i gatan, även om hon ibland var tvungen att kasta sig åt sidan för vagnar och hästar, för man såg åtminstone när de kom, men om man gick nära byggnaderna tog folk tag i en. I en del gränder kunde man inte göra annat än stryka längs väggarna, eftersom husen stod tätt och lutade inåt.

En skock tjutande ungar sprang förbi jagande efter ett tunnband. Arya glodde förbittrat på dem och mindes när hon själv lekt med tunnband med Bran och Jon och deras lillebror Rickon. Hon undrade hur stor Rickon blivit och om Bran var sorgsen. Hon skulle ha gett vad som helst för att ha Jon där, för att höra honom kalla henne ”lillasyster” och rufsa henne i håret. Inte för att det behövde rufsas om. Arya hade sett sin spegelbild i vattenpölar och trodde inte att hår kunde bli rufsigare än hennes.

Hon hade försökt prata med barnen hon såg på gatan i hopp om att få en vän som kunde erbjuda henne en plats att sova på, men hon måste ha talat på fel sätt eller också var det något annat fel. De mindre barnen bara stirrade på henne med snabba, ängsliga blickar och sprang sin väg om hon kom för nära. Deras äldre syskon ställde frågor som Arya inte kunde svara på, gav henne öknamn och försökte stjäla från henne. Så sent som dagen innan hade en mager barfotaflicka som var dubbelt så gammal som hon knuffat omkull henne och försökt dra stövlarna av henne, men Arya gav henne en smäll på örat med träsvärdet så att hon gråtande och blödande sprang därifrån.

Medan Arya gick nedför kullen mot Loppsänkan såg hon en mås kretsa högt ovanför sig och hon iakttog den fundersamt, men den var långt utom räckhåll för hennes träsvärd. Den fick henne att tänka på havet. Kanske var det vägen ut härifrån. Gamla Nan brukade berätta historier om pojkar som åkte som fripassagerare på handelsgalärer och var med om alla möjliga äventyr. Kanske kunde hon också göra det. Arya beslöt sig för att göra ett besök i hamnen, för den låg ändå på vägen till Dyporten, och hon hade ännu inte varit där i dag.

Det var märkligt tyst i hamnen då Arya kom dit. Hon fick syn på ännu ett par soldater i gyllene mantlar som sida vid sida promenerade genom fiskmarknaden, men de skänkte henne inte ens en blick. Hälften av stånden var tomma och hon tyckte att det verkade ligga färre skepp vid kajerna än hon mindes. Ute i Svartvattenforsen gled tre av kungens krigsgalärer fram i formation och de guldmålade skroven klöv vattnet medan årorna höjdes och sänktes. Arya stod och tittade på dem en stund och började sedan gå längs floden.

Då hon fick syn på vakterna i grå yllemantlar kantade med vitt siden vid den tredje kajen stannade hjärtat nästan i bröstet och åsynen av Vinterheds färger lockade fram tårar i ögonen. Bakom vakterna låg en smäcker handelsgalär med tre roddarbänkar och gungade i sina förtöjningar. Arya kunde inte läsa namnet som var målat på skrovet för ordet var på ett främmande språk: myriska eller braavosiska eller kanske till och med högvalyriska. Hon tog en förbipasserande sjåare i ärmen. ”Snälla”, sa hon, ”vet ni vad det där är för skepp?”

”Det är Vindhäxan”, svarade mannen.

”Hon är fortfarande här!” utbrast Arya. Sjåaren gav henne en konstig blick, ryckte på axlarna och gick därifrån. Arya sprang mot kajen. Vindhäxan var skeppet som fadern hyrt för att föra henne hem och det väntade fortfarande! Hon trodde att det hade avseglat för evigheter sedan.

Två av vakterna satt och spelade tärning medan en tredje gick fram och tillbaka med handen på svärdsknappen. Arya skämdes för att hon grät som ett småbarn och stannade för att torka tårarna ur ögonen. Hennes ögon, hennes ögon, hennes ögon, varför…

Titta med ögonen, hörde hon Syrio viska.

Arya tittade. Hon kände igen alla faderns män, och de tre i grå mantlar var främlingar. ”Du där”, ropade mannen som gick vakt, ”vad vill du här, pojk?” De båda andra tittade upp från tärningarna.

Arya hade all möda i världen att inte vända på klacken och störta därifrån, men hon visste att om hon gjorde det skulle de vara efter henne som ett skott. Hon tvingade sig att gå närmare. De letade efter en flicka, men vakten trodde att hon var en pojke, och därför skulle hon också vara en pojke. ”Vill ni köpa en duva?” frågade hon och höll upp den döda fågeln.

”Försvinn härifrån”, beordrade vakten.

Arya gjorde som han sa och hon behövde inte låtsas vara rädd. Bakom henne återgick männen till tärningsspelet.

Hon visste inte hur hon tog sig tillbaka till Loppsänkan, men hon andades tungt när hon äntligen nådde fram till de trånga och krokiga gränderna mellan kullarna. Det luktade illa i Loppsänkan, en stank av svinstior och stall och garvarbodar blandad med den sura lukten från vinstugor och billiga skökohus. Arya tog sig dystert genom labyrinten, och det var inte förrän hon kände doften av puttrande stuvning genom dörren till ett soppkök som hon upptäckte att duvan var borta. Den måste ha glidit ur bältet då hon sprang eller också hade någon stulit den utan att hon märkte det. För ett ögonblick ville hon gråta igen. Nu skulle hon bli tvungen att gå hela vägen tillbaka till Mjölgatan för att hitta en lika fet fågel.

I andra änden av staden började klockorna ringa.

Arya tittade upp och lyssnade och undrade vad ringningen betydde den här gången.

”Vad är det nu då?” skrek en tjock karl från soppköket.

”Klockorna igen, vid alla barmhärtiga gudar”, klagade en gammal kvinna.

En rödhårig sköka i en morgonrock av målat siden sköt upp ett fönster på andra våningen. ”Är det pojkkungen som är död nu?” ropade hon och lutade sig ut över gatan. ”Den pojken blir aldrig gammal.” Medan hon skrattade lade en naken man armarna om henne bakifrån, bet henne i nacken och smekte de tunga, vita brösten som syntes i öppningen på morgonrocken.

”Dumma slampa”, ropade den tjocke karlen, ”kungen är inte död, för det är bara i ett torn som det klämtar. När kungen dör ringer varenda klocka i staden. De där klockorna kallar till något.”

”Sluta bitas, annars ska jag ringa i klockorna för dig!” fräste kvinnan i fönstret till mannen bakom sig och knuffade undan honom med armbågen. ”Vem har dött om det inte är kungen?”

”Klockorna kallar till något”, upprepade den tjocke karlen.

Två pojkar i Aryas ålder rusade förbi och sprang rakt i en vattenpöl. Den gamla kvinnan svor åt dem, men de bara fortsatte springa. Andra människor hade också satt sig i rörelse och var på väg uppför kullen för att ta reda på varför klockorna ringde. Arya sprang i kapp den långsammare av pojkarna. ”Vart ska du?” skrek hon när hon var alldeles bakom honom. ”Vad står på?”

Han kastade en blick över axeln utan att sakta ner. ”Soldaterna i stadsvakten bär honom till katedralen.”

”Vem?” skrek hon medan hon sprang så fort hon orkade.

”Handen! De ska hugga huvudet av honom säger Buu.”

En vagn hade gjort ett djupt hjulspår i gatan. Pojken hoppade över, men Arya såg det aldrig utan snavade och föll raklång, och hon skrapade knäet på en sten och gjorde illa fingrarna på den hårt packade jorden. Nål trasslade in sig mellan benen och hon snyftade då hon mödosamt tog sig upp på knä. Tummen på vänsterhanden var blodig och när hon sög på den upptäckte hon att halva nageln slitits av i fallet och var borta. Det dunkade i händerna och knäet var alldeles blodigt.

”Ge plats!” ropade någon från en tvärgata. ”Ge plats för lorderna Redwyne!” Det var med nöd och näppe Arya hann kasta sig åt sidan innan de red ner henne, för i nästa ögonblick dundrade fyra vakter på enorma hästar förbi i galopp. De var klädda i rutiga mantlar i blått och bourgognerött och efter dem red två unga ädlingar lika som två bär sida vid sida på ett par fuxston. Arya hade sett dem hundratals gånger på borggården: tvillingarna Redwyne, ser Horas och ser Hobber, fula ynglingar med orange hår och fyrkantiga, fräkniga ansikten. Sansa och Jeyne Poole brukade kalla dem ser Äckel och ser Dregel och fnittra så snart de fick syn på dem. De såg inte lustiga ut nu.

Alla var på väg åt samma håll, och alla hade bråttom att ta reda på varför klockorna ringde. De verkade närmare nu, klämtade och kallade, och Arya slöt sig till strömmen av människor. Det gjorde så ont i tummen med den avbrutna nageln att hon fick anstränga sig hårt för att inte gråta, och hon bet sig i läppen där hon haltade fram medan hon lyssnade till de upphetsade rösterna runt omkring sig.

”…kungens hand, lord Stark. De bär honom upp till Baelors katedral.”

”Jag trodde han var död.”

”Tids nog, tids nog. Jag slår vad om en silverhjort att de hugger huvudet av honom.”

”Det är på tiden, den förrädaren.” Mannen spottade.

Arya försökte protestera men hade svårt att få fram orden. ”Han har aldrig…”, började hon, men hon var bara ett barn och det var ingen som lyssnade på henne.

”Dummer! Inte hugger de huvudet av honom. Sedan när halshugger de förrädare på trappan till Baelors katedral?”

”Tja, de tänker i alla fall inte dubba honom till riddare. Jag hörde att det var Stark som dödade stackars kung Robert. Han slet upp strupen på honom ute i skogen och när de hittade honom stod han där kall som en fisk och påstod att det var något gammalt vildsvin som hade dödat hans höghet.”

”Å, men det är inte sant, för det var hans egen bror som hade ihjäl honom, den där Renly, han med guldtaggarna.”

”Stäng din lögnaktiga mun, kvinna, för du vet inte vad du talar om och lord Renly är en fin och ärbar man.”

När människohopen äntligen nådde fram till Systrarnas gata var folk packade som sillar och Arya lät sig föras med strömmen upp till toppen av Visenyas kulle. Det vita marmortorget var proppfullt av människor som alla skrek upphetsat åt varandra och försökte ta sig närmare Baelors katedral, och klockorna ringde högt här.

Arya armbågade sig fram genom trängseln och dök under magen på hästarna medan hon höll hårt i sitt träsvärd. Där hon befann sig mitt i folkmassan kunde hon bara se armar, ben och magar och så de sju smäckra tornen på katedralen som reste sig högt över alltihop. Hon fick syn på en kaross och tänkte klättra upp på den för att se bättre, men andra hade redan kommit på samma idé. Kusken svor åt dem och körde i väg dem med en piskklatsch.

Arya blev desperat. Hon trängde sig ända längst fram, men där trycktes hon mot en stensockel och när hon tittade upp såg hon statyn av Baelor den välsignade, kaplanen som också varit kung. Arya stack träsvärdet i bältet och började klättra. Den avbrutna tumnageln lämnade blodfläckar på den målade marmorn, men hon lyckades ta sig upp och klämde sig in mellan kungens fötter.

Det var då hon fick syn på fadern.

Lord Eddard stod mellan två soldater i stadsvakten i överstekaplanens predikstol utanför dörrarna till katedralen. Han var klädd i en kostbar sammetsjacka med en vit varg broderad i pärlor på framsidan och pälsbrämad grå yllemantel, men han var magrare än Arya någonsin sett honom och det långa ansiktet var fårat av smärta. Egentligen stod han inte själv utan hölls upprätt och gipset på det brutna benet var grått och sprucket.

Överstekaplanen stod bakom honom. Det var en kort man som var grå av ålder och kolossalt fet, och han bar en lång vit skrud och en jättelik krona av spunnet guld och kristall som fick regnbågar att gnistra kring hans huvud så snart han rörde sig.

Vid dörrarna till katedralen och framför den upphöjda predikstolen i marmor syntes en klunga riddare och höga lorder, och bland dem var Joffrey synnerligen iögonenfallande i en dräkt av karmosinrött siden med ett mönster av kronhjortar och rytande lejon och en guldkrona på huvudet. Drottningmodern stod bredvid honom i svart sorgklänning med infällningar i karmosinrött och en slöja besatt med svarta diamanter i håret. Arya kände igen Blodhunden, som var klädd i snövit mantel över den sotgrå rustningen, med fyra i kungsvakten omkring sig. Hon såg eunucken Varys glida omkring bland lorderna i mjuka tofflor och mönstrad kaftan i damast, och hon trodde att den korte mannen med silvercapen och pipskägget kunde vara han som en gång duellerade för hennes mors skull.

Och mitt ibland dem fick hon syn på Sansa som var klädd i himmelsblått siden med de kastanjeröda lockarna nytvättade och silverarmband runt handlederna. Arya blängde ilsket på henne och undrade vad systern gjorde där och varför hon såg så lycklig ut.

En lång kedja av soldater i gyllene mantlar beväpnade med spjut höll tillbaka folkmassan under befäl av en kraftig karl i en rustning med utsirningar i svart lack och filigransarbete i guld. Hans mantel skimrade metalliskt och kunde inte vara av annat än äkta guldtyg.

När klockorna slutade klämta lade sig tystnaden långsamt över det stora torget och fadern höjde huvudet och började tala, men rösten var så tunn och svag att hon knappt uppfattade vad han sa. Folk bakom henne började skrika ”Vad?” och ”Högre!”. Mannen med rustningen i svart och guld steg fram till fadern och gav honom en hård stöt i ryggen. Låt honom vara! ville Arya skrika, men hon visste att ingen skulle lyssna. Hon tuggade på underläppen.

Fadern höjde rösten och började om igen. ”Jag är Eddard Stark, lord av Vinterhed och kungens hand”, sa han högre så att rösten hördes över hela torget, ”och jag står här inför er för att bekänna mitt förräderi inför gudarna och människorna.”

”Nej”, kved Arya. Nedanför henne började folkmassan ropa och skrika, och smädelser och oanständigheter fyllde luften. Sansa hade gömt ansiktet i händerna.

Fadern höjde rösten ännu mer för att göra sig hörd. ”Jag svek min kungs förtroende och min vän Roberts tillit”, skrek han. ”Jag svor att skydda hans barn, men innan hans blod hann kallna konspirerade jag i syfte att avsätta och mörda hans son och själv gripa tronen. Låt överstekaplanen och Baelor den älskade och de sju gudarna bära vittnesbörd om sanningen i det jag säger: Joffrey Baratheon är den ende sanne arvtagaren till järntronen och med gudarnas nåd härskare över de sju konungarikena och rikets beskyddare.”

En sten kom flygande från folkmassan, och Arya skrek till då hon såg fadern träffas. Soldaterna i de gyllene mantlarna höll i honom, för att han inte skulle falla, och blodet rann nedför ansiktet på honom från ett djupt jack i pannan. Det kom fler stenar, och en träffade soldaten på faderns vänstersida medan en annan slog i bröstharnesket på riddaren med rustningen i svart och guld. Två av männen i kungsvakten ställde sig framför Joffrey och drottningen och skyddade dem med sina sköldar.

Aryas hand gled in under manteln och fann Nål i sin skida. Fingrarna slöts om fästet och hon kramade det hårdare än hon någonsin kramat något. Barmhärtiga gudar, beskydda honom, bad hon. Låt dem inte skada min far.

Överstekaplanen knäböjde inför Joffrey och hans mor. ”Om vi syndar må vi också umgälla”, mässade han med djup, dånande röst som var mycket högre än faderns. ”Den här mannen har bekänt sina brott inför gudarna och människorna på den här heliga platsen.” Regnbågarna dansade runt hans huvud medan han lyfte händerna i bön. ”Gudarna är stränga och lönar ont med ont, men Baelor den välsignade lärde oss att de även är barmhärtiga. Vad ska ske med denne förrädare, ers höghet?”

Tusentals röster skrek, men Arya hörde dem aldrig. Prins Joffrey, nej, kung Joffrey lämnade kungsvaktens skyddande sköldar och steg fram. ”Min mor har bett mig låta lord Stark ta den svarta dräkten och lady Sansa har vädjat om nåd för sin far.” Han såg rakt på Sansa då och log, och för ett ögonblick trodde Arya att gudarna hade hört hennes bön, tills Joffrey åter riktade sig till folkmassan och sa: ”Men de är kvinnor med blödiga hjärtan, och så länge jag är er kung ska förräderi aldrig passera ostraffat. Ser Ilyn, ge mig hans huvud!”

Folk tjöt och Arya kände hur Baelors staty gungade då de tryckte mot den. Överstekaplanen tog tag i kungens cape, Varys kom framrusande med viftande armar och till och med drottningen sa något till Joffrey, men kungen bara skakade på huvudet. Lorder och riddare flyttade sig åt sidan då han steg fram, lång och mager, ett skelett i järnbrynja, kungens skarprättare. Sansa hade fallit på knä och snyftade hysteriskt, och vagt, som på långt avstånd, hörde Arya systern skrika. Ser Ilyn Payne gick uppför trappan till predikstolen.

Arya slet sig loss från sin plats mellan Baelors fötter och kastade sig ner i folkmassan samtidigt som hon drog Nål. Hon landade på en man i slaktarförkläde som föll omkull på marken, och i nästa ögonblick törnade någon in i hennes rygg så att hon var nära att själv ramla. Det var kroppar överallt omkring henne och de tryckte på och trampade ner den stackars slaktaren. Arya högg mot dem med Nål.

Högt där uppe i predikstolen gjorde ser Ilyn Payne en gest och riddaren i svart och guld röt ett kommando. Soldaterna i de gyllene mantlarna slängde omkull lord Eddard på marmorn med huvudet och bröstet utanför kanten.

”Stopp där!” skrek en ilsken röst åt Arya, men hon gled undan, knuffade folk åt sidan eller trängde sig mellan dem, och smällde till dem som stod i vägen för henne. En hand tog henne i benet och hon slog mot den med Nål och sparkade folk på smalbenen. En kvinna snavade och föll och Arya ställde sig på hennes rygg medan hon högg vilt omkring sig, men det tjänade ingenting till, det tjänade ingenting till, för det var alldeles för mycket folk och hon hann knappt göra ett hål förrän det slöts igen. Någon vräkte henne åt sidan, och hon kunde fortfarande höra Sansa skrika.

Ser Ilyn drog ett tvåhandsslagsvärd ur skidan på ryggen. Då han lyfte klingan ovanför huvudet tycktes solskenet dansa längs vågrörelserna i den mörka metallen och glittra i eggen som var vassare än någon rakkniv. Is, tänkte hon, han har Is. Tårarna strömmade nedför kinderna och gjorde henne blind.

Så sköt en hand ut ur trängseln och slöt sig om hennes arm som en vargfälla, så hårt att Nål flög ur handen på henne. Arya tappade balansen och skulle ha fallit som en lealös docka om han inte hållit i henne. Ett ansikte trycktes tätt intill hennes och hon såg långt svart hår, ett tovigt skägg och ruttna tänder. ”Titta inte!” morrade en grötig röst åt henne.

”Jag…jag…jag…”, snyftade Arya.

Den gamle mannen skakade henne så hårt att tänderna skallrade. ”Håll mun och blunda, pojk.” Alldeles omtöcknad hörde hon ett…ett ljud…ett lågt suckande ljud, som om en miljon människor samtidigt andades ut.

Den gamle mannens fingrar grävde sig in i hennes arm, hårda som järn. ”Titta på mig, ja, så ja, på mig.” Hans andedräkt luktade surt vin. ”Minns du mig, pojk?”

Det var lukten som gjorde det. Arya såg det toviga, feta håret, den lappade och dammiga, svarta manteln och den krokiga ryggen, mötte blicken ur de hårda, svarta ögonen, och hon mindes den svarte brodern som kommit på besök till fadern.

”Så du känner igen mig nu? Klipsk pojke.” Han spottade. ”De är färdiga här nu. Du ska följa med mig och hålla tyst.” Då hon skulle till att svara skakade han henne igen, ännu hårdare. ”Du ska hålla tyst! sa jag.”

Torget började tömmas. Folkmassan tunnades ut omkring dem när människorna återvände till vardagsbestyren i sina liv, men Aryas liv var borta. Som förlamad traskade hon bredvid…Yoren, ja, han hette Yoren. Hon hade inte sett att han hittat Nål förrän han räckte svärdet till henne. ”Hoppas du kan använda det där, pojk.”

”Jag är inte…”, började hon.

Han knuffade in henne i en portgång och grep tag om hennes hår med sina smutsiga fingrar, vred om och ryckte huvudet bakåt. ”…inte någon klipsk pojke, var det det du tänkte säga?”

I andra handen hade han en kniv.

Då bladet kom emot ansiktet kastade Arya sig bakåt medan hon sparkade vilt och vred huvudet från sida till sida, men han höll henne så hårt i håret att det kändes som om det skulle slitas av och på läpparna kände hon den salta smaken av tårar.

BRAN

De äldsta var vuxna män, och det hade gått sjutton eller arton år sedan den dagen de fick sitt namn. En var över tjugo, men de flesta var yngre, sexton eller under.

Bran betraktade dem från balkongen på mäster Luwins torn, hörde dem knota och svära medan de svingade sina stavar och träsvärd. Borggården ekade av ljudet av trä som slogs mot trä och som alltför ofta avbröts av smällar och tjut då ett slag träffade läder eller hud. Ser Rodrik stegade ilsket muttrande omkring bland pojkarna med ett ansikte som blev allt rödare under de vita polisongerna, och Bran hade aldrig sett den gamle riddaren se så arg ut. ”Nej!” utbrast han gång på gång. ”Nej, nej, nej.”

”De är inte särskilt bra på att slåss”, anmärkte Bran och kliade Sommar bakom öronen. Skräckvargen slet i ett köttstycke och benen krasade mellan tänderna.

”Definitivt inte”, instämde mäster Luwin med en djup suck. Livmedikusen satt och kikade genom sin stora bronstub från Myr, mätte skuggor och antecknade positionen för kometen som hängde lågt på morgonhimlen. ”Men med tiden…och ser Rodrik gör helt rätt, för vi behöver män som kan patrullera murarna. Din far tog med sig sina bästa vakter till Kungshamn och din bror tog med sig resten plus alla lämpliga pojkar på flera fjärdingsvägs omkrets. Många kommer inte tillbaka till oss och vi måste ha män som kan ta deras plats.”

Bran stirrade förbittrat på pojkarna som svettades nedanför. ”Om jag kunde använda benen skulle jag slå dem allihop.” Han mindes sista gången han hållit ett svärd i handen, när kungen var på besök på Vinterhed. Det var bara ett träsvärd, men ändå hade han stött omkull prins Tommen minst femtio gånger. ”Ser Rodrik borde lära mig att använda en pålyxa. Om jag hade en pålyxa med ett jättelångt skaft kunde Hodor vara mina ben, och vi skulle kunna bli en riddare tillsammans.”

”Jag tror det är osannolikt, Bran”, svarade mäster Luwin, ”för när en man slåss måste hans armar, ben och tankar vara ett.”

Nere på borggården skrek ser Rodrik. ”Du slåss som en gås. Han pickar på dig och du pickar hårdare på honom. Parera! Avvärj slaget. Det duger inte att picka som gäss, och om det där var riktiga svärd skulle det första slaget hugga armen av dig!” En av de andra pojkarna skrattade och den gamle riddaren vände sig mot honom och sa skarpt: ”Du skrattar du. Det var det fräckaste, för själv slåss du som en igelkott.”

”Det fanns en gång en riddare som inte kunde se”, påpekade Bran envist medan ser Rodrik fortsatte att drilla sina rekryter, ”och gamla Nan har berättat om honom. Han hade en lång stav med klingor i båda ändarna som han kunde svinga med bägge händerna och hugga ner två män samtidigt.”

”Symeon med stjärnögonen”, mumlade Luwin samtidigt som han skrev in siffror i en bok. ”När han förlorade ögonen satte han in stjärnformade safirer i de tomma ögonhålorna, det påstår åtminstone trubadurerna. Men det är bara en historia, Bran, precis som berättelserna om Florian den narraktige, en saga från hjältarnas tidsålder”, tillade livmedikusen lite irriterat. ”Du måste glömma de där drömmarna, för de kommer bara att krossa ditt hjärta.”

Ordet drömmar fick honom att minnas. ”Jag drömde om kråkan igen i natt, den med tre ögon. Han flög in i mitt sovrum och sa att jag skulle följa med honom, så det gjorde jag, och vi flög ner till kryptan. Far var där och vi pratade. Han var sorgsen.”

”Varför det?” frågade Luwin och kikade genom tuben.

”Det hade något med Jon att göra, tror jag.” Drömmen hade varit mycket mer oroande än de andra kråkdrömmarna och gjort honom djupt uppskakad. ”Hodor vill inte gå ner i kryptan.”

Livmedikusen hade bara lyssnat med ett halvt öra, det visste Bran, men nu flyttade han ögat från tuben och blinkade. ”Hodor vill inte…?”

”…gå ner i kryptan. När jag vaknade sa jag åt honom att föra mig dit för att se om far verkligen var där. Först förstod han inte vad jag menade, men jag fick honom att gå fram till trappan genom att säga ’gå hit’ och ’gå dit’, men sedan vägrade han att gå ner. Han bara stod på översta trappsteget och sa ’Hodor’ som om han var rädd för mörkret, men jag hade en fackla. Det gjorde mig så arg att jag var nära att ge honom en smäll i huvudet, som gamla Nan alltid gör.” Han såg att livmedikusen fick en ogillande min och skyndade sig att tillägga: ”Men jag gjorde det inte.”

”Bra. Hodor är en människa och inte en mula som man kan slå.”

”I drömmen flög jag ner med kråkan, men det kan jag inte göra när jag är vaken”, förklarade Bran.

”Varför ville du gå ner i kryptan?”

”Det har jag ju redan sagt. För att leta efter far.”

Livmedikusen plockade med halsringen som han ofta gjorde när han kände sig illa till mods. ”Bran, söta barn, en dag ska lord Eddard sitta där nere i sten bredvid sin far och farfar och alla andra lorder i ätten Stark ända tillbaka till de gamla kungarna i Norden, men det dröjer många år än, om gudarna är oss nådiga. Din far är drottningens fånge i Kungshamn, och du kommer inte att finna honom i kryptan.”

”Han var där i natt, och jag talade med honom.”

”Envise pojke”, suckade livmedikusen och lade boken åt sidan. ”Vill du gå ner och titta efter?”

”Jag kan inte, för Hodor vägrar och trappan är för smal och svängd för Dancer.”

”Det problemet kan jag lösa.”

I stället för Hodor tillkallades rövarkvinnan Osha. Hon var lång, stark och tålig och villig att gå dit man befallde henne att gå. ”Jag har levt mitt liv bortom muren, så ett hål i marken skrämmer mig inte”, förklarade hon.

”Hit, Sommar”, ropade Bran samtidigt som hon lyfte upp honom i sina seniga armar, och skräckvargen lämnade sitt ben och följde efter. Osha bar Bran tvärs över borggården och nedför spiraltrappan till det kalla gravvalvet under jorden, och mäster Luwin gick före med en fackla. Det gjorde inte Bran alltför mycket att hon bar honom i famnen och inte på ryggen. Ser Rodrik hade befallt att Oshas kedja skulle tas bort eftersom hon tjänat troget och väl sedan hon kom till Vinterhed. Hon bar fortfarande de tunga järnbojorna runt vristerna — ett tecken på att man ännu inte litade fullt på henne — men de hindrade inte hennes bestämda steg nedför trappan.

Bran kunde inte minnas när han sist varit i kryptan, men det hade definitivt varit innan. Som liten brukade han leka här nere med Robb och Jon och sina systrar.

Han önskade att de vore här nu, för då skulle gravvalvet kanske inte ha verkat så mörkt och skrämmande. Sommar började gå inåt det ekande dunklet men hejdade sig plötsligt, höjde huvudet och vädrade i den kalla, döda luften. Så visade han tänderna och kröp bakåt, och ögonen lyste som guld i skenet från livmedikusens fackla. Till och med Osha, som var hård som gammalt järn, verkade illa till mods. ”De ser inte nådiga ut”, anmärkte hon och betraktade den långa raden av ätten Starks män i granit på sina stentroner.

”De var vinterns kungar”, viskade Bran, för på något sätt kändes det fel att tala högt på den här platsen.

Osha log. ”Vintern har ingen kung, och om du hade sett den skulle du veta det, sommarpojke.”

”De var kungar i Norden i tusentals år”, förklarade mäster Luwin och lyfte facklan högt över huvudet så att ljuset sken på stenansiktena. En del var håriga och skäggiga och lika lurviga och vilda som vargarna som låg vid deras fötter. Andra var renrakade och magra med drag lika skarpskurna som eggarna på långsvärden i järn som vilade tvärs över deras knän. ”Hårda män för en hård tid. Kom.” Han stegade i rask takt längre in i gravvalvet, förbi raderna av granitpelare och oräkneliga statyer i sten, och efter honom fladdrade en eldstunga från den höjda facklan.

Kryptan var djup och mörk och längre än själva Vinterhed, så det gällde att se till att facklan inte slocknade. Jon hade en gång berättat för Bran att det fanns andra gravvalv under som var ännu djupare och mörkare där de äldre kungarna låg begravda. Sommar vägrade att lämna trappan, till och med då Osha följde efter facklan med Bran i famnen.

”Kan du din historia, Bran?” frågade livmedikusen. ”Tala om för Osha vilka de var och vad de gjorde, om du kan.”

Bran betraktade ansiktena på statyerna och mindes. Mäster Luwin hade berättat historierna för honom och gamla Nan hade gjort dem levande. ”Det där är Jon Stark. När sjörövarna landsteg i Östern drev han ut dem och byggde slottet i Vita hamnen. Hans son var Rickard Stark, inte min farfar utan en annan Rickard, och han erövrade Näset från kungen över sumpmarkerna och gifte sig med hans dotter. Theon Stark är den där magre med det långa håret och stripiga skägget. Han kallades ’hungriga vargen’ eftersom han alltid låg i krig. Det där är en Brandon, den långe med det drömmande ansiktet, och han kallades Brandon skeppsbyggaren eftersom han älskade havet. Hans grav är tom, för han försökte segla västerut över Solnedgångshavet och sågs aldrig mer i livet. Hans son kallades Brandon brännaren, eftersom sorgen fick honom att sätta eld på alla faderns skepp. Där är Rodrik Stark, som vann Björnön i en brottningsmatch och gav den till ätten Mormont, och där Torrhen Stark, kungen som knäböjde. Han var den siste kungen i Norden och den förste lorden av Vinterhed sedan han kapitulerat för Aegon erövraren. Och där sitter Cregan Stark. En gång utkämpade han en strid med prins Aemon, och drakriddaren sa att han aldrig mött en bättre svärdskämpe.” De var nästan framme vid slutet nu och Bran kände hur hjärtat fylldes av sorg. ”Och där är min farfar, lord Rickard, som blev halshuggen av galne kung Aerys. Hans dotter Lyanna och hans son Brandon ligger i gravarna bredvid honom. Inte jag utan en annan Brandon, min farbror. Egentligen borde de inte ha statyer, för det är bara lorder och kungar som får det, men min far älskade dem så högt att han lät göra dem.”

”Flickan är mycket vacker”, påpekade Osha.

”Robert var trolovad med henne och de skulle gifta sig, men prins Rhaegar förde bort henne och våldtog henne”, förklarade Bran. ”Robert gav sig ut i krig för att vinna henne tillbaka. Han dödade Rhaegar med sin stridsklubba i slaget vid Treudden, men Lyanna dog så han fick ändå inte tillbaka henne.”

”En sorglig historia”, sa Osha, ”men de där tomma hålen är ännu sorgligare.”

”Det där är lord Eddards grav som står och väntar på honom”, upplyste mäster Luwin. ”Var det här du såg din far i drömmen, Bran?”

”Ja.” Minnet fick honom att rysa, och han såg sig illa till mods omkring i kryptan och håret reste sig i nacken på honom. Hade han hört ett ljud? Var det någon här?

Mäster Luwin gick fram till den öppna graven med facklan i handen. ”Som du ser är han inte här och kommer inte heller att vara det på många år än. Drömmar är inget annat än drömmar, kära barn.” Han stack in armen i den svarta graven som om den vore gapet på ett farligt vilddjur. ”Ser du? Här är alldeles tom…”

Mörkret kastade sig morrande över honom.

Bran såg ögon som grön eld, en glimt av tänder och en päls lika svart som mörkret runt omkring dem. Mäster Luwin skrek till och höjde händerna till försvar. Facklan flög i väg och träffade Brandon Starks stenansikte innan den ramlade ner vid statyns fötter där lågorna började slicka dess ben. I det fladdrande skenet från facklan såg de Luwin slåss med skräckvargen och slå mot hans nos med ena handen medan vargkäftarna slöts om den andra.

”Sommar!” skrek Bran.

Och Sommar kom störtande ut ur dunklet bakom dem som skjuten ur en kanon. Han knuffade undan Rufs och de båda skräckvargarna rullade runt, runt i ett virrvarr av grå och svart päls och nafsade och högg efter varandra medan mäster Luwin med söndersliten och blodig arm mödosamt tog sig upp på knä. Osha satte ner Bran med ryggen mot lord Rickards stenvarg och skyndade sig sedan att hjälpa livmedikusen. I ljuset från den flämtande facklan såg man jättelika skuggvargar slåss på väggen och i taket.

”Rufs”, ropade en liten röst, och då Bran tittade upp fick han se sin lillebror stå i öppningen till faderns grav. Med ett sista nafs efter Sommars huvud backade Rufs undan och skuttade tillbaka till Rickon. ”Du ska låta min far vara i fred”, sa Rickon varnande till mäster Luwin. ”Låt honom vara i fred.”

”Rickon”, sa Bran mjukt, ”far är inte här.”

”Jo, det är han, för jag såg honom.” Tårarna glänste i Rickons ögon. ”Jag såg honom i natt.”

”I drömmen…?”

Rickon nickade. ”Du ska låta honom vara i fred, för han kommer hem nu, precis som han lovade. Han kommer hem.”

Bran hade aldrig förut sett mäster Luwin se så osäker ut. Blodet rann längs armen där Rufs slitit sönder ylleärmen och huden under. ”Osha, facklan”, sa han med rösten halvkvävd av smärta och hon ryckte åt sig den innan den slocknade. Benen på farbroderns stenstaty var svarta av sot. ”Den…där besten”, tilllade han, ”ska stå fastkedjad i hundgården.”

Rickon klappade Rufs nos som var våt av blod. ”Jag släppte loss honom, för han tycker inte om kedjor.” Vargen slickade av Rickons fingrar.

”Vill du följa med mig, Rickon?” frågade Bran.

”Nej, jag trivs här.”

”Men det är mörkt och kallt.”

”Jag är inte rädd, och jag måste vänta på far.”

”Du kan vänta tillsammans med mig”, föreslog Bran. ”Vi ska vänta tillsammans, du och jag och våra vargar.” Båda skräckvargarna slickade sina sår nu, och de måste hålla dem under noggrann uppsikt.

”Bran”, inföll livmedikusen bestämt, ”jag vet att du menar väl, men Rufs är för vild för att få röra sig fritt. Jag är den tredje personen han har anfallit, och om vi låter honom springa omkring lös i slottet är det bara en tidsfråga innan han dödar någon. Sanningen är grym, men vargen måste stå kedjad eller…” Han tvekade.

…eller avlivas, tänkte Bran, men det han sa var: ”Han är inte skapt för kedjor. Vi ska vänta i ditt torn allihop.”

”Det är uteslutet”, förkunnade mäster Luwin.

Osha flinade. ”Om jag minns rätt är det pojken som är lord här.” Hon räckte tillbaka facklan till livmedikusen och tog åter upp Bran i famnen. ”Då går vi till mäster Luwins torn.”

”Följer du med, Rickon?”

Brodern nickade. ”Om Rufs också får följa med”, svarade han och satte av efter Osha och Bran. Mäster Luwin hade inget annat val än att följa efter, men han höll ett vakande öga på vargarna.

Det var så rörigt i mäster Luwins torn att Bran inte begrep hur han någonsin hittade någonting. Bord och stolar var belamrade med vingliga boktravar och på hyllorna stod långa rader med glasburkar. Här och där låg ljusstumpar och det satt torkat vax på möblerna. Tuben från Myr vilade på ett trebensstativ vid dörren till balkongen, på väggarna hängde stjärnkartor och bland säven som täckte golvet låg skuggkartor. Överallt fanns papper, gåspennor och bläckhorn och alltihop var fläckat av spillning från korparna som satt på taksparrarna. Deras gälla skrin trängde ner ovanifrån medan Osha under fåordiga instruktioner från mäster Luwin tvättade och lade om hans sår. ”Det här är rena dårskapen”, sa den lille grå mannen samtidigt som hon baddade vargbetten med svidande eldmjölk. ”Jag håller med om att det är märkligt att ni pojkar drömde samma dröm bägge två, men när man tänker närmare efter är det bara naturligt. Ni saknar er far och ni vet att han hålls fången. Rädslan kan påverka en människas sinne och ge henne konstiga tankar. Rickon är för liten för att förstå…”

”Jag är fyra nu”, avbröt Rickon som stod och kikade genom tuben på djävulsfigurerna på gamla tornet. Skräckvargarna satt i var sin ände av det stora, runda rummet medan de slickade sina sår och gnagde på ben.

”…för liten och aaj, vid alla sju helveten, det svider, nej, sluta inte, häll på mer. Rickon är för liten, men du, Bran, är tillräckligt gammal för att veta att drömmar bara är drömmar.”

”Vissa är det och andra inte.” Osha hällde ljusröd eldmjölk i ett djupt sår och Luwin flämtade till. ”Skogens barn skulle kunna berätta mycket om drömmar.”

Tårarna strömmade nedför livmedikusens kinder, men ändå skakade han envist på huvudet. ”Barnen finns bara kvar i drömmarna nu, för de är döda och försvunna. Det räcker, och så bandagen. Lägg först på kompresser och linda sedan, och gör det hårt, för jag kommer att blöda.”

”Gamla Nan säger att barnen kunde trädens sånger, att de kunde flyga som fåglarna och simma som fiskarna och prata med djuren”, insköt Bran. ”Hon säger att de gjorde musik som var så vacker att man grät som ett litet barn då man hörde den.”

”Och allt detta gjorde de med magi”, mumlade mäster Luwin förstrött. ”Jag önskar att de vore här nu, för en trollformel skulle läka min arm med mindre smärta och de skulle kunna prata med Rufs och säga åt honom att sluta bitas.” Han gav den stora, svarta vargen en ilsken blick ur ögonvrån. ”Ta lärdom av vad jag säger, Bran, för den man som sätter sin tilltro till trollkonst duellerar med ett glassvärd, precis som barnen gjorde. Jag ska visa dig något.” Han reste sig tvärt, gick till andra änden av rummet och hämtade en grön burk med sin friska hand. ”Titta på de här”, återtog han, drog ur korken och skakade ut en handfull glänsande, svarta pilspetsar.

Bran tog upp en. ”Den är gjord av glas.” Rickon kom nyfiket närmare och kikade över bordet.

”Drakglas”, sa Osha samtidigt som hon satte sig bredvid Luwin med bandagen i handen.

”Det är obsidian”, envisades mäster Luwin och höll fram den sårade armen, ”och spetsarna smiddes i gudarnas eldar långt nere under jorden. För tusentals år sedan jagade skogens barn med dem, för barnen använde inga metaller. I stället för ringpansar bar de långa skjortor av sammanvävda löv och lindade benen med bark så att de tycktes smälta in i skogen, och i stället för svärd bar de klingor av obsidian.”

”Och gör fortfarande.” Osha lade mjuka kompresser på betten på livmedikusens underarm och band om hårt med långa linneremsor.

Bran höll upp pilspetsen framför ögonen. Det svarta glaset var slätt och glänsande och han tyckte att det var vackert. ”Får jag behålla den?”

”Varsågod”, svarade livmedikusen.

”Jag vill också ha en!” utbrast Rickon. ”Jag vill ha fyra, för jag är fyra.”

Luwin lät honom räkna upp dem. ”Var försiktig, för de är fortfarande vassa och du kan skära dig.”

”Berätta om barnen”, bad Bran, för det var viktigt för honom.

”Vad vill du veta?”

”Allt.”

Mäster Luwin slet i ämbetskedjan som skavde mot halsen. ”De var gryningsålderns folk, det allra första folket som levde före kungarna och kungarikena”, började han. ”På den tiden fanns det inga slott eller borgar, inga städer och inte ens så mycket som en marknadsort mellan Vinterhed och Dorniens hav. Det fanns inga människor alls, för bara skogens barn bodde i de landområden som vi nu kallar de sju konungarikena.

Det var ett mörkt och vackert folk och de var korta till växten, inte längre än barn ens som fullvuxna. De bodde djupt inne i skogarna, i grottor och träd och hemliga trädstäder. Eftersom barnen var spensligt byggda var de också snabba och viga, och män och kvinnor jagade tillsammans med bågar av ödesträ och kastsnaror. Deras gudar var skogens gudar, som fanns i bäckar och stenar, de gamla gudarna vars namn är hemliga. Deras kloka män kallades grönsiare och de ristade in underliga ansikten i ödesträden som skulle hålla vakt över skogarna. Hur länge barnen regerade här och var de kom ifrån är det ingen som vet.

Men för omkring tolv tusen år sedan dök de första människorna upp österifrån och korsade Brutna armen nere i Dornien innan den bröts. De kom ridande på hästar med bronssvärd och stora lädersköldar. Ingen häst hade någonsin skådats på den här sidan Smala havet, och barnen blev antagligen lika rädda för hästarna som de första människorna blev för ansiktena i träden.

Då de första människorna anlade fästen och bondgårdar högg de ner ödesträden och matade elden med dem, och fyllda av fasa gick barnen ut i krig. De gamla sångerna säger att grönsiarna använde mörk magi för att få haven att resa sig och sätta landet under vatten, och det var på så vis Armen blev bruten, men det var för sent att stänga dörren. Krigen fortsatte tills jorden rann röd av blod från både människor och barn, men det var fler barn än människor som dog för människorna var större och starkare, och trä, sten och obsidian är inte mycket att sätta emot brons. Till slut lyckades båda rasernas kloka män göra sig hörda, och de första människornas hövdingar och hjältar träffade grönsiarna och skogsdansarna i en dunge ödesträd på en liten ö i den stora sjön som kallas Gudsögat.

Där utformade de pakten. De första människorna fick kustområdena, de höga slätterna och de blommande ängarna, bergen och sumpmarkerna, men de djupa skogarna skulle för alltid tillhöra barnen, och inga fler ödesträd skulle få falla för yxan någonstans i riket. För att gudarna skulle vittna om överenskommelsen fick vartenda träd på ön ett ansikte och efteråt bildades de gröna männens heliga orden som skulle hålla vakt över Ansiktenas ö.

Pakten inledde fyra tusen år av vänskap mellan människor och barn, och med tiden övergav de första människorna till och med de gudar de fört med sig och började dyrka skogens hemliga gudar. I och med pakten slutade gryningsåldern och hjältarnas tidsålder tog vid.”

Bran slöt näven om den glänsande svarta pilspetsen. ”Men du sa att alla skogens barn var försvunna nu.”

”Här ja”, insköt Osha och bet av änden på det sista bandaget med tänderna. ”Norr om muren är saker och ting annorlunda, och det var dit barnen begav sig, liksom jättarna och de andra gamla raserna.”

Mäster Luwin suckade. ”Kvinna, du borde rätteligen vara död eller i kedjor och familjen Stark har behandlat dig mycket bättre än du förtjänar. Det är inte snällt att återgälda deras vänlighet med att fylla pojkarnas huvuden med dumheter.”

”Berätta vart de tog vägen”, bad Bran, ”för jag vill veta.”

”Jag med”, ekade Rickon.

”Jag ska”, muttrade Luwin. ”Så länge de första människornas kungariken bestod upprätthölls pakten — under hjältarnas tidsålder, Den långa natten och även efter de sju konungarikenas tillkomst — men till sist kom det en tid många århundraden senare då andra folk korsade Smala havet.

Andalerna var de första, en ras av långa, ljusa krigare som kom med stål och eld och de nya gudarnas sjuuddiga stjärna målad på bröstet. Krigen varade i hundratals år, men till slut föll alla de sex sydliga konungarikena för dem. Bara här, där kungen i Norden slog tillbaka varenda armé som försökte korsa Näset, behöll de första människorna fortfarande herraväldet. Andalerna brände ner dungarna med ödesträd, hackade sönder ansiktena och slaktade barnen om de hittade dem, och överallt påbjöd de de sju gudarnas triumf över de gamla gudarna. Så barnen flydde norrut…”

Sommar började yla.

Mäster Luwin ryckte till och avbröt sig. Då Rufs kom på fötter och stämde in i broderns ylande fylldes Brans hjärta av fruktan. ”Den kommer”, viskade han med förtvivlans säkerhet. Han hade vetat det sedan natten innan, insåg han, ända sedan kråkan förde ner honom i kryptan för att säga farväl. Han hade vetat det men inte velat tro på det utan hoppats att mäster Luwin hade rätt. Kråkan, tänkte han, den treögda kråkan…

Ylandet upphörde lika plötsligt som det börjat. Sommar tassade tvärs över golvet till Rufs och började slicka på en fläck blodig päls på broderns hals. Från fönstret hördes fladdret av vingar.

En korp landade på den grå fönsterbrädan av sten, öppnade näbben och gav ifrån sig en hes, plågad rossling.

Rickon började gråta och en efter en gled pilspetsarna ur handen på honom och föll klirrande ner på golvet. Bran drog honom intill sig och kramade honom.

Mäster Luwin stirrade på den svarta fågeln som om det vore en skorpion med fjädrar. Långsamt som en sömngångare reste han sig och gick fram till fönstret. Då han visslade hoppade korpen upp på hans omlindade underarm. Det fanns torkat blod på dess vingar. ”En hök”, mumlade Luwin, ”eller kanske en uggla. Stackars krake, det är ett under att den lyckades ta sig igenom.” Han tog brevet från dess ben.

Bran upptäckte att han darrade då livmedikusen rullade upp papperet. ”Vad står det?” frågade han och höll hårt om brodern.

”Du vet vad där står, pojk”, sa Osha, inte ovänligt, och lade handen på hans huvud.

Mäster Luwin tittade som förlamad på dem, en liten grå man med blod på ärmen till sin grå yllekaftan och tårar i de klara, grå ögonen. ”Mina unga lorder”, sa han till sönerna med en röst som blivit skrovlig och tunn, ”vi…vi måste hitta en stenhuggare som kan göra hans utseende rättvisa…”

SANSA

I tornrummet i hjärtat av Maegors fäste överlämnade Sansa sig åt mörkret.

Hon drog för draperierna runt sängen, sov, vaknade gråtande och somnade om. När hon inte kunde sova låg hon darrande av sorg under filtarna. Tjänare kom och gick och hade med sig mat, men bara åsynen var mer än hon stod ut med. Tallrikarna hopade sig orörda på bordet under fönstret och fick stå där tills maten blev dålig, och då tog tjänarna bort dem igen.

Ibland var sömnen blytung och drömlös och hon vaknade ännu tröttare än då hon slutit ögonen. Ändå föredrog hon den sömnen, för när hon drömde var det om fadern. Vare sig hon var vaken eller sov såg hon honom, såg soldaterna i de gyllene mantlarna slänga omkull honom, såg ser Ilyn Payne stega fram och dra Is ur skidan på ryggen, såg ögonblicket…ögonblicket då…Hon hade velat titta bort, hon hade velat göra det, och benen hade vikt sig under henne och hon hade fallit på knä, men ändå kunde hon inte vrida bort huvudet. Alla människor skrek och tjöt och hennes prins hade lett mot henne, han hade lett och hon hade känt sig trygg. Men bara för bråkdelen av en sekund, tills han sa de där orden och faderns ben…Det var vad hon mindes, hans ben, hur det hade ryckt i dem när ser Ilyn…när svärdet…

Kanske kommer jag också att dö, tänkte hon och tanken verkade inte så förskräcklig. Om hon kastade sig från fönstret kunde hon göra slut på lidandet, och under kommande år skulle trubadurerna skriva ballader om hennes sorg. Hennes kropp skulle ligga på stenarna där nere, lemlästad och oskyldig och få alla dem som förrått henne att skämmas. Sansa gick så långt att hon tassade tvärs över sovgemaket och slängde upp fönsterluckorna. Men då svek modet henne och hon rusade snyftande tillbaka till sängen.

Tjänsteflickorna försökte prata med henne då de kom med måltiderna, men hon svarade dem aldrig. En gång kom stormäster Pycelle med en låda med burkar och flaskor för att fråga om hon var sjuk. Han kände henne på pannan, tvingade henne att klä av sig och undersökte henne över hela kroppen medan kammarjungfrun höll fast henne. Innan han gick gav han henne en brygd av honungsvatten och örter och sa åt henne att ta en klunk varje kväll. Hon drack upp alltihop på en gång och somnade om igen.

Hon drömde om steg i torntrappan, ett hotfullt skrapande av läder mot sten då en man långsamt och steg för steg klättrade upp mot hennes sovgemak. Det enda hon kunde göra var att krypa ihop bakom dörren och darrande lyssna medan han kom närmare och närmare. Det var ser Ilyn Payne, det visste hon, som med Is i handen kom för att hugga huvudet av henne. Det fanns ingenstans att fly, ingenstans att gömma sig, inget sätt att bomma för dörren. Slutligen upphörde stegen och hon visste att han stod alldeles utanför, stod där tyst med sina döda ögon och sitt avlånga, koppärriga ansikte. Det var då hon insåg att hon var naken. Hon kröp ihop och försökte skyla sig med händerna samtidigt som dörren knarrande började svänga inåt och spetsen på långsvärdet stacks in…

Hon vaknade av att hon mumlade: ”Snälla, jag ska vara lydig, jag ska göra precis som ni säger, snälla, låt bli”, men det fanns ingen som hörde henne.

När de till sist kom för att hämta henne på riktigt hörde Sansa aldrig deras steg. Det var Joffrey som öppnade dörren, inte ser Ilyn utan pojken som hade varit hennes prins. Hon låg till sängs, hopkrupen i fosterställning och med draperierna fördragna, och hon kunde inte ha sagt om det var mitt på dagen eller mitt i natten. Det första Sansa hörde var att dörren vräktes upp och sedan rycktes draperierna åt sidan. Hon satte handen för ögonen för att skydda dem mot det plötsliga ljuset och såg dem stå böjda över henne.

”Jag vill se dig i tronsalen i eftermiddag”, förkunnade Joffrey. ”Se till att bada och klä dig som det anstår min trolovade.” Sandor Clegane stod vid hans sida i en enkel brun jacka och grön cape och det brännskadade ansiktet var fasansfullt i det skarpa ljuset. Bakom dem stod två riddare i kungsvakten i långa, vita sidenmantlar.

Sansa drog upp filten till hakan för att skyla sig. ”Nej”, kved hon, ”snälla, låt mig få vara i fred.”

”Om du inte stiger upp och klär dig ska Blodhunden göra det åt dig”, sa Joffrey.

”Jag bönfaller dig, min prins.”

”Jag är kung nu. Hund, se till att hon kommer ur sängen.”

Sandor Clegane stack in armen under midjan på henne och lyfte upp henne från fjäderbolstret utan att bry sig om hennes orkeslösa protester. Filten föll till golvet, och hon hade bara ett tunt nattlinne på sig. ”Gör som du blir tillsagd, barn”, uppmanade Clegane. ”Klä på dig.” Han föste henne nästan varligt mot garderoben.

Sansa backade undan för dem. ”Jag gjorde som drottningen bad, jag skrev breven, jag skrev det hon sa åt mig, och du lovade att vara barmhärtig. Snälla, låt mig få resa hem. Jag ska inte ägna mig åt några förrädiska handlingar utan vara snäll och lydig, det svär jag på, för jag har inget förrädiskt blod i mina ådror, det har jag inte. Jag vill bara resa hem.” Så mindes hon vad artigheten krävde och böjde på huvudet. ”Om det behagar er”, avslutade hon matt.

”Det behagar mig inte”, svarade Joffrey, ”för mor säger att jag fortfarande måste gifta mig med dig, så du ska stanna här och du ska lyda.”

”Jag vill inte gifta mig med dig”, kved Sansa. ”Du högg huvudet av min far!”

”Han var en förrädare, och jag lovade aldrig att skona honom, bara att visa barmhärtighet, och det gjorde jag. Om han inte hade varit din far skulle jag ha låtit slita honom i stycken eller flå honom levande, men jag gav honom en snabb död.”

Sansa stirrade på Joffrey och såg honom för första gången. Han var klädd i en vadderad karmosinröd jacka som var prydd med lejon och en cape i guldtyg med hög krage som ramade in ansiktet. Hon undrade hur hon någonsin kunde ha tyckt att han var stilig. Läpparna var mjuka och röda och liknade de där maskarna man brukade hitta efter regn, och ögonen var fåfänga och grymma. ”Jag hatar dig”, viskade hon.

Kung Joffreys ansikte blev hårt. ”Min mor har sagt att det inte är lämpligt för en kung att slå sin hustru. Ser Meryn.”

Riddaren var över henne innan hon hann blinka, ryckte undan hennes hand då hon försökte skydda ansiktet och gav henne en örfil med sin behandskade hand. Sansa mindes inte att hon föll, men i nästa sekund låg hon på knä bland säven och det ekade i huvudet. Ser Meryn Trant stod böjd över henne med blod på den vita sidenhandsken.

”Tänker du lyda nu eller ska jag låta honom tukta dig igen?”

Sansas öra kändes alldeles bortdomnat. Hon rörde vid det och fingertopparna blev våta och röda. ”Jag…som…som ni befaller, ers nåd.”

”Ers höghet”, rättade Joffrey. ”Jag ska titta efter dig i tronsalen.” Han vände sig om och gick.

Ser Meryn och ser Arys följde efter honom ut, men Sandor Clegane stannade kvar länge nog för att bryskt dra upp henne på fötter. ”Ge honom vad han vill ha, så slipper du en massa bekymmer.”

”Vad är det han vill ha? Tala om det för mig, snälla.”

”Han vill att du ska le och dofta gott och vara hans ädla jungfru”, väste Blodhunden. ”Han vill att du ska upprepa dina vackra små ord som guvernanten lärde dig. Han vill att du ska älska honom och frukta honom.”

När han gått sjönk Sansa ihop på säven och stirrade in i väggen tills två av hennes kammarjungfrur blygt smög in i sovgemaket. ”Jag behöver varmt vatten till ett bad”, sa hon åt dem, ”och parfym och lite puder för att dölja det här blåmärket.” Högra sidan av ansiktet var svullen och började värka, men hon visste att Joffrey ville att hon skulle vara vacker.

Det varma vattnet fick henne att tänka på Vinterhed och det gav henne styrka. Hon hade inte tvättat sig sedan den dagen fadern dog och hon blev häpen över hur smutsigt vattnet blev. Kammarjungfrurna sköljde bort blodet från ansiktet och skrubbade henne på ryggen, tvättade håret och borstade det tills det fick tillbaka sina glänsande, kastanjeröda lockar. Sansa talade inte med dem, utom för att ge dem order, för de var ätten Lannisters tjänare och inte hennes egna och hon litade inte på dem. När det blev dags att klä sig valde hon samma gröna sidenklänning som hon burit på torneringen. Hon mindes hur galant Joff varit mot henne den där festkvällen. Kanske skulle den få även honom att minnas och behandla henne bättre.

Medan hon väntade drack hon ett glas kärnmjölk och åt några söta kex för att få magen att lugna sig. Det var mitt på eftermiddagen då ser Meryn kom tillbaka. Han hade satt på sig sin vita rustning: en pansarskjorta av emaljerade fjäll infattade i guld, en hög hjälm med en hjälmprydnad i form av en gyllene, strålande sol, benskenor, halsharnesk, harneskhandskar och stövlar av blänkande stål och en tung yllemantel som hölls på plats av ett guldlejon. Visiret hade tagits bort från hjälmen för att man bättre skulle se hans buttra ansikte. Han hade tunga ögonlock och stora påsar under ögonen, en bred, sur mun, rostfärgat, gråsprängt hår och rostfärgat skägg. ”Ers nåd”, sa han som om han inte slagit henne blodig tre timmar tidigare. ”Hans höghet har beordrat mig att eskortera er till tronsalen.”

”Gav han er också order att slå mig ifall jag vägrade följa med?”

”Vägrar ni att följa med, ers nåd?” Blicken han gav henne var helt uttryckslös, och han inte så mycket som tittade på blåmärket han gett henne.

Han hatade henne inte, insåg Sansa, men han älskade henne inte heller. Han kände ingenting för henne, och i hans ögon var hon bara en tingest. ”Nej”, svarade hon och reste sig. Hon ville skrika, slå honom precis som han slagit henne och varna honom för att när hon blev drottning tänkte hon se till att han blev landsförvisad om han någonsin vågade slå henne igen. Men hon mindes vad Blodhunden sagt, så det enda hon svarade var: ”Jag ska göra allt som hans höghet befaller.”

”Precis som jag gör”, sa han.

”Ja, men ni är ingen sann riddare, ser Meryn.”

Sandor Clegane skulle ha skrattat åt hennes ord, det visste Sansa, och andra män skulle kanske ha svurit åt henne och sagt åt henne att hålla tyst eller till och med bett henne om förlåtelse. Ser Meryn Trant gjorde inget av allt detta, för ser Meryn brydde sig helt enkelt inte.

Galleriet var tomt så när som på Sansa. Hon stod med böjt huvud och kämpade för att hålla tillbaka tårarna medan Joffrey satt på sin järntron och skipade det han behagade kalla rättvisa. Nio ärenden av tio tycktes tråka ut honom och dem lät han sitt råd sköta och skruvade rastlöst på sig medan lord Baelish, stormäster Pycelle eller drottning Cersei avgjorde frågan. Men då han bestämde sig för att själv fatta beslut kunde inte ens modern få honom att ändra sig.

En tjuv fördes inför Joffrey och han lät ser Ilyn hugga handen av honom i själva tronsalen. Två riddare var oense om ett landområde och han påbjöd att de skulle duellera om det påföljande dag. ”På liv och död ”, tillade han. En kvinna föll på knä för att be om huvudet tillhörande en man som avrättats för förräderi. Hon hade älskat honom, sa hon, och ville ge honom en värdig begravning. ”Om du älskade en förrädare måste du själv vara en förrädare”, sa Joffrey. Två soldater i gyllene mantlar släpade i väg med henne till fängelsehålorna.

Lord Slynt med grodansiktet satt vid änden av rådsbordet iförd svart sammetsjacka och en glänsande cape i guldtyg, och han nickade gillande var gång kungen avkunnade en dom. Sansa stirrade ihärdigt på hans anskrämliga ansikte och mindes hur han slängt omkull fadern för att ser Ilyn skulle kunna hugga huvudet av honom. Hon önskade att hon kunde göra honom illa, önskade att någon hjälte skulle slänga omkull honom och halshugga honom. Men en röst inuti viskade det finns inga hjältar, och hon mindes vad lord Petyr en gång sagt till henne just här i tronsalen. ”Livet är inte någon ballad, lilla vän, och det kanske du bittert får erfara en vacker dag.” I verkliga livet vinner monstren, sa hon sig, och nu var det Blodhundens röst hon hörde, en kall väsning som lät som när metall skrapas mot sten. ”Ge honom vad han vill ha, så slipper du en massa bekymmer.”

Nästa ärende gällde en knubbig trubadur som stod anklagad för att ha skrivit en ballad som gjorde den nyligen avlidne kung Robert till åtlöje. Joff befallde en vakt att hämta hans luta och beordrade honom att sjunga balladen för hovet. Trubaduren grät och svor på att han aldrig mer skulle sjunga den balladen, men kungen envisades. Det var en ganska rolig visa som handlade om hur Robert slogs med en gris. Grisen var svinet som hade dödat honom, det visste Sansa, men i en del verser lät det nästan som om han sjöng om drottningen. När balladen var slut tillkännagav Joffrey att han skulle visa sig barmhärtig och trubaduren fick behålla antingen fingrarna eller tungan. Han skulle få en dag på sig att välja. Janos Slynt nickade gillande.

Det var eftermiddagens sista ärende, upptäckte Sansa med lättnad, men hennes prövningar var ännu inte över. När häroldens röst upplöste församlingen flydde hon från galleriet bara för att finna Joffrey väntande på sig vid foten av spiraltrappan, och både Blodhunden och ser Meryn var med honom. Den unge kungen granskade henne kritiskt från huvud till fot. ”Du ser mycket bättre ut nu.”

”Tack, ers höghet”, svarade Sansa. Tomma ord, men de fick honom att nicka och le.

”Promenera med mig”, befallde Joffrey och erbjöd henne armen, och hon hade inget annat val än att ta den. En gång i tiden skulle beröringen av hans hand ha fått henne att rysa av förtjusning, men nu fick den det att krypa i skinnet på henne. ”Det är snart min namndag”, sa Joffrey då de steg ut genom de bakre dörrarna till tronsalen. ”Det ska bli en stor fest med mängder av presenter. Vad tänker du ge mig?”

”Jag…det har jag inte tänkt på, ers nåd.”

”Ers höghet!” fräste han skarpt. ”Du är verkligen dum i huvudet. Det säger mor.”

”Gör hon?” Efter allt som hänt borde hans ord ha förlorat förmågan att såra henne, men på något sätt hade de inte gjort det. Drottningen hade alltid varit så snäll mot henne.

”O ja, och hon oroar sig för att våra barn ska bli lika dumma som du, men jag sa åt henne att hon inte behövde bekymra sig.” Kungen gjorde en gest och ser Meryn öppnade en dörr för dem.

”Tack, ers höghet”, mumlade hon. Blodhunden hade rätt, tänkte hon, och jag är bara en liten fågel som upprepar alla små vackra ord man lärt mig. Solen hade försvunnit bakom murarna i väster och stenarna i Röda slottet glödde mörka som blod.

”Jag ska göra dig med barn så snart du är mogen för det”, förkunnade Joffrey samtidigt som han eskorterade henne över borggården, ”och om den första ungen är dum i huvudet hugger jag huvudet av dig och skaffar mig en intelligentare hustru. När tror du att du kommer att kunna få barn?”

Sansa förmådde inte titta på honom för han gjorde henne så generad. ”Mamsell Mordana säger att de flesta högättade flickor får sin första blödning vid tolv eller tretton års ålder.”

Joffrey nickade. ”Den här vägen.” Han förde henne in i porthuset och till foten av trappan som ledde upp till murkrönet.

Sansa slet sig darrande loss från honom, för plötsligt visste hon vart de var på väg. ”Nej!” utbrast hon och rösten var som en skrämd flämtning. ”Snälla, nej, tvinga mig inte, jag ber dig…”

Joffrey pressade ihop läpparna. ”Jag vill visa dig vad som händer med förrädare.”

Sansa skakade vilt på huvudet. ”Jag vägrar. Jag vägrar.”

”Jag kan låta ser Meryn släpa upp dig”, sa han, ”och det skulle du inte gilla, så det är lika bra du gör som jag säger.” Joffrey sträckte sig efter henne och Sansa ryggade undan för honom och törnade in i Blodhunden.

”Gör det, flicka”, sa Sandor Clegane och knuffade henne mot kungen. Det ryckte i munnen på den brännskadade sidan av ansiktet och Sansa kunde nästan höra vad han tänkte. Ge honom vad han vill ha, för han kommer inte att ge sig förrän du är där uppe.

Hon tvingade sig att ta kung Joffreys hand. Klättringen uppför trappan var som en mardröm och varje steg var en pärs, som om hon drog fötterna ur vristdjup gyttja. Där fanns fler trappsteg än hon någonsin kunnat drömma om, tusentals steg, och där uppe väntade något ohyggligt på henne.

Från det höga bröstvärnet ovanför porthuset bredde hela världen ut sig inför dem, och Sansa kunde se Baelors katedral på Visenyas kulle där fadern dött. I andra änden av Systrarnas gata stod de svartnade ruinerna av Drakhålan, och i väster var den stora, röda solen till hälften gömd bakom Gudarnas port. Det salta havet låg bakom henne och i söder syntes fiskmarknaden, hamnen och Svartvattenforsen. Och i norr…

Hon vände sig ditåt och såg bara staden: gator och gränder, kullar och sänkor, fler gator och fler gränder och stenen i avlägsna murar. Ändå visste hon att bortom dem fanns öppna vidder, bondgårdar, fält och skogar och där bortom, långt, långt norrut låg Vinterhed.

”Vad tittar du på?” undrade Joffrey. ”Det var det här jag ville att du skulle se.”

Ett brett bröstvärn av sten skyddade den yttre kanten av murkrönet och nådde ända upp till hakan på Sansa med skottgluggar uthuggna med två meters mellanrum för bågskyttar. Huvudena satt mellan tinnarna och var spetsade på järnpålar med ansiktena riktade ut mot staden. Sansa hade sett dem i samma ögonblick som hon steg ut på murkrönet, men floden och de myllrande gatorna och den nedgående solen var så oändligt mycket vackrare. Han kan tvinga mig att titta på huvudena, tänkte hon, men han kan inte tvinga mig att se dem.

”Det här är din far”, upplyste han. ”Hund, vrid runt huvudet så att hon kan se honom.”

Sandor Clegane tog huvudet i håret och vred runt det. Det avhuggna huvudet hade doppats i tjära för att konservera det, och Sansa tittade lugnt på huvudet utan att se det. Det såg egentligen inte alls ut som lord Eddard, tänkte hon, för det såg inte ens verkligt ut. ”Hur länge måste jag titta?”

Joffrey verkade besviken. ”Vill du se resten?” Det fanns en lång rad.

”Om det behagar ers höghet.”

Joffrey förde henne längs murkrönet förbi dussintalet huvuden och två tomma järnpålar. ”De här har jag sparat för farbror Stannis och farbror Renly”, förklarade han. De andra huvudena hade varit döda och spetsade mycket längre än faderns, och trots tjäran var de flesta omöjliga att känna igen. Kungen pekade på ett. ”Det där är din guvernant”, sa han och vred runt huvudet, men Sansa skulle inte ens ha kunnat säga om det var en man eller kvinna, för käken hade ruttnat bort och fåglarna hade ätit upp ena örat och större delen av ena kinden.

Sansa hade undrat vad som hänt med mamsell Mordana, fast hon antog att hon innerst inne vetat det hela tiden. ”Varför dödade du henne?” frågade hon. ”Hon som svurit att tjäna gud…”

”Hon var en förrädare.” Joffrey såg surmulen ut, för på något sätt retade hon honom. ”Du har inte sagt vad du tänker ge mig i namndagspresent. Jag kanske skulle ge dig något i stället, vill du det?”

”Om det behagar ers höghet”, svarade Sansa.

Då han log visste hon att han drev med henne. ”Din bror är också en förrädare, ska du veta.” Han vred tillbaka mamsell Mordanas huvud. ”Jag minns din bror från Vinterhed, och min hund kallade honom lorden av träsvärdet, eller hur, hund?”

”Gjorde jag?” sa Blodhunden. ”Det kommer jag inte ihåg.”

Joffrey ryckte irriterat på axlarna. ”Din bror har besegrat morbror Jaime. Mor säger att det var förräderi och bedrägeri och grät när hon fick höra det. Alla kvinnor är svaga, även hon, trots att hon låtsas att hon inte är det. Hon säger att vi måste stanna i Kungshamn ifall mina farbröder går till anfall, men det struntar jag i. Efter min namndagsfest ska jag samla ihop en här och själv döda din bror. Det är vad jag tänker ge dig, lady Sansa, din brors huvud.”

En sorts vansinne grep henne då och hon hörde sig själv säga: ”Kanske blir det så att min bror ger mig ditt huvud.”

Joffrey såg hotfullt på henne. ”Du får aldrig håna mig på det sättet, och en god hustru driver inte med sin herre och härskare. Ser Meryn, tukta henne.”

Den här gången tog riddaren tag under hakan på Sansa och höll fast huvudet medan han örfilade henne. Han slog två gånger, från vänster till höger och hårdare från höger till vänster. Läppen sprack och blodet rann nedför hakan och blandades med saltet från hennes tårar.

”Du borde inte gråta hela tiden”, påpekade Joffrey, ”för du är mycket sötare när du ler och skrattar.”

Sansa tvingade sig att le av rädsla för att han skulle säga åt ser Meryn att slå henne igen om hon inte gjorde det, men det tjänade inget till, för kungen skakade ändå på huvudet. ”Torka bort blodet, du är alldeles kladdig.”

Det yttre bröstvärnet nådde upp till hakan på henne, men längs den inre kanten av murkrönet fanns ingenting utom ett högt fall på tjugo eller tjugofem meter ner till borggården. Det enda hon behövde göra var att ge honom en knuff, tänkte hon, för han stod precis vid kanten och hånflinade mot henne med de där feta maskläpparna. Du kan göra det, sa hon sig. Du kan. Gör det med en gång. Det skulle inte ens spela någon roll om han tog henne med sig i fallet, det skulle inte göra något alls.

”Här, flicka.” Sandor Clegane knäböjde framför henne, mellan henne och Joffrey, och med en mjukhet som var förvånande hos en sådan stor man torkade han bort blodet som vällde fram från hennes spruckna läpp.

Tillfället hade gått henne ur händerna, och Sansa sänkte blicken. ”Tack”, sa hon då han var klar, för hon var en väluppfostrad flicka och glömde aldrig vad artigheten krävde.

DAENERYS

Vingar skuggade hennes feberdrömmar.

”Du vill väl inte väcka draken? ”

Hon gick i en lång sal under höga stenvalv, och hon förmådde inte se sig om, fick inte se sig om. Det fanns en dörr framför henne, och så här på långt håll verkade den mycket liten, men trots det såg hon att den var rödmålad. Hon gick snabbare och hennes bara fötter lämnade blodiga avtryck på stenen.

”Du vill väl inte väcka draken? ”

Hon såg solen lysa på dothrakihavet, och från den levande slätten kom tunga dofter av jord och död. Vinden fick gräset att röra sig och det böljade som vågor. Drogo höll henne i sina starka armar, öppnade henne med sina smekningar och lockade fram den där ljuvliga vätan som bara var hans. Stjärnorna blickade leende ner på dem, stjärnor på en klarblå himmel. ”Hemma”, viskade hon då han trängde in i henne och fyllde henne med sin säd, men plötsligt var stjärnorna borta och tvärs över den blå himlen svepte de väldiga vingarna och världen stod i brand.

”…vill väl inte väcka draken? ”

Ser Jorahs ansikte var härjat och sorgset. ”Rhaegar var den siste draken”, sa han. Han värmde sina genomskinliga händer över ett brinnande fyrfat där stenägg glödde röda som kol. I ena ögonblicket var han där, men i nästa började han tona bort och huden blev färglös och mindre verklig än vinden. ”Den siste draken”, viskade han tunn som en rökstrimma och försvann. Hon kände mörkret bakom sig och den röda dörren verkade vara längre bort än någonsin.

”…vill väl inte väcka draken? ”

Viserys stod framför henne och skrek: ”Draken ber inte, slampa, och du befaller inte över draken. Jag är draken och jag ska bli krönt.” Det smälta guldet sipprade nedför hans ansikte som vax och brände djupa kanaler i huden. ”Jag är draken och jag ska bli krönt! ” tjöt han och fingrarna högg som ormar och bet henne i bröstvårtorna, nöp och vred om samtidigt som hans ögon brast och rann som gelé nedför de svartnade kinderna.

”…vill inte väcka draken…”

Den röda dörren var långt framför henne och hon kunde känna den iskalla andedräkten närma sig bakom. Om den fick tag i henne skulle hon dö en död som var värre än döden och tjutande stryka omkring i mörkret för evigt. Hon började springa.

”…vill inte väcka draken…”

Hon kunde känna hettan inom sig, en brännande hetta i livmodern. Hennes son var reslig och stolt med Drogos kopparfärgade hud, hennes eget silverblonda hår och violblå, mandelformade ögon. Och han log mot henne och började sträcka ut sin hand mot hennes, men då han öppnade munnen sprutade det ut eld. Hon såg hans hjärta bränna genom bröstet och på ett ögonblick hade han brunnit upp, förtärd som en fjäril i en ljuslåga, och förvandlats till aska. Hon grät över sitt barn och löftet om en ljuvlig liten mun mot bröstet, men tårarna blev till ånga då de föll på huden.

”…vill väcka draken…”

Längs salens väggar stod spöken klädda i urblekta kungaskrudar med svärd av blek eld i händerna. De hade hår som silver och hår som guld och hår vitt som platina och deras ögon var som opaler och ametister, som turmaliner och jade. ”Fortare”, ropade de, ”fortare, fortare.” Hon sprang och fötterna smälte stenen där de vidrörde den. ”Fortare”, ropade spökena i korus och hon skrek och satte upp farten. Det högg till av smärta i ryggen och hon kände hur huden slets upp, kände stanken av brinnande blod och såg skuggan av vingar. Daenerys Targaryen flög.

”…väcka draken…”

Dörren skymtade framför henne, den röda dörren, så nära, så nära. Salen blev otydlig runt omkring henne och kylan drog sig tillbaka. Så var stenen med ens borta och hon flög över dothrakihavet, högre och högre. Gräset böljade grönt under henne och allt som levde och andades flydde i skräck för skuggan av hennes vingar. Hon kunde känna doften av hemmet, hon kunde se det, där, alldeles bortom den där dörren, gröna fält och stora stenhus och armar för att hålla henne varm, där. Hon slängde upp dörren.

”…draken…”

Och hon såg sin bror Rhaegar där han satt på en hingst lika svart som rustningen. Elden glimmade röd genom den smala ögonspringan i visiret. ”Den siste draken”, viskade ser Jorahs röst svagt. ”Den siste, den siste.” Dany fällde upp det blanka, svarta visiret och ansiktet där inne var hennes eget.

En lång tid efter det fanns där inget annat än smärta, elden inom henne, och stjärnornas viskande.

Hon vaknade av att det smakade aska i munnen.

”Nej”, stönade hon, ”nej, snälla.”

”Khaleesi?” Jhiqui kretsade gråtande omkring henne.

Tältet låg i skugga, stilla och tät. Askflagor steg uppåt från ett fyrfat och Dany följde dem med blicken tills de försvann genom rökhålet i taket. Jag flög, tänkte hon, jag hade vingar och flög. Men det var bara en dröm. ”Hjälp mig”, viskade hon och försökte resa sig. ”Ge mig…” Rösten var hes och skrovlig och hon kunde inte komma på vad hon ville. Varför hade hon så ont? Det kändes som om kroppen slitits i stycken och sedan blivit hopsatt igen. ”Jag vill…”

”Ja, khaleesi.” Snabbt som blixten störtade Jhiqui skrikande ut ur tältet. Dany behövde…någonting…någon…vad? Det var något viktigt, det visste hon, för det var det enda i hela världen som betydde något. Hon rullade över på sidan och lyckades resa sig på armbågen, men benen trasslade in sig i sidenfilten. Det var så svårt att röra sig och allt gick runt för henne. Jag måste…

De fann henne på mattan där hon krypande var på väg mot drakäggen. Ser Jorah Mormont lyfte upp henne i famnen och utan att bry sig om hennes svaga protester bar han henne tillbaka till bädden. Över hans axel såg hon sina tre tjänarinnor, Jhogo med sin lilla mustasch och Mirri Maz Duurs breda, plattnästa ansikte. ”Jag måste”, försökte hon tala om för dem. ”Jag måste…”

”…sova, prinsessa”, avslutade ser Jorah.

”Nej”, sa Dany, ”snälla, snälla.”

”Jo.” Han lade sidenfilten över henne trots att hon var brännhet. ”Sov och bli stark igen, khaleesi. Kom tillbaka till oss.” Och så var Mirri Maz Duur, maegin, där och höll en bägare mot hennes läppar. Hon kände smaken av surmjölk och något annat, något tjockt och bittert. Varm vätska rann nedför hakan på henne, men på något vis lyckades hon svälja. Det blev dunklare i tältet och hon föll i sömn igen. Den här gången drömde hon inte utan flöt lugn och fridfull omkring på ett svart hav utan stränder.

Efter en tid — en natt, en dag, ett år, hur länge visste hon inte — vaknade hon igen. Det var mörkt i tältet och sidenväggarna slog som vingar när vinden slet i dem. Den här gången försökte Dany inte resa sig. ”Irri”, ropade hon, ”Jhiqui, Doreah.” De kom genast rusande. ”Jag är torr i halsen”, sa hon, ”så torr”, och de kom med vatten till henne. Det var varmt och jolmigt, men Dany drack ändå ivrigt och skickade Jhiqui efter mer. Irri blötte en mjuk tvättlapp och baddade hennes panna. ”Jag har varit sjuk”, sa Dany och dothrakiflickan nickade. ”Hur länge?” Det kändes skönt med tvättlappen, men Irri verkade så sorgsen att det skrämde henne.

”Länge”, viskade hon.

När Jhiqui kom tillbaka med mer vatten hade hon Mirri Maz Duur med sig vars ögonlock var tunga av sömn. ”Drick”, sa hon, hjälpte Dany att sitta upp och höll återigen en bägare mot Danys läppar, men den här gången var det bara vin, sött, gott vin. Dany drack och sjönk sedan ner på bädden igen medan hon lyssnade till det låga ljudet av sina egna andetag. Hon kunde känna hur hon blev tung i lemmarna då sömnen än en gång övermannade henne. ”Ge mig…”, mumlade hon med sluddrande och dåsig röst. ”Ge mig…Jag vill hålla…”

”Ja?” sa maegin. ”Vad är det ni vill, khaleesi?”

”Ge mig…ett ägg…ett drakägg…” Ögonfransarna blev blytunga och hon var för trött för att hålla ögonen öppna.

När hon vaknade tredje gången sken en gyllene solstråle in genom rökhålet i taket och i sina armar hade hon ett drakägg. Det var det med gräddfärgade fjäll och strimmor av guld, och Dany kunde känna hettan från det. Under sidenfilten var hennes bara hud täckt av fina svettdroppar. Drakdagg, tänkte hon och lät fingrarna mjukt glida över skalet och följa guldstrimmorna. Djupt inne i stenen kände hon något vrida och sträcka på sig, men det skrämde henne inte, för all hennes fruktan hade försvunnit, bortbränd för alltid.

Dany kände på pannan. Under den tunna hinnan av svett var huden sval och febern var borta. Hon satte sig mödosamt upp. Hon var lite yr och det värkte mellan låren, men ändå kände hon sig stark. Tjänarinnorna kom genast rusande då hon ropade på dem. ”Vatten”, bad hon, ”ett krus av det kallaste vatten ni kan hitta, och frukt, dadlar, tror jag.”

”Som ni befaller, khaleesi.”

”Jag vill tala med ser Jorah”, sa hon och reste sig. Jhiqui kom med en sidenkaftan och draperade den över hennes axlar. ”Och jag vill ha ett varmt bad och hämta Mirri Maz Duur och…” Minnet kom med ens tillbaka till henne och hon avbröt sig. ”Khal Drogo”, tvingade hon sig att säga och betraktade bävande deras ansikten. ”Är han…?”

”Khalen lever”, svarade Irri tyst, men Dany såg att blicken förmörkades då hon sa orden och sedan störtade hon i väg för att hämta vatten.

Dany vände sig till Doreah. ”Berätta.”

”Jag ska hämta ser Jorah”, sa flickan från Lys, böjde på huvudet och rusade ut ur tältet.

Jhiqui skulle också ha sprungit sin väg om inte Dany tagit tag i hennes handled och hållit henne kvar. ”Vad är det? Jag måste få veta. Drogo…och mitt barn.” Varför hade hon inte kommit ihåg barnet förrän nu? ”Min son…Rhaego…var är han? Jag vill hålla honom.”

Tjänarinnan sänkte blicken. ”Pojken överlevde inte, khaleesi.” Rösten var en skrämd viskning.

Dany släppte hennes handled. Min son är död, tänkte hon då Jhiqui lämnade tältet. På något sätt hade hon vetat det, hade vetat det ända sedan hon vaknade första gången till Jhiquis tårar. Nej, hon hade vetat det innan hon vaknade. Drömmen kom tillbaka till henne, klar och tydlig, och hon mindes den reslige mannen med den kopparfärgade huden och den långa silverblonda flätan som hade stått i ljusan låga.

Hon visste att hon borde gråta, men ändå var ögonen torra som aska. Hon hade gråtit i drömmen och tårarna hade blivit till ånga då de föll på kinderna. All sorg har bränts bort ur mig, sa hon sig. Hon var sorgsen och ändå…hon kunde känna hur Rhaego drog sig ifrån henne som om han aldrig funnits.

Ser Jorah och Mirri Maz Duur steg in i tältet strax efter och fann Dany stå lutad över de andra drakäggen, de som fortfarande låg i sin kista. Hon tyckte att de kändes lika heta som ägget hon haft i famnen då hon sov, vilket var minst sagt underligt. ”Ser Jorah, kom hit”, sa hon. Hon tog hans hand och lade den på det svarta ägget med de scharlakansröda krusningarna. ”Vad känner ni?”

”Skal hårt som sten”, svarade riddaren försiktigt. ”Fjäll.”

”Hetta?”

”Nej, kall sten.” Han tog bort handen. ”Mår ni bra, prinsessa? Borde ni verkligen vara uppe när ni är så svag?”

”Svag? Jag är stark, ser Jorah.” För att göra honom till viljes lade hon sig på en hög med kuddar. ”Berätta hur mitt barn dog.”

”Han levde aldrig, prinsessa. Kvinnorna säger…” Han avbröt sig och Dany upptäckte att huden hängde slapp på honom och att han haltade då han gick.

”Berätta. Tala om vad kvinnorna säger.”

Han vände bort ansiktet och blicken var jagad. ”De säger att barnet var…”

Hon väntade, men ser Jorah kunde inte förmå sig till att säga det och hans ansikte blev mörkt av skam. Han såg nästan själv ut som ett lik.

”Monstruöst”, avslutade Mirri Maz Duur åt honom. Riddaren var en kraftfull man, men i det ögonblicket förstod Dany att maegin var starkare och grymmare och oändligt mycket farligare. ”Förvridet. Jag drog själv fram honom. Han var blind, hade fjäll som en ödla med en svansstump och små läderartade vingar som på en fladdermus. När jag rörde vid honom lossnade köttet från benen och inuti var han full av maskar och stank av förruttnelse. Han hade varit död i åratal.”

Mörkret, tänkte Dany, det fasansfulla mörkret som närmade sig bakifrån för att sluka henne. Om hon såg sig om var hon förlorad. ”Min son levde och var stark när ser Jorah bar in mig i tältet”, påpekade hon, ”och jag kunde känna honom sparka och försöka komma ut.”

”Det må vara hur som helst med den saken”, svarade Mirri Maz Duur, ”men den varelse som kom ut ur ert moderliv såg ut precis som jag sa. Döden fanns i det tältet, khaleesi.”

”Bara skuggor”, insköt ser Jorah hest, men Dany kunde höra tvivlet i hans röst. ”Jag såg, maegi, jag såg dig ensam dansa med skuggorna.”

”Graven kastar långa skuggor, järnlord”, sa Mirri, ”långa och mörka och till slut kan inget ljus hålla dem tillbaka.”

Ser Jorah hade dödat hennes son, det visste Dany. Han hade gjort det han gjorde av kärlek och lojalitet, men ändå hade han burit in henne till en plats där ingen levande människa borde sätta sin fot och överlämnat hennes son till mörkrets makter. Han visste det också, det märktes på det grå ansiktet och den jagade blicken. ”Skuggorna har rört även vid er, ser Jorah”, sa hon. Riddaren svarade inte och Dany vände sig till gudsfrun. ”Ni varnade mig för att bara döden kunde betala för livet, och jag trodde ni menade hästen.”

”Nej”, invände Mirri Maz Duur, ”det var en lögn ni själv intalade er, för ni visste vilket priset var.”

Hade hon gjort det? Hade hon? Om jag ser mig om är jag förlorad. ”Priset är betalt”, sa Dany. ”Hästen, mitt barn, Quaro och Qotho, Haggo och Cohollo. Priset är betalt flera gånger om.” Hon reste sig från kuddarna. ”Var är khal Drogo? Visa mig honom, gudsfru, maegi, blodmagiker eller vad du nu är. Visa mig khal Drogo. Visa mig vad jag har köpt med min sons liv.”

”Som ni befaller, khaleesi”, svarade den gamla kvinnan. ”Kom, jag ska föra er till honom.”

Dany var svagare än hon själv visste och ser Jorah lade armen om henne och hjälpte henne att ställa sig upp. ”Det blir gott om tid för det här senare, prinsessa”, sa han lågt.

”Jag vill se honom nu, ser Jorah.”

Efter dunklet i tältet var det bländande ljust utomhus. Solen brände som smält guld och slätten låg förtorkad och öde. Tjänarinnorna väntade med frukt, vin och vatten och Jhogo kom fram för att hjälpa ser Jorah att stödja henne. Aggo och Rakharo stod bakom. Det skarpa solskenet som lyste på sanden gjorde det svårt att se mer tills Dany höjde handen och skuggade ögonen. Hon såg askan efter en eld, några tjog hästar som lojt gick omkring och letade efter gräs, några spridda tält och sovmattor. En liten klunga barn hade samlats för att stirra på henne och längre bort såg hon kvinnor sköta sina sysslor och förkrympta gamla män blicka upp mot den tomma blå himlen med trötta ögon medan de orkeslöst slog efter blodflugorna. Det var högst hundra personer, och där resten av de fyrtio tusen hade slagit läger fanns nu bara vind och damm.

”Drogos khalasar är borta”, anmärkte hon.

”En khal som inte kan rida är ingen khal ”, sa Jhogo.

”Dothrakierna följer bara de starka”, tillade ser Jorah. ”Jag är ledsen, prinsessa, men det fanns ingen möjlighet att hålla kvar dem. Ko Pono gav sig av först. Han utnämnde sig till khal Pono och många följde honom, och det dröjde inte länge förrän också Jhaqo gjorde samma sak. Resten smög i väg på nätterna i stora och små grupper. Nu finns dussintalet nya khalasarer på dothrakihavet där det en gång bara fanns Drogos.

”De gamla stannade kvar”, sa Aggo, ”de rädda, de svaga och sjuka. Och vi som svor, vi stannade kvar.”

”De tog khal Drogos hjordar, khaleesi ”, sa Rakharo, ”och vi var för få för att hindra dem. Det är den starkes rätt att ta från den svage. De tog även många slavar, både khalens och era, men de lämnade kvar några.”

”Eroeh?” frågade Dany och mindes det skrämda barnet som hon räddat utanför lammfolkets stad.

”Mago tog henne, han som nu är khal Jhaqos blodsryttare”, svarade Jhogo. ”Han besteg henne oräkneliga gånger och gav henne sedan till sin khal, och Jhaqo gav henne till sina andra blodsryttare. De var sex, och när de var klara med henne skar de halsen av henne.”

”Det var hennes öde, khaleesi”, sa Aggo.

Om jag ser mig om är jag förlorad. ”Det var ett grymt öde”, sa Dany, ”men inte så grymt som Magos kommer att bli. Det svär jag vid både de gamla gudarna och de nya, vid lammfolkets gud och hästguden och varenda gud som lever. Det svär jag vid Bergens moder och Världens livmoder, och innan jag är färdig med dem ska Mago och ko Jhaqo bönfalla om samma barmhärtighet som de visade Eroeh.”

Dothrakierna växlade osäkra blickar. ”Khaleesi”, förklarade tjänarinnan Irri som för ett barn, ”Jhaqo är khal nu med tjugo tusen ryttare i sin khalasar.”

Dany rätade på sig. ”Och jag är Daenerys stormfödd, Daenerys av huset Targaryen, av Aegon erövrarens och Maegor den grymmes blod och det gamla Valyriens före dem. Jag är drakens dotter och jag svär att dessa män ska dö skrikande. För mig nu till khal Drogo.”

Han låg på den bara, röda jorden och stirrade upp mot solen.

En mängd blodflugor satt på hans kropp, men han tycktes inte märka dem. Dany viftade bort dem och knäböjde vid hans sida. Ögonen var vidöppna men såg inte och hon förstod genast att han var blind, och då hon viskade hans namn tycktes han inte höra. Såret på hans bröst var så läkt som det någonsin skulle bli och ärret var grått och rött och fasansfullt.

”Varför är han här ute i solen?” frågade hon.

”Han verkar tycka om värmen, prinsessa”, svarade ser Jorah. ”Hans ögon följer solen trots att han inte ser den. Han kan gå någorlunda bra, och han går dit man leder honom men inte längre. Han äter om man stoppar mat i munnen på honom och dricker om man droppar vatten på hans läppar.”

Dany kysste sitt livs måne mjukt på pannan och vände sig sedan mot Mirri Maz Duur. ”Dina trollformler är dyrbara, maegi.”

”Han lever”, påpekade Mirri Maz Duur. ”Ni bad om liv och ni betalade för liv.”

”Det här är inte liv, inte för en som Drogo. Hans liv var skratt och kött som stekte över en eldgrop och en häst mellan benen. Hans liv var en arakh i handen och bjällrorna som pinglade i håret då han red ut för att möta en fiende. Hans liv var hans blodsryttare och sonen jag skulle ge honom.”

Mirri Maz Duur svarade inte.

”När blir han som han var?” frågade Dany.

”Då solen går upp i väster och ner i öster”, sa Mirri Maz Duur. ”Då haven torkar ut och bergen blåser för vinden som löv. Då ni åter är havande och väntar ett levande barn. Då men inte förr ska han komma tillbaka.”

Dany gjorde en gest mot ser Jorah och de andra. ”Lämna oss, för jag vill tala i enrum med den här maegin.” Mormont och dothrakierna drog sig tillbaka. ”Du visste”, sa Dany då de blev ensamma. Det värkte i hela kroppen på henne, men raseriet gav henne styrka. ”Du visste vad jag köpte och du visste priset och ändå lät du mig betala det.”

”Det var fel av dem att bränna ner mitt tempel”, förklarade den kraftiga, plattnästa kvinnan lugnt, ”och det gjorde den store fåraherden vred.”

”Det här var ingen guds verk”, påpekade Dany kallt. Om jag ser mig om är jag förlorad. ”Du lurade mig och du mördade mitt barn.”

”Nu kommer hingsten som bestiger världen inte att bränna ner några städer och hans khalasar ska inte lägga några länder i ruiner.”

”Jag lade mig ut för dig”, påminde Dany ångestfullt. ”Jag räddade dig.”

”Räddade mig?” Den lhazareenska kvinnan spottade. ”Tre ryttare hade tagit mig, inte som en man tar en kvinna utan bakifrån, som en hund tar en hynda, och den fjärde var inuti mig då ni red förbi. Hur räddade ni mig? Jag såg mitt gudshus brinna ner där jag hade helat oräkneliga goda människor. Mitt hem brände de också ner och på gatan såg jag travar med huvuden. Jag såg huvudet på den bagare som bakade mitt bröd. Jag såg huvudet på en pojke som jag hade räddat från det onda ögats feber bara tre månader tidigare. Jag hörde barn gråta då ryttarna drev i väg dem med sina piskor. Säg mig en gång till vad ni räddade.”

”Ert liv.”

Mirri Maz Duur skrattade grymt. ”Titta på er khal och se vad livet är värt när allt annat har gått förlorat.”

Dany ropade på männen i sin khas och befallde dem att binda Mirri Maz Duur till händer och fötter, men maegin log när de förde bort henne som om de delade en hemlighet. Dany behövde bara säga ett ord så skulle de hugga huvudet av henne. Men vad skulle hon då ha? Ett huvud? Om livet var värdelöst, vad var då döden?

De förde khal Drogo tillbaka till tältet. Dany befallde dem att fylla bronsbaljan med vatten och den här gången var det inget blod i det. Hon badade honom själv, tvättade bort smutsen och dammet från armar och bröst, gjorde rent ansiktet med en mjuk tvättlapp, tvålade in det långa, svarta håret och kammade ut tovorna tills det återigen glänste så som hon mindes det. Det var långt efter mörkrets inbrott innan Dany var klar och hon var utmattad. Hon tog paus för att äta och dricka, men det enda hon fick i sig var ett fikon och en munfull vatten. Det skulle ha varit en befrielse att få sova, men hon hade sovit tillräckligt, alldeles för länge, och den här natten var hon skyldig Drogo för alla nätter som varit och fortfarande kanske skulle komma.

Minnet av deras första ritt fanns i hennes huvud då hon ledde ut honom i mörkret, för dothrakierna ansåg att alla viktiga händelser i en människas liv skulle ske under bar himmel. Hon intalade sig att det fanns krafter som var starkare än hat och trollformler, som var äldre och sannare än någon av dem som maegin lärt sig i Asshai. Natten var svart och utan månljus, men miljontals stjärnor strålade klart, och hon tog det som ett gott omen.

Ingen mjuk filt av gräs välkomnade dem här utan bara den hårda, dammiga marken som var bar och stenig. Inga träd rörde sig för vinden och det fanns ingen bäck som kunde dämpa hennes rädsla med vattnets mjuka musik. Dany sa sig att det räckte med stjärnorna. ”Minns, Drogo”, viskade hon, ”minns vår första ritt tillsammans den dagen vi gifte oss. Minns den natten vi gjorde Rhaego med hela khalasaren runt omkring oss och din blick på mitt ansikte. Minns hur svalt och rent vattnet var i Världens livmoder. Minns, mitt livs måne, och kom tillbaka till mig.”

Hon var alldeles för öm och söndertrasad efter födseln för att ta honom inuti sig, som hon skulle ha velat, men Doreah hade lärt henne andra sätt. Dany använde händerna, munnen, brösten. Hon drog med naglarna över hans hud och överhöljde honom med kyssar, viskade och bad och berättade historier för honom, och till slut hade hon badat honom med sina tårar. Men ändå kände Drogo inget, sa inget och reste sig inte.

När en blek gryning randades över en tom horisont visste Dany att han var förlorad för henne. ”Då solen går upp i väster och ner i öster”, sa hon sorgset. ”Då haven torkar ut och bergen blåser för vinden som löv. Då jag åter är havande och väntar ett levande barn, då men inte förr ska du komma tillbaka, mitt livs måne.”

Aldrig, skrek mörkret, aldrig, aldrig, aldrig.

Dany hämtade en kudde inifrån tältet, mjukt siden fyllt med fjädrar. Hon tryckte den mot bröstet då hon gick tillbaka till Drogo, till sitt livs måne. Om jag ser mig om är jag förlorad. Det gjorde till och med ont att gå och hon ville sova, sova utan att drömma.

Hon ställde sig på knä, kysste Drogo på munnen och pressade kudden mot hans ansikte.

TYRION

”De har min son?” sa Tywin Lannister.

”Ja, ers nåd.” Kurirens röst var svag av utmattning och på bröstet av den trasiga vapenrocken doldes Crakehalls svart- och vitbrokiga vildsvin till hälften av torkat blod.

En av dina söner, tänkte Tyrion men sa inget. Han tog en klunk vin, och när han höjde armen kände han en skärande smärta i armbågen som påminde honom om hans egen stridsinsats. Han älskade sin bror men skulle inte ha velat vara med honom i viskande skogen för allt guld i Casterlyklippan.

Faderns samlade kaptener och vasaller hade blivit alldeles tysta medan kuriren berättade vad som hänt. Det enda ljud som hördes var sprakandet från den stora stocken som brann på härden i ena änden av det långsträckta, dragiga skänkrummet.

Efter vedermödorna under den hårda ritten söderut hade utsikten att få tillbringa en natt på ett värdshus, om så bara en enda, fått Tyrions livsandar att återvända, fast han hade gärna sett att det inte var just det här värdshuset igen med alla minnen. Fadern hade hållit ett fruktansvärt hårt tempo och det hade krävt sin tribut. Män som sårats i striderna hade fått hänga med så gott de kunde eller övergavs och fick klara sig själva. Varje morgon lämnades ytterligare några vid vägkanten, män som somnat för att aldrig mer vakna, och varje eftermiddag dukade ännu fler under. Varenda kväll deserterade några till och smög i väg i skymningen, och Tyrion hade varit halvt frestad att följa med dem.

Han hade befunnit sig i sin vindskupa och njutit av ett bekvämt fjäderbolster och värmen från Shaes kropp bredvid sig då hans väpnare hade väckt honom och sagt att det kommit en kurir med dåliga nyheter från Flodvattnet. Så alltihop hade varit till ingen nytta: den snabba färden söderut med de ändlösa ilmarscherna, kropparna som lämnats vid vägkanten — allt hade varit förgäves och Robb Stark hade nått fram till Flodvattnet för åtskilliga dagar sedan.

”Hur kunde detta hända?” kved ser Harys Swyft. ”Hur? Även efter det som hände i viskande skogen hade ni slagit en järnring runt Flodvattnet med en jättestor här. Vad var det för vansinne som fick ser Jaime att besluta sig för att dela upp sina styrkor i tre olika läger? Nog visste han väl hur sårbara det skulle göra dem?”

Bättre än du, ditt ryggradslösa kräk, tänkte Tyrion. Jaime hade kanske förlorat Flodvattnet, men det gjorde honom rasande att höra brodern kritiseras av en sådan som Swyft, en skamlös rövslickare vars största bedrift var att han lyckats gifta bort sin lika ryggradslösa dotter med ser Kevan och därmed blivit släkt med ätten Lannister.

”Jag skulle ha gjort detsamma”, svarade farbrodern mycket lugnare än Tyrion skulle ha gjort. ”Ni kan aldrig ha sett Flodvattnet, ser Harys, för då skulle ni ha vetat att Jaime inte hade något annat val. Slottet ligger på änden av den landtunga där Tummelsten rinner ut i Röda floden. Floderna bildar två sidor av en triangel och när fara hotar öppnar ätten Tully sina slussportar uppströms så att det bildas en bred, vattenfylld vallgrav på den tredje sidan som gör Flodvattnet till en ö. Murarna stiger rakt upp ur vattnet och från tornen har försvararna utsikt över många fjärdingsväg runt omkring. För att skära av alla tillfartsvägar måste en belägrare placera ett läger norr om Tummelsten, ett söder om Röda floden och ett tredje mellan floderna, väster om vallgraven. Det finns inget annat sätt.”

”Det ser Kevan säger är riktigt”, inföll kuriren. ”Vi hade byggt palissader av spetsiga pålar runt lägren, och ändå var det inte nog, inte när vi inte fick någon varning och floderna skar av oss från varandra. De anföll det norra lägret först. Ingen väntade sig någon attack. Marq Piper hade gjort räder mot våra proviantvagnar, men han hade inte mer än femtio man. Ser Jaime hade natten innan gett sig ut för att ta itu med dem…med det vi trodde var dem, för vi hade fått höra att pojken Starks här befann sig öster om Gröna floden på marsch söderut…”

”Och vad gjorde era spejare?” Ser Gregor Cleganes ansikte kunde ha varit hugget i sten. Elden på härden fick hans hud att skifta i mörkt orange och lade ögonen i djup skugga. ”Såg de ingenting? Gav de er ingen varning?”

Den blodstänkte kuriren skakade på huvudet. ”Många av våra spejare hade försvunnit. Marq Pipers verk, trodde vi, och de som kom tillbaka hade inte sett någonting.”

”En man som inte ser någonting har ingen användning för sina ögon”, fastslog Berget som rider. ”Skär ut dem och ge dem till nästa spejare, och säg åt honom att ni hoppas att fyra ögon ser mer än två. Om de inte gör det ska mannen efter honom få sex.”

Lord Tywin Lannister vred på huvudet och granskade ser Gregor. Tyrion såg en glimt av guld då ljuset föll på faderns regnbågshinnor, men han kunde inte ha sagt om det var ett uttryck för gillande eller avsmak. Lord Tywin satt ofta tyst på rådslagen och föredrog att lyssna innan han yttrade sig, en vana som Tyrion själv försökte ta efter. Men ändå var den här tystnaden ovanlig till och med för honom och hans vin stod orört.

”Du sa att de kom på natten”, inföll ser Kevan.

Mannen nickade trött. ”Svartfisken ledde förtruppen, slog ner våra vaktposter och röjde bort palissaderna för det stora anfallet. Då våra män började förstå vad som höll på att hända strömmade ryttare över dikena och galopperade genom lägret med svärd och facklor i händerna. Jag låg och sov i det västra lägret, mellan floderna. När vi hörde oväsendet från striderna och såg tälten stickas i brand förde lord Brax oss till flottarna och vi försökte staka oss över floden. Men strömmen drog oss nedströms och de började kasta sten på oss med katapulterna på Flodvattnets murar. Jag såg en flotte krossas till stickor och tre andra välta och männen svepas ner i floden och drunkna. De som lyckades ta sig till andra stranden fann ätten Starks soldater väntande på sig.”

Ser Flement Brax bar en kort vapenrock i silver och purpur och i ansiktet hade han ett uttryck som om han inte kunde förstå det han just hört. ”Min far…”

”Jag är ledsen, ers nåd”, svarade kuriren. ”Lord Brax var klädd i ringbrynja och rustning då flotten välte, men han var mycket tapper.”

Han var en dåre, tänkte Tyrion medan han snurrade på bägaren och blickade ner i vinet. Att korsa en flod nattetid på en grovt tillyxad flotte iförd rustning och med en fiende väntande på andra sidan, om det skulle föreställa tapperhet föredrog han att vara feg. Han undrade om lord Brax känt sig mycket tapper då den tunga rustningen drog ner honom i det svarta vattnet.

”Lägret mellan floderna stormades också”, återtog kuriren. ”Medan vi försökte ta oss över floden svepte ännu fler av pojken Starks styrkor in från väster, två kolonner rytteri i pansar. Jag såg lord Umbers jätte i kedjor och ätten Mallisters örn, men det var pojken som anförde dem med ett vidunder till varg springande vid sin sida. Jag var inte där och såg det, men det påstås att besten dödade fyra män och slet upp strupen på dussintalet hästar. Våra spjutbeväpnade soldater formerade en sköldmur och höll stånd mot deras första anfall, men då de upptäckte det på slottet öppnade de portarna och Tytos Blackwood ledde ett utfall över vindbryggan och anföll dem i ryggen.”

”Må gudarna rädda oss”, sa lord Lefford.

”Storjon Umber satte eld på belägringstornen vi höll på att bygga och lord Blackwood fann ser Edmure i bojor bland de andra fångarna och tog med sig allihop. Vårt södra läger stod under befäl av ser Forley Prester, och när han såg att de andra lägren var förlorade retirerade han i god ordning med två tusen spjutbeväpnade män och lika många bågskyttar, men soldenären från Tyrosh, som ledde hans friryttare, tog ner baneren och gick över till fienden.”

”Måtte djävulen ta mannen.” Ser Kevan lät mer arg än förvånad. ”Jag varnade Jaime för att lita på honom, för en man som slåss för betalning är bara lojal mot sin börs.”

Lord Tywin hade händerna knäppta under hakan, och det var bara ögonen som rörde sig medan han lyssnade. De borstiga, gyllengula polisongerna inramade ett ansikte som var så stilla att det kunde ha varit en mask, men Tyrion kunde se små svettdroppar på faderns rakade huvud.

”Hur kunde det hända?” kved ser Harys Swyft igen. ”Ser Jaime tillfångatagen, belägringen bruten…det här är en katastrof!”

”Jag är säker på att alla är djupt tacksamma för att ni påpekar något så uppenbart, ser Harys”, insköt ser Addam Marbrand, ”men frågan är vad vi ska göra åt det?”

”Vad kan vi göra? Jaimes här är slaktad, tillfångatagen eller jagad på flykten och ätterna Stark och Tully hindrar våra proviantleveranser. Vi är avskurna från Västern! De kan marschera mot Casterlyklippan om de så vill, för det finns ingen som kan hindra dem. Vi är slagna, mina herrar, och måste be om fred.”

”Fred?” Tyrion snurrade tankfullt på vinbägaren, tog en djup klunk och kastade den tomma bägaren på golvet så att den gick i tusen bitar. ”Där har ni er fred, ser Harys. Min käre systerson bröt den för gott då han beslöt sig för att pryda Röda slottet med lord Eddards huvud, och det vore lättare för er att dricka ur den där bägaren än att övertyga Robb Stark om att sluta fred nu. Han vinner ju, eller har ni inte lagt märke till det?”

”Två slag gör inget krig”, hävdade ser Addam, ”och vi är långt ifrån förlorade. Jag tar gärna chansen att prova mina egna styrkor mot den här pojken Stark.”

”Kanske skulle de kunna gå med på vapenvila och låta oss växla våra fångar mot deras”, föreslog lord Lefford.

”Såvida de inte ger oss tre mot en har vi inte mycket att vinna på det”, påpekade Tyrion syrligt, ”och vad ska vi erbjuda dem i utbyte mot min bror? Lord Eddards ruttnande huvud?”

”Jag har hört att drottning Cersei har handens döttrar”, sa Lefford hoppfullt, ”och om vi ger pojken systrarna…”

Ser Addam fnös föraktfullt. ”Han skulle vara en dåre om han tog två flickor i utbyte mot Jaime Lannisters liv.”

”I så fall måste vi betala lösen för ser Jaime, vad det än kostar”, svarade lord Lefford.

Tyrion rullade med ögonen. ”Om ätten Stark känner behov av guld kan de smälta ner Jaimes rustning.”

”Om vi ber om vapenvila tror de att vi är svaga”, menade ser Addam, ”och vi bör genast marschera mot dem.”

”Nog skulle väl våra vänner vid hovet kunna skicka oss nya trupper”, insköt ser Harys, ”och någon skulle kunna återvända till Casterlyklippan för att samla ihop en ny här.”

Lord Tywin Lannister reste sig. ”De har min son!”, dundrade han med en röst som skar igenom pladdret som ett svärd skär igenom talg. ”Lämna mig allihop.”

Tyrion, som alltid var lydnaden själv, reste sig för att följa med de andra, men fadern gav honom en blick och sa: ”Nej, inte du, Tyrion. Stanna, och du också, Kevan. Ut med er andra.”

Tyrion hävde sig upp på bänken igen och var så förvånad att han inte fick fram ett ord. Ser Kevan gick fram till vintunnorna i andra änden av skänkrummet. ”Farbror”, ropade Tyrion, ”vill du vara vänlig…”

”Här.” Fadern räckte honom sin egen vinbägare som fortfarande var orörd.

Nu var Tyrion helt förstummad. Han drack.

Lord Tywin satte sig. ”Du har helt rätt när det gäller pojken Stark. Om vi haft lord Eddard levande skulle vi ha kunnat sluta fred med Vinterhed och Flodvattnet, en fred som skulle ha gett oss tid att ta itu med Roberts bröder, men död…” Han knöt näven. ”Vansinne, rena rama vansinnet.”

”Joff är bara en pojke”, påpekade Tyrion, ”och i hans ålder begick jag själv en del dårskaper.”

Fadern gav honom en skarp blick. ”Jag antar att vi borde vara tacksamma för att han ännu inte har gift sig med en sköka.”

Tyrion smuttade på vinet och undrade hur lord Tywin skulle se ut om han kastade bägaren i ansiktet på honom.

”Vår position är värre än ni vet om”, återtog fadern, ”och det verkar som om vi har en ny kung.”

Ser Kevan såg ut som om han fått ett klubbslag. ”En ny vad då? Vad har de gjort med Joffrey?”

Lord Tywins smala läppar kröktes i nästan omärkligt förakt. ”Ingenting, ännu, och min dotterson sitter fortfarande på järntronen, men eunuckens spioner har rapporterat från Södern. Renly gifte sig med Margaery Tyrell på Höggården för två veckor sedan och nu gör han anspråk på kronan, och brudens far och bröder har svurit honom tro- och huldhetsed.”

”Det var sorgliga nyheter.” Ser Kevan rynkade pannan och fårorna blev djupa som raviner.

”Min dotter befaller oss att genast rida till Kungshamn för att försvara Röda slottet mot kung Renly och Blomriddaren.” Munnen blev till ett streck. ”Befaller, märk väl! I kungens och rådets namn.”

”Hur tar kung Joffrey nyheten?” frågade Tyrion och hade trots stundens allvar svårt att hålla sig för skratt.

”Cersei har valt att inte berätta det för honom än”, svarade lord Tywin, ”för hon befarar att han kanske skulle envisas med att själv marschera mot Renly.”

”Med vilken armé då?” undrade Tyrion. ”Du tänker väl inte ge honom den här, hoppas jag?”

”Han talar om att anföra stadsvakten”, sa lord Tywin.

”Om han tar stadsvakten lämnar han staden utan försvar”, påpekade ser Kevan, ”och med lord Stannis på Draksten…”

”Ja.” Lord Tywin betraktade sin son. ”Jag trodde att det var du som var skapt för att spela narr, men det verkar som om jag hade fel.”

”Men, far”, utbrast Tyrion, ”det där låter nästan som beröm.” Han lutade sig ivrigt framåt. ”Vad säger Stannis då? Det är han som är äldst och inte Renly. Vad säger han om broderns anspråk?”

Fadern såg bister ut. ”Jag har ända från början haft en känsla av att Stannis utgjorde en större fara än alla de andra tillsammans, men ändå gör han ingenting. Å, Varys spioner har berättat ett och annat. Stannis bygger skepp, Stannis hyr soldenärer, Stannis har hämtat en svartkonstnär från Asshai. Vad betyder det? Om något av det är sant.” Han ryckte irriterat på axlarna. ”Kevan, hämta kartan.”

Ser Kevan gjorde som han blev tillsagd, och lord Tywin rullade ut lädret och slätade till det. ”Jaime har försatt oss i knipa. Roose Bolton och resterna av hans här befinner sig norr om oss. Våra fiender håller Tvillingborgarna och Cailins vallgrav. Robb Stark är väster om oss, så vi kan inte retirera till Lannishamn och Casterlyklippan, såvida vi inte väljer att möta dem i strid. Jaime är tillfångatagen och hans armé har praktiskt taget upphört att existera. Thoros från Myr och Beric Dondarrion fortsätter att göra räder mot våra proviantleveranser. Till öster om oss har vi ätten Arryn, Stannis Baratheon sitter på Draksten och i Södern har Höggården och Stormens ände kallat vasallerna under fanorna.”

Tyrion log snett. ”Fatta mod, far, för Rhaegar Targaryen är åtminstone död fortfarande.”

”Jag hade hoppats att du hade mer än skämt att komma med, Tyrion”, sa lord Tywin Lannister.

Ser Kevan studerade kartan med rynkad panna. ”Robb Stark har Edmure Tully och Treuddens lorder med sig nu, och deras sammanlagda styrkor kan överträffa våra. Och med Roose Bolton bakom oss…Tywin, om vi stannar kvar här är jag rädd för att vi kan bli fångna mellan tre arméer.”

”Jag har inte minsta avsikt att stanna här, och vi måste avsluta våra mellanhavanden med unge lord Stark innan Renly Baratheon hinner marschera från Höggården. Bolton bekymrar mig inte, för han är försiktig av sig och vi gjorde honom ännu försiktigare vid Gröna floden. Han kommer inte att ta upp förföljelsen i första taget. Så i morgon sätter vi kurs på Harrenhal. Kevan, jag vill att ser Addams spejare ska ge sig ut och rekognoscera. Ge honom så många man han behöver och skicka ut dem i grupper om fyra, för jag vill inte att några ska försvinna.”

”Som ni befaller, ers nåd, men varför Harrenhal? Det är ett dystert och olycksbringande ställe, och det finns de som säger att det vilar en förbannelse över slottet.”

”Än sen?” sa lord Tywin. ”Låt ser Gregor ge sig i väg före oss med sina plundrare och skicka i väg Vargo Hoat och hans friryttare och ser Amory Lorch. Var och en ska förses med tre hundra ryttare. Säg åt dem att jag vill se flodlandet stå i brand från Gudsögat till Röda floden.”

”Det ska brinna, ers nåd”, försäkrade ser Kevan och reste sig. ”Jag ska genast ge order om det.” Han bugade och gick mot dörren.

När de blev ensamma kastade lord Tywin en blick på Tyrion. ”Dina vildar skulle kanske gilla att få plundra lite. Säg åt dem att de får rida med Vargo Hoat och ta vad de vill — värdesaker, kreatur, kvinnor — och bränna resten.”

”Att försöka lära Shagga och Timett hur man plundrar är som att tala om för en tupp hur man gal”, anmärkte Tyrion, ”men jag föredrar att ha dem kvar hos mig.” Stråtrövarna var visserligen bångstyriga och oregerliga, men de var hans, och han litade mer på dem än på någon av faderns män och tänkte inte lämna dem ifrån sig.

”Då är det bäst du lär dig kontrollera dem, för jag vill inte ha staden plundrad.”

”Staden?” Tyrion begrep ingenting. ”Vilken stad?”

”Kungshamn. Jag tänker skicka dig till hovet.”

Det var det sista Tyrion väntat sig. Han sträckte sig efter vinet och funderade en stund medan han smuttade på det. ”Och vad ska jag göra där?”

”Regera”, svarade fadern kort.

Tyrion började skratta. ”Min söta syster kanske också vill ha ett ord med i laget!”

”Låt henne säga vad hon vill, för hennes son måste hållas i strama tyglar, så att han inte störtar oss alla i fördärvet. Jag lägger skulden på de där sprättarna i rådet: vår vän Petyr, den vördade stormäster Pycelle och det där mandomslösa missfostret lord Varys. Vad för sorts råd ger de Joffrey då han kastar sig från den ena dårskapen till den andra? Vems idé var det att göra Janos Slynt till lord? Den mannens far var slaktare, och de ger honom Harrenhal. Harrenhal som en gång var kungarnas säte! Inte för att han någonsin ska få sätta sin fot i slottet om jag har något att säga till om. Jag har hört att han tog ett blodigt spjut som emblem. En blodig köttyxa skulle ha varit mitt val.” Fadern hade inte höjt rösten, men ändå kunde Tyrion se ilskan i ögonens guldfläckar. ”Och vad skulle det tjäna till att avskeda Selmy? Visst var han gammal, men namnet Barristan den djärve betyder fortfarande något i riket och han skänker ära till var och en som han tjänar. Kan någon säga detsamma om Blodhunden? Man matar hundarna under bordet, men man sätter dem inte bredvid sig på bänken.” Han hötte med fingret mot Tyrion. ”Om Cersei inte kan lägga band på pojken måste du göra det, och om de här rådsherrarna lurar oss…”

Tyrion visste. ”Pålar”, suckade han. ”Huvuden. Murar.”

”Jag ser att du har lärt dig en del av mig.”

”Mer än du inser, far”, svarade Tyrion lågt. Han drack ur vinet och satte tankfullt ner bägaren. En del av honom var mer belåten än han ville erkänna, men en annan del mindes slaget uppåt floden och undrade om han skulle bli utskickad för att hålla vänsterflanken igen. ”Varför just jag?” undrade han och lade huvudet på sned. ”Varför inte min farbror? Varför inte ser Addam eller ser Flement eller lord Serrett? Varför inte en…större man.”

Lord Tywin reste sig tvärt. ”Du är min son.”

Det var då han förstod. Du har gett upp hoppet om honom, tänkte han. Din jävel, du tror att Jaime är så gott som död, så jag är allt du har kvar. Tyrion ville slå honom, spotta honom i ansiktet, dra dolken och skära hjärtat ur honom och se efter om det var gjort av gammalt, hårt guld som småfolket sa. Ändå satt han där, tyst och stilla.

Skärvorna efter den sönderslagna bägaren krasade under lord Tywins fötter då han gick tvärs över rummet. ”En sista sak”, sa han då han nådde dörren, ”du får inte ta med dig skökan till hovet.”

Sedan fadern gått satt Tyrion länge kvar ensam i skänkrummet. Till slut klättrade han uppför trapporna till sin hemtrevliga lilla vindskupa under klocktornet. Där var det lågt i tak, men det var knappast en nackdel för en dvärg. Från fönstret kunde han se galgen fadern låtit resa på gården. Värdshusvärdinnans kropp svängde långsamt runt i sitt rep så snart nattvinden blåste, och det var lika lite kvar av hennes kropp som av ätten Lannisters hopp.

Shae mumlade sömnigt och rullade närmare honom då han satte sig på fjäderbolstret. Han stack in handen under filten och lade den om ett mjukt bröst och hon slog upp ögonen. ”Ers nåd”, sa hon med ett dåsigt leende.

Då Tyrion kände hennes bröstvårta styvna kysste han henne. ”Jag funderar på att ta dig med till Kungshamn, sötnos”, viskade han.

JON

Stoet gnäggade lågt då Jon Snö drog åt sadelgjorden. ”Så ja, gumman”, sa han mjukt och lugnade henne med en klapp. Plötsligt ven vinden genom stallet, och Jon kände en kall pust i ansiktet, men han brydde sig inte om den. Med fingrar som fortfarande var stela och klumpiga band han fast sovsäcken vid sadeln. ”Hit, Gast”, ropade han lågt, och genast var vargen där med ögonen lysande som glöd.

”Snälla, Jon, du får inte.”

Han satt upp med tyglarna i handen och vände hästen. Samwell Tarly stod i stalldörren och ovanför hans axel sken fullmånen och fick hans skugga att se ut som en jättes, enorm och svart. ”Ur vägen, Sam.”

”Jon, du får inte”, upprepade Sam, ”och jag tänker inte låta dig göra det.”

”Jag vill helst inte skada dig”, sa Jon. ”Flytta dig åt sidan, Sam, annars rider jag ner dig.”

”Det skulle du aldrig göra, och du måste lyssna på mig, snälla…”

Jon satte sporrarna i hästens sidor och stoet satte av mot dörren. Ett kort ögonblick stod Sam kvar, och hans ansikte var lika runt och blekt som månen bakom honom och munnen vidgades till ett O av förvåning. I sista stund, när de var nästan över honom, kastade han sig åt sidan precis som Jon vetat att han skulle göra, snavade och föll. Stoet hoppade över honom och ut i natten.

Jon fällde upp huvan på sin tunga mantel och gav hästen fria tyglar. Svarta slottet låg tyst och stilla då han red ut med Gast vid sin sida. Det stod män på vakt på muren bakom honom, det visste han, men de spanade mot norr, inte söder. Ingen skulle se honom ge sig av, ingen utom Samwell Tarly som mödosamt tog sig upp på fötter igen i dammet i det gamla stallet. Han hoppades att Sam inte gjort sig illa då han föll, för han var så tung och klumpig att det skulle vara typiskt honom att bryta handleden eller stuka vristen. ”Jag varnade honom”, sa Jon högt, ”och det var inget som angick honom.” Medan han red öppnade och knöt han den brännskadade handen. Det värkte fortfarande i den, men det kändes skönt att vara av med bandagen.

Han måste komma så långt från muren som möjligt innan de upptäckte att han var borta och därför följde han kungsvägen som slingrade sig mellan kullar som lyste silvervita i månskenet. Påföljande morgon skulle han lämna vägen och ge sig ut i vildmarken för att skaka av sig eventuella förföljare, men för ögonblicket var det viktigare med snabbhet, för de kunde naturligtvis räkna ut vart han var på väg.

Gamle björnen steg alltid upp i gryningen, så innan dess måste Jon lägga så många fjärdingsväg han kunde mellan sig och muren, förutsatt att Sam Tarly inte förrådde honom. Den fete pojken var plikttrogen och lättskrämd, men han älskade Jon som en bror. Om Sam blev tillfrågad skulle han med all säkerhet berätta sanningen, men Jon kunde inte föreställa sig honom tränga sig förbi vakterna i kungstornet för att väcka Mormont.

När Jon inte kom och hämtade gamle björnens frukost i köket skulle de titta i hans cell och hitta Långklo på sängen. Det hade känts svårt att lämna kvar svärdet, men Jon visste att det inte skulle ha varit ärofullt att ta med det, och det hade inte ens Jorah Mormont gjort då han flydde sedan han dragit vanära över sitt hus. Dessutom skulle lord Mormont säkert hitta någon som var mer värdig klingan. Jon fick dåligt samvete då han tänkte på den gamle mannen, för han visste att hans egen desertering skulle vara som salt i lord Mormonts ännu oläkta sår efter sonens skamliga flykt. Det kändes inte roligt att återgälda hans förtroende på det här sättet, men det kunde inte hjälpas och Jon hade en känsla av att hur han än bar sig åt förrådde han någon.

Inte ens nu visste han om han gjorde rätt. Sydlänningarna hade det lättare, för de hade sina kaplaner att prata med, någon som kunde tala om guds vilja för dem och hjälpa dem att skilja på rätt och fel. Men ätten Stark dyrkade de gamla gudarna, de namnlösa gudarna, och även om hjärtträden hörde så kunde de inte tala.

När de sista ljusen från Svarta slottet försvann bakom honom saktade Jon ner till skritt. Han hade en lång färd framför sig och bara en häst som kunde föra honom till målet. Det fanns fästen och bondbyar längs vägen söderut där han skulle kunna byta ut stoet mot ett utvilat djur då det behövdes, men inte om hon var skadad eller sprängd.

Han skulle behöva nya kläder snart, och sannolikt skulle han bli tvungen att stjäla dem. Han var klädd i svart från huvud till fot: höga ridstövlar i läder, byxor och tunika i grovt kläde, ärmlös läderjacka och tung yllemantel. Långsvärdet och dolken satt i skidor av svart mullvadsskinn och brynjan och brynjehuvan i sadelväskan var av svart ringpansar. Om han blev tillfångatagen riskerade han döden, för främlingar i svart betraktades med stor misstänksamhet i varenda by och fästning norr om Näset, och snart skulle man hålla utkik efter honom. Jon visste att när mäster Aemon hade skickat i väg sina korpar skulle han inte finna en fristad någonstans, inte ens på Vinterhed. Bran skulle kanske vilja släppa in honom, men mäster Luwin hade bättre förstånd och han skulle bomma för portarna och skicka i väg Jon, för det var hans plikt. Det var bäst att inte ge sig dit alls.

Ändå såg han slottet lika tydligt för sin inre blick som om han lämnat det dagen innan: de höga granitmurarna, den stora salen med sina dofter av rök och hundar och stekt kött, faderns salong, tornrummet där han sovit. En del av honom önskade inget högre än att få höra Bran skratta igen, att få sätta tänderna i en av Gages baconpajer, att få höra gamla Nan berätta sina historier om skogens barn och Florian den narraktige.

Men det var inte därför han lämnat muren. Han hade gett sig av för att han trots allt var sin fars son och Robbs bror, och ett svärd, inte ens ett sådant fint svärd som Långklo, gjorde honom till en Mormont. Han var inte heller någon Aemon Targaryen. Tre gånger hade den gamle mannen valt, och alla tre gångerna hade han valt äran, men det var han. Jon kunde fortfarande inte avgöra om livmedikusen stannat för att han var feg och svag eller för att han var stark och modig. Ändå förstod han mycket väl vad den gamle mannen menat, för det var smärtsamt att välja.

Tyrion Lannister hade hävdat att de flesta män hellre skulle förneka en obehaglig sanning än se den i vitögat, men Jon hade tröttnat på att sticka huvudet i sanden. Han var den han var: Jon Snö, oäkting och edsbrytare, moderlös, utan vänner och fördömd. För resten av livet — hur långt det nu skulle bli — var han dömd att vara en utomstående, den tyste mannen som står i skuggorna och inte vågar uppge sitt riktiga namn. Vart han än begav sig i de sju konungarikena skulle han bli tvungen att leva på en lögn, för annars skulle varenda en höja handen mot honom. Men det spelade ingen roll bara han fick leva tillräckligt länge för att ta sin plats vid broderns sida och hjälpa honom att hämnas fadern.

Han mindes Robb som han senast sett honom där han stod på borggården med smältande snö i det kastanjeröda håret. Jon skulle bli tvungen att söka upp honom i hemlighet, förklädd, och han försökte föreställa sig uttrycket i Robbs ansikte då han gav sig till känna. Brodern skulle skaka på huvudet och le och han skulle säga…han skulle säga…

Jon kunde inte se leendet, hur hårt han än ansträngde sig kunde han inte se det, och han kom på sig med att tänka på desertören som fadern halshuggit samma dag de hittade skräckvargarna. ”Du sa orden”, hade lord Eddard sagt till honom. ”Du avlade en ed inför dina bröder, inför de gamla gudarna och de nya.” Desmond och tjocke Tom hade släpat fram mannen till stocken. Brans ögon var stora som tefat och Jon hade varit tvungen att säga åt honom att hålla ponnyn i strama tyglar. Han mindes uttrycket i faderns ansikte då Theon Greyjoy räckte honom Is, blodet som sprutade ut över snön och hur Theon hade sparkat i väg huvudet då det kom rullande mot hans fötter.

Han undrade vad lord Eddard skulle ha gjort om desertören varit hans bror Benjen i stället för den där smutsige trashanken. Skulle det ha gjort någon skillnad? Det måste väl ändå vara en helt annan sak? Nog skulle Robb välkomna honom? Det måste han, för annars…

Jon stod inte ens ut med att tänka på det. Smärtan dunkade djupt inne i fingrarna då han grep hårdare om tyglarna. Han satte sporrarna i hästen, gick över i galopp och dundrade fram längs kungsvägen som för att rida ifrån sina tvivel. Jon var inte rädd för döden, men han ville inte dö på det viset, bunden och halshuggen som en simpel stråtrövare. Om han måste dö ville han göra det med svärdet i handen medan han slogs mot sin fars mördare. Han var inte någon äkta Stark, hade aldrig varit det, men han kunde dö som en, och sedan skulle de säga att Eddard Stark hade avlat fyra söner, inte tre.

Gast höll jämna steg med honom någon fjärdingsväg med den röda tungan hängande ur munnen. Jon drev på stoet, och både man och häst sänkte huvudet då farten ökade. Vargen saktade ner, stannade och såg sig omkring, och ögonen glödde röda i månskenet. Så försvann han bakom dem, men Jon visste att han skulle följa efter i sin egen takt.

Spridda ljus glimmade mellan träden framför honom på bägge sidor om vägen: Mullvadsstaden. En hund skällde då han red igenom och han hörde en mulas hesa skriande från ett stall, men för övrigt var allt lugnt i den lilla staden. Här och där syntes skenet från glöden på en härd mellan träribborna i stängda fönsterluckor, men de flesta husen var mörka.

Mullvadsstaden var större än den verkade, för tre fjärdedelar av den låg under marken i djupa, varma källare som var förbundna genom en labyrint av tunnlar. Till och med skökohuset låg där nere, och i marknivå syntes inget annat än ett träskjul som inte var större än ett utedass med en röd lykta hängande ovanför dörren. På muren hade han hört männen kalla skökorna ”gömda skatter”, och han undrade om några av hans bröder i svart var där nere nu och grävde efter skatter. Det var också ett edsbrott, men ingen tycktes bry sig om det.

Det var först när Jon kommit en bra bit bortom staden som han saktade ner igen. Vid det laget var både han och stoet våta av svett, och det värkte i den brännskadade handen. Han satt huttrande av. Under några träd låg en smältande snödriva som lyste vit i månskenet och vattnet sipprade ner längs sidorna och bildade små, grunda pölar. Jon satte sig på huk och kupade händerna. Smältvattnet var iskallt, men han drack och sköljde av ansiktet trots att det hettade i kinderna. Det dunkade värre i fingrarna än på många dagar och det dunkade i huvudet också. Jag gör det rätta, försökte han intala sig, men varför känner jag mig så illa till mods?

Hästen var alldeles löddrig, så Jon tog tygeln och ledde den en stund. Vägen var nätt och jämnt tillräckligt bred för att två ryttare skulle kunna rida i bredd och den var full av stenar och vattenpölar. Det hade varit idiotiskt att galoppera i det där tempot, som att be om en bruten nacke, och Jon undrade vad som farit i honom. Hade han så bråttom att dö?

Långt inne i skogen hördes ett skräckslaget djur skrika och han tittade upp. Stoet gnäggade nervöst. Hade hans varg hittat ett byte? Han satte händerna runt munnen och ropade ”Gast! Hit, Gast”, men det enda svar han fick var suset av vingar då en uggla bakom honom lyfte och flög sin väg.

Med rynkad panna fortsatte Jon vägen framåt, och han ledde stoet en halvtimme tills hon var torr. Gast hade ännu inte dykt upp. Jon ville sitta upp och rida igen, men det bekymrade honom att vargen fortfarande var försvunnen. ”Gast”, ropade han igen. ”Var är du? Hit, Gast!” Det fanns ingenting i de här skogarna som var farligt för en skräckvarg, inte ens för en halvvuxen skräckvarg, såvida inte…Nej, Gast var för klok för att anfalla en björn, och om det fanns någon vargflock i närheten borde Jon ha hört dem yla.

Han skulle äta, beslöt han, för mat skulle få magen att lugna sig och ge Gast en chans att hinna i kapp honom. Det var ingen fara än, och Svarta slottet sov fortfarande. Han plockade fram ett kex, en ostbit och ett litet skrumpet, brunt äpple ur sadelväskan. Han hade även med sig salt kött, men det skulle han spara till morgondagen. Han skulle bli tvungen att jaga när köttet tog slut, och det skulle sinka honom.

Jon satte sig under träden och åt kexet och osten medan stoet betade vid kanten av kungsvägen. Han sparade äpplet till sist. Det hade blivit lite mjukt, men köttet var fortfarande syrligt och saftigt, och han hade kommit till kärnhuset då han hörde ljuden: hästar och de kom norrifrån. Jon hoppade snabbt upp och skyndade fram till stoet. Kunde han rida ifrån dem? Nej, de var för nära och skulle säkert höra honom, och om de kom från Svarta slottet…

Han ledde stoet bort från vägen till en tät dunge med grågröna granar. ”Tyst nu”, sa han med dämpad röst och hukade sig ner för att kika mellan grenarna. Om gudarna var goda skulle ryttarna rida förbi, och troligtvis var det småfolk från Mullvadsstaden, bönder på väg till sina fält. Men vad gjorde de ute mitt i natten?

Han lyssnade till klappret av hovar som blev allt starkare medan ryttarna i snabb takt travade kungsvägen fram. Av ljudet att döma var det minst fem eller sex stycken, och deras röster fördes med av vinden.

”…säker på att han tog den här vägen?”

”Vi kan inte vara säkra.”

”Han kan lika väl ha ridit österut, eller lämnat vägen och gett sig in i skogarna. Det skulle jag ha gjort.”

”I mörkret? Det vore ju dåraktigt. Om du inte ramlade av hästen och bröt nacken skulle du rida vilse och vara tillbaka på muren då solen gick upp.”

”Det skulle jag inte alls.” Grenn lät ilsken. ”Jag skulle bara rida söderut med hjälp av stjärnorna.”

”Och om det var molnigt?” frågade Pyp.

”Då skulle jag inte ge mig av.”

”Vet ni vart jag skulle ta vägen om det var jag? Jag skulle vara i Mullvadsstaden och gräva efter gömda skatter.” Paddans gälla skratt ekade mellan träden. Jons sto frustade.

”Tyst med er”, sa Halder. ”Jag tyckte jag hörde något.”

”Var? Jag hörde inget.” Hästarna stannade.

”Du kan inte ens höra dig själv fjärta.”

”Det kan jag visst”, hävdade Grenn.

”Tysta!”

Alla blev tysta och lyssnade och Jon upptäckte att han höll andan. Sam, tänkte han. Han hade inte gått till gamle björnen, men han hade inte heller gått och lagt sig utan väckt de andra pojkarna. Måtte djävulen ta dem, och om de själva inte låg i sina sängar i gryningen skulle de också vara desertörer. Vad tänkte de på egentligen?

Tystnaden tycktes dra ut i evigheter. Där Jon satt hopkrupen kunde han se benen på deras hästar genom grenarna. Till slut upphävde Pyp rösten. ”Vad var det du hörde?”

”Jag vet inte”, medgav Halder. ”Ett ljud, och jag trodde att det kanske kunde vara en häst, men…”

”Det finns ingenting här.”

Ur ögonvrån såg Jon en blek skugga röra sig mellan träden. Det prasslade i löven och Gast kom hoppande ur skuggorna så plötsligt att Jons sto blev skrämt och gnäggade till. ”Där!” skrek Halder.

”Jag hörde det också!”

”Förrädare”, väste Jon till skräckvargen då han svingade sig upp i sadeln. Han vände stoets huvud för att smita i väg mellan träden, men de var framme hos honom innan han hunnit tre meter.

”Jon!” ropade Pyp efter honom.

”Stanna”, uppmanade Grenn, ”för du kan inte rida ifrån oss allihop.”

Jon svängde hästen runt och drog svärdet. ”Backa. Jag vill inte skada er, men jag gör det om jag måste.”

”En mot sju?” Halder gav signalen och pojkarna spred ut sig och omringade honom.

”Vad vill ni mig?” undrade Jon.

”Vi vill föra dig tillbaka dit där du hör hemma”, svarade Pyp.

”Jag hör hemma hos min bror.”

”Vi är dina bröder nu”, påpekade Grenn.

”De kommer att hugga huvudet av dig om de får fast dig”, insköt Paddan med ett nervöst skratt. ”Det här är så idiotiskt att man snarare skulle förvänta sig det av Uroxen.”

”Jag skulle aldrig göra något sådant”, förkunnade Grenn, ”för jag är ingen edsbrytare. Jag sa orden och jag menade dem.”

”Det gjorde jag med”, sa Jon. ”Förstår ni inte? De har mördat min far. Det är krig och min bror Robb slåss i flodlandet…”

”Vi vet det”, sa Pyp högtidligt, ”för Sam har berättat allt för oss.”

”Vi är ledsna för det som hänt din far”, sa Grenn, ”men det kan inte hjälpas, för när du väl sagt orden får du inte lämna nattens väktare vad som än händer.”

”Jag måste!” utbrast Jon hett.

”Du svor eden”, påminde Pyp. ”Nu börjar min vakt, sa du, som inte tar slut förrän vid min död.”

”Jag ska leva och dö på min post ”, tillade Grenn och nickade.

”Ni behöver inte tala om orden för mig, för jag kan dem lika bra som ni.” Jon var arg nu. Varför kunde de inte låta honom ge sig av i lugn och ro? De gjorde det bara svårare för honom.

”Jag är svärdet i mörkret ”, mässade Halder.

”Jag är väktaren på muren”, insköt Paddan.

Jon förbannade dem, men det bekom dem inte det minsta. Pyp sporrade hästen och red närmare medan han deklamerade: ”Jag är elden som brinner i kylan, ljuset som kommer med gryningen, hornet som väcker dem som sover, skölden som skyddar människornas riken.”

”Kom inte närmare”, varnade Jon honom och svingade svärdet. ”Jag menar det, Pyp.” De var inte ens klädda i rustning och han skulle skära dem i småbitar om han blev tvungen till det.

Matthar befann sig bakom honom och han föll in i kören. ”Jag ger mitt liv och min ära till nattens väktare.”

Jon satte hälarna i sidorna på stoet och red runt, runt. De andra pojkarna stängde in honom från alla håll nu och cirkeln slöts allt mer.

”För den här natten…” Halder närmade sig från vänster.

”…och alla andra nätter som ska komma”, avslutade Pyp. Han sträckte sig efter Jons tyglar. ”Här har du ditt val: antingen dödar du mig eller också följer du med mig tillbaka.”

Jon höjde svärdet och sänkte det sedan hjälplöst. ”Må djävulen ta dig!” utbrast han. ”Må djävulen ta er allihop.”

”Måste vi binda dina händer eller ger du oss ditt ord på att du utan att bråka följer med?” frågade Halder.

”Jag tänker inte smita, om det är vad du menar.” Gast kom springande från träden och Jon glodde ilsket på honom. ”Det var inte stor hjälp man hade av dig”, sa han, och de röda ögonen såg illmarigt på honom.

”Det är bäst vi skyndar oss”, sa Pyp, ”för om vi inte är tillbaka före dagbräckningen kommer gamle björnen att hugga huvudet av oss allihop.”

Jon Snö mindes inte mycket av ritten tillbaka. Den verkade kortare än färden mot söder, kanske för att han hade tankarna på annat håll. Det var Pyp som bestämde takten, och de galopperade, skrittade, travade och ökade åter till galopp. Mullvadsstaden dök upp och försvann bakom dem igen och den röda lyktan ovanför skökohuset var för länge sedan släckt. De höll högt tempo och det var fortfarande en timme kvar till gryningen då Jon fick syn på tornen i Svarta slottet som avtecknade sig mörka mot den oändliga, ljusa muren. Den här gången kändes det inte som att komma hem.

De kunde föra honom tillbaka, sa Jon sig, men de kunde inte tvinga honom att stanna. Kriget skulle inte ta slut påföljande dag och inte dagen efter heller, och hans vänner kunde inte bevaka honom dygnet runt. Han skulle bida sin tid, få dem att tro att han var nöjd med att stanna här och sedan när deras vaksamhet hade slappnat skulle han ge sig av igen. Nästa gång skulle han undvika kungsvägen och i stället följa muren österut, kanske ända fram till havet — en längre väg, men säkrare — eller kanske mot väster, till bergen, och sedan söderut över de höga passen. Det var rövarnas område och den vägen var hård och farlig, men ingen skulle åtminstone följa efter honom och han skulle hålla sig hundratals fjärdingsväg från Vinterhed och kungsvägen.

Samwell Tarly väntade på dem i det gamla stallet. Han låg lutad mot en höbal på marken, för ängslig för att kunna sova. Han reste sig och borstade av sig. ”Jag…jag är glad för att de hittade dig, Jon.”

”Det är inte jag”, svarade Jon och satt av.

Pyp hoppade av hästen och gav den ljusnande himlen en irriterad blick. ”Hjälp oss med hästarna, Sam”, bad den lille pojken, ”för vi har en lång dag framför oss och vi är inte precis utvilade, vilket vi har lord Snö att tacka för.”

När dagen grydde gick Jon till köket som han alltid gjorde, och trefingrade Hobb sa inget då han gav honom gamle björnens frukost. Den här dagen var det tre hårdkokta, bruna ägg med stekt bröd och skinka och en skål katrinplommon. Jon bar maten tillbaka till kungstornet. Mormont satt vid fönstret och skrev och hans korp gick fram och tillbaka på hans axlar och muttrade: ”Majs, majs, majs.” Fågeln skrek då Jon steg in. ”Sätt brickan på bordet”, sa gamle björnen och tittade upp, ”och jag tar lite öl till.”

Jon öppnade ett fönster, tog in ölkruset som stod på en smal hylla utanför och fyllde ett horn. Hobb hade gett honom en citron som fortfarande var kall efter att ha legat i ett förrådsrum i muren. Jon krossade den i näven och saften rann mellan fingrarna. Mormont tog citron i ölet varje dag och hävdade att det var därför han fortfarande hade kvar sina egna tänder.

”Jag förstår att du älskade din far”, sa Mormont då Jon gav honom hornet, ”och det är alltid det vi älskar som blir vår undergång, pojk. Minns du när jag sa det?”

”Ja, det minns jag”, svarade Jon surmulet, för han hade ingen lust att prata om faderns död, inte ens med Mormont.

”Se till att aldrig glömma det, för det är de bistra sanningarna man måste hålla fast vid. Ge mig min tallrik. Är det skinka igen? Det kan inte hjälpas. Du ser trött ut. Var månskensritten så tröttsam?”

Jon blev alldeles torr i halsen. ”Ni vet?”

”Vet”, ekade korpen från Mormonts axel. ”Vet.”

Gamle björnen fnös. ”Tror du att de valde mig till befälhavare för nattens väktare för att jag var dum i huvudet, Snö? Aemon sa att du skulle ge dig av och jag sa att du skulle komma tillbaka. Jag känner mina män och mina pojkar. Äran skickade ut dig på kungsvägen och äran förde dig tillbaka.”

”Mina vänner förde mig tillbaka”, påpekade Jon.

”Sa jag att det var din ära?” Mormont granskade tallriken.

”De dödade min far. Väntade ni er att jag skulle sitta med armarna i kors?”

”Om sanningen ska fram förväntade vi oss att du skulle göra precis det du gjorde.” Mormont tog ett katrinplommon och spottade ut kärnan. ”Jag gav order om att du skulle stå under bevakning och man såg när du gav dig av. Om inte dina bröder hade hämtat tillbaka dig skulle du ha blivit fasttagen på vägen, och inte av vänner. Såvida du inte har en häst med vingar som en korp. Har du det?”

”Nej.” Jon kände sig som en idiot.

”Synd, vi skulle behöva en sådan häst.”

Jon rätade på ryggen och sa sig att han skulle dö hjältemodigt, för så mycket skulle han i alla fall kunna göra. ”Jag vet vad straffet för desertering är, ers nåd, och jag är inte rädd för att dö.”

”Dö!” skrek korpen.

”Inte för att leva heller, hoppas jag”, sa Mormont och skar skinkan med dolken och gav en bit till fågeln. ”Du har inte deserterat — än, för du står här, och om vi skulle hugga huvudet av varenda pojke som rider till Mullvadsstaden på nätterna skulle bara spöken bevaka muren. Men du kanske tänker fly igen i morgon eller om fjorton dagar. Är det så? Är det vad du planerar, pojk?”

Jon sa inget.

”Jag tänkte väl det.” Mormont skalade ett kokt ägg. ”Din far är död, pojk. Tror du att du kan få honom tillbaka?”

”Nej”, svarade han surmulet.

”Bra”, sa Mormont, ”för vi har sett de döda komma tillbaka, du och jag, och det är inte något jag längtar efter att få uppleva igen.” Han åt ägget i två munsbitar och spottade ut en skalbit som fastnat mellan tänderna. ”Din bror har dragit ut i krig med hela Nordens samlade styrkor bakom sig och varenda en av hans vasaller för befäl över fler svärdskämpar än vi har i nattens väktare. Varför tror du att de behöver din hjälp? Är du en sådan väldig krigare eller har du en trollkarl i fickan som kan förtrolla ditt svärd?”

Jon hade inget svar åt honom. Korpen pickade på ett ägg och knäckte skalet, stack näbben i hålet och drog ut bitar av vita och gula.

Gamle björnen suckade. ”Du är inte den ende som berörs av det här kriget. Min syster marscherar med all sannolikhet i din brors här liksom hennes döttrar, klädda som män i ringpansar. Maege är en gråhårig gammal häxa, envis, lättretlig och viljestark, och om sanningen ska fram står jag knappt ut med att vara i hennes närhet, men det betyder inte att jag älskar henne mindre än du älskar dina halvsystrar.” Med rynkad panna tog Mormont det sista ägget och kramade det i näven tills skalet sprack. ”Eller kanske gör jag det. Hur som helst skulle jag sörja om hon blev dödad, men du har inte sett mig störta härifrån. Precis som du har jag svurit eden, och min plats är här. Var är din, pojk?”

Jag har ingen plats, ville Jon säga, för jag är en oäkting utan rättigheter, utan namn och mor och nu även utan far. Men orden ville inte komma. ”Jag vet inte.”

”Men det gör jag”, förkunnade befälhavare Mormont. ”De kalla vindarna tilltar, Snö, och på andra sidan muren blir skuggorna längre. Cotter Pyke skriver och berättar om jättelika älghjordar som strömmar mot söder och öster på väg mot havet och mammutar också. Han säger att en av hans män hittade ett enormt avtryck av en missbildad fot inte ens tre fjärdingsväg från Östvakten. Gränsjägare från Skuggtornet har funnit hela byar övergivna och ser Denys säger att de ser eldar i bergen om nätterna, jättelika bål som brinner från skymning till gryning. Qhorin halvhand tog en fånge djupt inne i Ravinen, och karlen svär på att Mance Rayder håller på att samla ihop allt sitt folk i ett nytt, hemligt fäste som han har hittat, och i vilket syfte vet bara gudarna. Tror du att din farbror Benjen är den ende gränsjägare vi har förlorat under det gångna året?”

”Ben Jen”, skriade korpen och huvudet for upp och ner med äggbitar dinglande i näbben. ”Ben Jen. Ben Jen.”

”Nej”, svarade Jon, för han visste att även andra försvunnit, alltför många.

”Tycker du att din brors krig är viktigare än vårt?” brummade den gamle mannen.

Jon tuggade på läppen och korpen flaxade med vingarna. ”Krig, krig, krig”, sjöng den.

”Det är det inte”, fastslog Mormont. ”Må gudarna rädda oss, pojk, för du är inte blind och inte heller dum. Tror du att det spelar någon roll vem som sitter på järntronen när döda män kommer smygande i natten?”

”Nej.” Jon hade inte tänkt på saken på det sättet.

”Din far skickade dig till oss, Jon. Varför, vem vet?”

”Varför, varför, varför?” ropade korpen.

”Allt jag vet är att de första människornas blod flyter i ätten Starks ådror. De första människorna byggde muren, och det sägs att de minns saker som andra har glömt. Och din best…han förde oss till vålnaderna och varnade dig för den döde mannen i trappan. Ser Jaremy skulle troligen kalla det för en slump, men ser Jaremy är död och det är inte jag.” Lord Mormont stack dolkspetsen i en bit skinka. ”Jag tror att det var ödet som förde dig hit, och jag vill att du och din varg ska följa med då vi ger oss ut bortom muren.”

Hans ord fick det att gå en rysning av upphetsning längs ryggraden på Jon. ”Bortom muren?”

”Du hörde vad jag sa, och jag ska hitta Ben Stark, död eller levande.” Han tuggade och svalde. ”Jag tänker inte sitta här med armarna i kors och vänta på snön och isvindarna, och vi måste ta reda på vad som är i görningen. Den här gången ska nattens väktare rida ut i full styrka mot kungen bortom muren, vålnaderna och allt annat som kan finnas där ute, och jag tänker själv föra befälet.” Han pekade på Jons bröst med dolken. ”Enligt gammal sedvänja är befälhavarens förvaltare även hans väpnare, men jag har ingen lust att vakna varje gryning och undra om du har gett dig av igen. Så jag vill ha ett svar av dig, lord Snö, och jag vill ha det nu. Är du en broder i nattens väktare eller bara en oäkting som vill leka krig?”

Jon Snö rätade på axlarna och drog ett djupt andetag. Förlåt mig, far, Robb, Arya, Bran, förlåt mig, men jag kan inte hjälpa er, för det han säger är sant. Det här är min plats. ”Jag är…er, ers nåd, er man, det svär jag och jag tänker inte ge mig av igen.”

Gamle björnen fnös. ”Bra. Gå då och spänn på dig svärdet.”

CATELYN

Det kändes som om det var tusen år sedan Catelyn Stark bar sin lille son ut ur Flodvattnet och korsade Tummelsten i en liten båt för att börja färden norrut mot Vinterhed. Nu skulle de åter korsa Tummelsten, på väg hem, men pojken bar rustning och ringpansar i stället för lindor.

Robb satte sig längst fram i fören med Gråvind och lade handen på skräckvargens huvud, och Theon Greyjoy var med honom. Farbror Brynden skulle komma efter i den andra båten tillsammans med Storjon och lord Karstark.

Catelyn tog plats i aktern. Roddarna fattade årorna och så sköt båten i väg ut i Tummelsten. Den starka strömmen förde dem förbi det hotfulla hjultornet, och bruset och dånet från vattenhjulet där inne var ljud från barndomen som fick Catelyn att le sorgset. Från slottets sandstensmurar ropade soldater och tjänare hennes namn och Robbs och ”Vinterhed!”, och på alla torn vajade huset Tullys baner: en hoppande forell i silver på en botten av vågor i blått och rött. Det var en gripande syn, men den gjorde henne inte lättare till sinnes och hon undrade om hon någonsin skulle kunna känna sig glad igen. Å, Ned…

Bortom hjultornet gjorde de en vid sväng och roddarna fick ta i av alla krafter för att komma igenom det virvlande vattnet. Vattenportens breda valvbåge kom inom synhåll och hon hörde de tunga kedjorna gnissla då det stora fällgallret i järn började röra på sig. Det gled långsamt uppåt då de närmade sig och Catelyn såg att undre halvan var röd av rost. Det droppade brun lera på dem då de åkte under och de hullingförsedda spetsarna var inte många centimeter ovanför deras huvuden. Catelyn betraktade järnstängerna och undrade hur djupt rosten satt och hur väl fällgallret skulle stå emot en ramm och om det borde bytas ut. Nu för tiden var hennes tankar sällan långt borta från sådana bekymmer.

De passerade under valvbågen, kom från sol till skugga och ut i solen igen. Överallt omkring dem låg stora och små båtar förtöjda i järnringar som satt fast i stenen, och faderns vakter väntade på vattentrappan tillsammans med brodern. Ser Edmure Tully var en kraftigt byggd ung man med ostyrigt kastanjerött hår och rött skägg. Hans bröstharnesk var repat och fullt av djupa hack efter striderna och den blåröda manteln var fläckad av blod och rök. Vid hans sida stod lord Tytos Blackwood, en hårdför karl med kortklippta, gråsprängda polisonger och örnnäsa. Hans klargula rustning var inlagd med gagater i ett konstfullt mönster av vinrankor och en mantel sydd av korpfjädrar hängde över hans smala axlar. Det var lord Tytos som hade lett utfallet och räddat brodern ur ätten Lannisters läger.

”Ta in dem”, befallde ser Edmure. Tre män började gå nedför trappan och vattnet nådde dem upp till knäna då de drog in båten med långa båtshakar. När Gråvind tog ett skutt i land tappade en av dem sin båtshake, raglade bakåt och snavade och satte sig tvärt i floden. De andra skrattade och mannen såg förlägen ut. Theon Greyjoy hoppade ur båten, tog Catelyn om midjan och satte ner henne på ett torrt trappsteg ovanför sig medan vattnet skvalpade mot stövlarna.

Edmure kom nedför trappan för att omfamna henne. ”Söta syster”, mumlade han hest. Han hade mörkblå ögon och en mun som var gjord för att le, men han log inte nu utan såg trött och sliten ut, för han plågades av bekymmer och han hade ett stort bandage runt halsen där han blivit sårad i striderna. Catelyn kramade honom hårt.

”Din sorg är min, Cat”, sa han då de drog sig ifrån varandra. ”När vi fick höra vad som hänt lord Eddard…klanen Lannister ska få betala, det svär jag, och du ska få din hämnd.”

”Ger det mig Ned tillbaka?” frågade hon skarpt. Sorgen var fortfarande för ny för mildare ord och hon förmådde inte tänka på Ned nu, skulle inte göra det, för det dög inte och hon måste vara stark. ”Vi får prata mer om det senare, för nu vill jag träffa far.”

”Han väntar på dig i salongen”, svarade Edmure.

”Lord Hoster är sängliggande, ers nåd”, förklarade faderns förvaltare. När hade den gode mannen blivit så gammal och grå? ”Han befallde mig att genast föra er till honom.”

”Jag följer med henne.” Edmure ledsagade henne uppför vattentrappan och tvärs över nedre borggården där Petyr Baelish och Brandon Stark en gång hade duellerat om hennes gunst. De massiva sandstensmurarna i kärntornet tornade upp sig ovanför dem. Då de steg in genom en dörr mellan två vakter i fiskprydda hjälmar frågade hon: ”Hur illa är det med honom?” och fruktade svaret samtidigt som hon yttrade orden.

Edmures ansiktsuttryck blev dystert. ”Han kommer inte att finnas hos oss länge till, säger livmedikusarna. Smärtan är ihållande och besvärlig.”

Ett blint raseri fyllde henne, ett raseri mot hela världen: mot hennes bror Edmure och hennes syster Lysa, mot klanen Lannister, mot livmedikusarna, mot Ned och fadern och de monstruösa gudarna som tänkte ta bägge två ifrån henne. ”Du borde ha berättat det för mig”, sa hon. ”Du borde ha skickat bud till mig så snart du fick veta det.”

”Han förbjöd det, och han ville inte att hans fiender skulle få reda på att han var döende. Eftersom situationen i riket var så bekymmersam fruktade han att om klanen Lannister misstänkte hur svag han var…”

”…skulle de kanske gå till anfall?” avslutade Catelyn med hård röst. Det är ditt fel, ditt, viskade en röst inombords. Om du inte hade tagit dvärgen till fånga…

De gick uppför spiraltrappan under tystnad.

Kärntornet var trekantigt, precis som Flodvattnet, och lord Hosters salong var också trekantig med en stenbalkong som stack ut mot öster likt fören på ett stort skepp i sandsten. Därifrån kunde slottets herre blicka ut över sina murar och bröstvärn och ända dit där floderna möttes, för man hade flyttat ut faderns säng på balkongen. ”Han tycker om att sitta i solen och titta på floderna”, förklarade Edmure. ”Far, se vem jag har med mig. Cat är här för att träffa dig.”

Hoster Tully hade alltid varit en storvuxen man: lång och bredaxlad i ungdomen och fetlagd då han blev äldre. Nu verkade han ha krympt ihop, och musklerna och fettet tycktes ha smält bort från benen, och till och med ansiktet hängde slappt. Senast Catelyn såg honom hade både håret och skägget varit brunt med strimmor av grått, men nu var de vita som snö.

Lord Hoster öppnade ögonen då han hörde Edmures röst. ”Lilla Cat”, mumlade han med en röst som var tunn och plågad av smärta. ”Min lilla Cat.” Ett darrande leende lyste upp ansiktet då han sträckte sig efter hennes hand. ”Jag har hållit utkik efter dig.”

”Jag lämnar er så får ni prata”, sa brodern och kysste fadern mjukt på pannan innan han drog sig tillbaka.

Catelyn ställde sig på knä och tog faderns hand i sin. Det var en stor hand, men nu var den mager, skinnet hängde löst på benen och all styrka hade lämnat den. ”Du borde ha talat om för mig att du var sjuk”, sa hon. ”En kurir, en korp…”

”Kurirer tas till fånga och frågas ut”, svarade han, ”och korpar skjuts ner.” En våg av smärta vällde över honom och fingrarna grep hårt om hennes. ”Jag har krabbor i magen…som nyps, de nyps hela tiden, dag som natt, och de har vassa klor, krabborna. Mäster Vyman gör drömvin åt mig, vallmomjölk…och jag sover mycket…men jag ville vara vaken och träffa dig när du kom. Jag var rädd…när klanen Lannister tog din bror till fånga och med lägren runt omkring oss…jag var rädd för att gå bort innan jag fick träffa dig igen…jag var rädd…”

”Jag är här, far”, sa hon, ”med min son Robb, och han vill också träffa dig.”

”Din pojke”, viskade han. ”Han hade mina ögon, jag minns…”

”Det hade han och har fortfarande, och vi har med oss Jaime Lannister i bojor. Flodvattnet är befriat igen, far.”

Lord Hoster log. ”Jag såg det. I går kväll när det började sa jag åt dem, jag måste få se, och de bar mig till porthuset…jag tittade på från murkrönet. Å, det var skönt att skåda…facklorna kom i en våg och jag kunde höra skriken stiga upp från andra sidan floden…ljuvliga skrik…när de där belägringstornen gick upp i rök…skulle gärna ha dött då och med glädje om jag bara kunde ha fått träffa dina barn först. Var det din son som gjorde det? Var det din Robb?”

”Ja”, svarade Catelyn och kände sig oerhört stolt. ”Det var Robb och Brynden, för din bror är också här, far.”

”Han.” Faderns röst var bara en svag viskning. ”Har svartfisken kommit tillbaka? Från Arryndalen?”

”Ja.”

”Och Lysa?” En kall vind blåste genom hans tunna, vita hår. ”Må gudarna vara goda. Din syster…är hon också här?”

Han lät så full av hopp och längtan att det kändes svårt att berätta sanningen för honom. ”Nej, tyvärr inte.”

”Å.” Han såg besviken ut och något av ljuset lämnade ögonen. ”Jag hade hoppats…jag hade velat träffa henne innan…”

”Hon är i Örnnästet med sin son.”

Lord Hoster nickade trött. ”Lord Robert nu och stackars Arryn är död…Jag minns…Varför följde hon inte med dig?”

”Hon är rädd, far, men i Örnnästet känner hon sig trygg.” Hon kysste hans rynkiga panna. ”Robb väntar säkert nu. Orkar du träffa honom? Och Brynden?”

”Din son”, viskade han. ”Ja, Cats barn…han hade mina ögon när han föddes, det minns jag. För hit honom…ja.”

”Och din bror?”

Fadern blickade ut över floden. ”Svartfisken”, sa han. ”Har han gift sig än? Tagit någon…flicka till hustru?”

Till och med på sin dödsbädd, tänkte Catelyn sorgset. ”Han har inte gift sig, det vet du, far, och han kommer aldrig någonsin att göra det heller.”

”Jag sa åt honom…befallde honom. Gift dig! Jag var hans herre, och han visste att det var min rätt att ordna det här partiet för honom, ett gott parti: en Redwyne, gammalt hus, rar flicka, söt…med fräknar…Bethany hette hon, ja. Stackars barn, hon väntar fortfarande,…ja, fortfarande…”

”Bethany Redwyne gifte sig med lord Rowan för åratal sedan”, påminde Catelyn honom, ”och de har tre barn.”

”Men ändå”, muttrade lord Hoster. ”Men ändå. Spotta åt flickan. Ätten Redwyne. Spotta åt mig. Hans herre, hans bror…den där svartfisken. Jag hade andra erbjudanden. Lord Brackens flicka. Walder Frey…han hade tre att välja på, sa han…Har han gift sig? Med någon? Någon?”

”Ingen”, svarade Catelyn, ”men han har ridit många fjärdingsväg för att träffa dig och med svärdet i hand slagit sig fram till Flodvattnet. Jag skulle inte vara här nu om inte ser Brynden hjälpt oss.”

”Han har alltid varit en krigare”, sa fadern hest, ”och alltid varit bra på att slåss. Portens riddare, ja.” Han lutade sig bakåt och slöt ögonen, för han var outsägligt trött. ”Skicka hit honom…senare. Nu ska jag sova, och jag är för sjuk för att bråka. Skicka upp svartfisken senare…”

Catelyn gav honom en kyss, slätade till håret och lämnade honom där i skuggan av kärntornet med floderna strömmande förbi nedanför. Han sov innan hon hade lämnat salongen.

Då hon kom tillbaka till nedre borggården stod ser Brynden Tully på vattentrappan med våta stövlar och pratade med kaptenen för Flodvattnets slottsvakt. Han kom genast fram till henne. ”Är han…?”

”Döende”, svarade hon, ”precis som vi fruktade.”

Smärtan syntes tydligt i farbroderns kantiga ansikte, och han körde fingrarna genom det tjocka, grå håret. ”Tar han emot mig?”

Hon nickade. ”Han säger att han är för sjuk för att bråka.”

Brynden svartfisken skrattade. ”Det är svårt att tro på för en gammal soldat som jag, och Hoster kommer fortfarande att gräla på mig för den där flickan Redwynes skull när vi tänder hans likbål, förbannad vare hans ben.”

Catelyn log, för hon visste att det var sant. ”Jag kan inte se Robb någonstans.”

”Jag tror att han gick till stora salen tillsammans med Greyjoy.”

Theon Greyjoy satt på en bänk i Flodvattnets stora sal och njöt av ett horn öl medan han underhöll hennes fars garnison med en redogörelse för slakten i viskande skogen. ”Några försökte fly, men vi hade knutit ihop dalen som en säck i båda ändarna och kom ridande ut ur mörkret med svärd och lansar. Klanen Lannister måste ha trott att vålnaderna var över dem när Robbs varg började härja bland dem. Jag såg honom slita armen av en man och deras hästar blev alldeles vilda då de kände hans lukt. Jag kunde inte ens räkna alla män som…”

”Theon”, avbröt hon, ”var kan jag hitta min son?”

”Lord Robb gick till gudaskogen, ers nåd.”

Det var vad Ned skulle ha gjort. Han är sin fars son lika mycket som min, och det får jag inte glömma. Å, Ned…

Hon fann Robb i gudaskogen under ett grönt lövtak av höga tallar och jättelika gamla almar. Han låg på knä och han hade långsvärdet framför sig med spetsen nerstucken i marken och de behandskade händerna runt fästet. Runt omkring honom knäböjde andra: Storjon Umber, Rickard Karstark, Maege Mormont, Galbart Glover och många fler. Till och med Tytos Blackwood var där med den stora korpmanteln utbredd bakom sig. Dessa män håller fast vid de gamla gudarna, tänkte hon och frågade sig vilka gudar hon själv tillbad nu för tiden utan att finna något svar.

Det gick inte an att störa dem i bönen, för även gudarna måste ha sitt, till och med de grymma gudarna som tagit ifrån henne Ned och även skulle ta fadern, så Catelyn väntade. Vinden från floden fick de höga grenarna att röra sig och till höger om sig kunde hon se hjultornet där murgrönan klättrade uppför muren. Medan hon stod där vällde alla gamla minnen över henne. Det var här fadern lärt henne rida och från den där almen hade Edmure fallit ner och brutit armen, och där borta i bersån hade hon och Lysa lekt kysslekar med Petyr.

Det var åratal sedan hon tänkte på det. Så unga de varit allihop — hon själv lika gammal som Sansa, Lysa yngre än Arya och Petyr ännu yngre men ändå ivrig. Flickorna hade turats om att kyssa honom, omväxlande allvarliga och fnissande. Minnet stod plötsligt så klart för henne att hon nästan kunde känna hans svettiga fingrar på axlarna och smaken av mynta i hans andedräkt. Det växte alltid mynta i gudaskogen och Petyr tyckte om att tugga på den. Han hade varit en djärv liten pojke som alltid råkade i klistret. ”Han försökte sticka tungan i munnen på mig”, hade Catelyn erkänt för systern efteråt då de blev ensamma. ”På mig med”, hade Lysa viskat, blyg och andlös. ”Jag tyckte om det.”

Robb reste sig långsamt och stack svärdet i skidan, och Catelyn kom på sig med att undra om hennes son någonsin kysst en flicka i gudaskogen. Det måste han ha gjort, för hon hade sett Jeyne Poole ge honom smäktande blickar och även en del av tjänsteflickorna, till och med några i artonårsåldern. Han hade varit ute i strid och dödat män med sitt svärd, nog måste han ha blivit kysst. Hon fick tårar i ögonen och torkade ilsket bort dem.

”Mor”, sa Robb då han fick se henne stå där, ”vi måste kalla till rådslag, för det är en del saker som bör diskuteras.”

”Din morfar vill träffa dig”, sa hon, ”och han är mycket sjuk, Robb.”

”Ser Edmure har berättat det, och jag är ledsen, mor, för lord Hosters skull och för din, men vi måste ha rådslaget först, för vi har fått nyheter från Södern. Renly Baratheon gör anspråk på sin brors tron.”

”Renly?” utbrast hon förvånat. ”Jag trodde det var lord Stannis…”

”Det gjorde vi allihop, ers nåd”, insköt Galbart Glover.

Krigsrådet samlades i stora salen vid fyra långa bockbord som ställts upp i en bruten fyrkant. Lord Hoster var för svag för att närvara, och han låg och sov på sin balkong och drömde om solen på ungdomens floder. Edmure satt i ätten Tullys högsäte med Brynden svartfisken vid sin sida och vasallerna utspridda till höger och vänster vid borden. Nyheten om segern vid Flodvattnet hade spritts och lockat tillbaka Treuddens flyende lorder. Karyl Vance, som nu var lord sedan fadern dött nedanför Guldtand, steg in. Ser Marq Piper var med honom och med sig hade de även en Darry, ser Raymuns son, en pojke i Brans ålder. Lord Jonos Bracken kom från ruinerna av Stone Hedge och slog sig ilsket blängande ner så långt som möjligt från Tytos Blackwood.

Nordens lorder satt mitt emot, och Catelyn och Robb hade Edmure rakt framför sig. De var färre. Storjon satt på Robbs vänstra sida med Theon Greyjoy bredvid sig och Galbart Glover och lady Mormont till höger om Catelyn. Lord Rickard Karstark, som var utmärglad och hålögd av sorg, slog sig frånvarande ner. Han såg ut som en skugga av sitt forna jag och det långa skägget var okammat och otvättat. Han hade lämnat kvar två döda söner i viskande skogen och inte hört något om sin tredje son, den äldste, som lett ätten Karstarks spjutbeväpnade trupp mot Tywin Lannister vid Gröna floden.

Diskussionerna gick höga till långt in på natten. Alla lorderna hade rätt att göra sina röster hörda och det gjorde de med besked. De skrek och förbannade, resonerade och övertalade, skojade och köpslog, dunkade sejdlarna i bordet och hotade, lämnade salen i ilska och kom tillbaka sura eller leende. Catelyn satt tyst och lyssnade.

Roose Bolton hade åter formerat spillrorna av deras andra här vid änden av brovägen. Ser Helman Tallhart och Walder Frey höll fortfarande Tvillingborgarna. Lord Tywins armé hade korsat Treudden och var på väg mot Harrenhal och det fanns två kungar i riket.

Många av vasallerna ville omedelbart marschera mot Harrenhal för att möta lord Tywin och en gång för alla göra slut på klanen Lannisters makt. Den unge och hetlevrade Marq Piper menade att man i stället borde bege sig mot Casterlyklippan. Ytterligare andra förespråkade tålamod. Flodvattnet skar av proviantleveranserna för ätten Lannister, påpekade Jason Mallister, och det var bättre att bida tiden och hindra lord Tywin från att få nytt manskap och färsk proviant medan de själva stärkte sitt försvar och lät de trötta trupperna vila. Lord Blackwood ville inte höra på det örat. De borde avsluta det verk de påbörjat i viskande skogen, marschera till Harrenhal och även ta med sig Roose Boltons armé. Det Blackwood föreslog motsatte sig Bracken, som vanligt, och lord Jonos Bracken reste sig och envisades med att de borde svära kung Renly tro och huldhet och förena sina styrkor med hans i Södern.

”Renly är inte kung”, förkunnade Robb. Det var första gången hennes son yttrade sig, för precis som fadern kunde han lyssna.

”Ni tänker väl inte stödja Joffrey, ers nåd?” frågade Galbart Glover. ”Han lät ju mörda er far.”

”Det var en vidrig handling”, svarade Robb, ”men det gör inte Renly till kung. Joffrey är fortfarande Roberts äldste, äkta son, så enligt alla rikets lagar är tronen rätteligen hans. När han dör, och det tänker jag se till att han gör, övergår kronan till hans yngre bror Tommen.”

”Tommen är lika mycket en Lannister han”, fräste ser Marq Piper.

”Det är riktigt”, medgav Robb bekymrat, ”men även om ingen av dem är kung så kan det ändå inte bli lord Renly. Han är Roberts yngre bror. Bran kan inte bli lord av Vinterhed före mig och Renly kan inte bli kung före lord Stannis.”

Lady Mormont höll med honom. ”Lord Stannis har störst rätt till tronen.”

”Renly är krönt”, påpekade Marq Piper. ”Höggården och Stormens ände stödjer honom och det kommer inte att dröja länge förrän Dorniens män gör detsamma. Om Vinterhed och Flodvattnet ansluter sina styrkor till hans har han fem av de sju stora husen bakom sig. Sex om ätten Arryn lämnar sin Dal! Sex hus mot Casterlyklippan! Mina herrar, inom ett år har vi alla deras huvuden spetsade på pålar: drottningens och pojkkungens, lord Tywins, dvärgens, kungamördarens, ser Kevans, allas! Det är vad vi vinner om vi ställer oss på kung Renlys sida. Vad har lord Stannis att sätta emot det?”

”Rätten”, svarade Robb envist, och Catelyn tyckte att han lät kusligt lik fadern då han sa det.

”Så du tycker att vi ska uttala oss för lord Stannis?” frågade Edmure.

”Jag vet inte”, sa Robb. ”Jag bad gudarna om råd, men de svarade inte. Klanen Lannister anklagade min far för förräderi och dödade honom. Vi vet att det var en lögn, men om Joffrey är den rättmätige kungen och vi tar till vapen mot honom blir vi förrädare.”

”Min far skulle mana till försiktighet”, insköt gamle ser Stevron med ättens Freys vesslelika leende. ”Vänta och låt de här båda kungarna slåss om tronen, och när kampen är över kan vi böja knä för segraren eller ta strid med honom, om vi föredrar det. Nu när Renly håller på att rusta till krig vill lord Tywin säkert ha vapenvila och sin son oskadd tillbaka. Ädla lorder, låt mig rida till honom på Harrenhal och förhandla fram goda villkor och lösesummor.”

Ett samfällt tjut av upprörda protester dränkte hans röst. ”Fega stackare!” dundrade Storjon. ”Om vi ber om vapenvila verkar vi svaga”, förkunnade lady Mormont. ”Här ska inte tas emot några lösesummor och vi får inte lämna ifrån oss kungamördaren”, skrek Rickard Karstark.

”Varför kan vi inte sluta fred?” frågade Catelyn.

Lorderna tittade på henne, men det var Robbs blick hon kände, bara hans. ”Ers nåd, de mördade min far och er make”, svarade han bistert. Han drog långsvärdet ur skidan och lade det på bordet framför sig, det blanka stålet på det grova träet. ”Det här är den enda fred jag kan erbjuda klanen Lannister.”

Storjon uttryckte ljudligt sitt gillande och andra män höjde rösterna, skrek och drog svärden och dunkade med knytnävarna i borden. Catelyn väntade tills de hade lugnat ner sig. ”Mina herrar”, började hon, ”lord Eddard var er länsherre, men jag delade hans säng och födde hans barn. Tror ni att jag älskade honom mindre än ni?” Rösten bröts nästan av sorg, men Catelyn drog ett djupt andetag och fortsatte: ”Robb, om det där svärdet kunde ge honom tillbaka skulle jag inte låta dig sticka det i skidan förrän Ned återigen stod vid min sida, men han är borta och ett hundra viskande skogar kan inte ändra på den saken. Ned är död liksom Daryn Hornwood och lord Karstarks tappra söner och många andra dugliga män, och ingen av dem kommer tillbaka till oss. Måste vi ha ännu fler döda?”

”Ni är kvinna, ers nåd”, dundrade Storjon med sin mörka röst, ”och kvinnor förstår sig inte på sådana här saker.”

”Ni tillhör det svaga könet”, sa lord Karstark med ansiktet fårat av färska sorgrynkor, ”men män behöver ta hämnd.”

”Ge mig Cersei Lannister, lord Karstark, så ska ni få se hur det svaga könet behandlar en fiende”, svarade Catelyn. ”Jag förstår mig kanske inte på taktik och strategi, men jag inser när något är meningslöst. Vi gick ut i krig då klanen Lannisters arméer brände och skövlade i flodlandet och Ned var fånge, falskeligen anklagad för förräderi. Vi slogs för att försvara oss och vinna min makes frihet.

Det ena har vi gjort och det andra är för evigt utom räckhåll för oss. Jag ska sörja Ned till mina dagars slut, men jag måste tänka på de levande. Jag vill ha tillbaka mina döttrar, för dem har drottningen fortfarande, och om jag måste utväxla Jaime och de tre andra av ätten Lannister mot Sansa och Arya skulle jag tycka att det vore en bra uppgörelse och tacka gudarna. Jag vill se dig sitta i din fars säte i säkerhet på Vinterhed, Robb. Jag vill att du ska leva ditt liv, gifta dig och bli far till en son. Jag vill sätta punkt för det här. Jag vill fara hem och gråta över min make.”

Det var mycket tyst i salen då Catelyn slutade prata.

”Fred”, upprepade ser Brynden. ”Det är ljuvligt med fred, ers nåd, men på vilka villkor? Det tjänar ingenting till att hamra svärdet till en plogbill om man måste smida det på nytt nästa dag.”

”Vad dog Torrhen och Eddard för om jag ska återvända till Karhold utan något annat än deras ben?” frågade Rickard Karstark.

”Ja”, instämde lord Bracken. ”Gregor Clegane ödelade mina fält, slaktade mina bönder och lade Stone Hedge i rykande ruiner. Ska jag nu böja knä för dem som skickade honom? Vad har vi kämpat för om allt ska bli som det var förut?”

Till Catelyns förvåning och bestörtning höll lord Blackwood med. ”Och om vi sluter fred med kung Joffrey, är vi då inte förrädare mot kung Renly? Tänk om kronhjorten skulle vinna över lejonen, var står vi då?”

”Vad ni andra än beslutar er för tänker jag aldrig kalla en Lannister min kung”, förkunnade Marq Piper.

”Inte jag heller!” ropade unge Darry. ”Det kommer jag aldrig att göra!”

Folk började återigen ropa och skrika och Catelyn misströstade. Det hade varit så nära, tänkte hon, och de hade nästan lyssnat på henne, nästan…men nu hade tillfället gått henne ur händerna. Det skulle inte bli någon fred, ingen möjlighet att läka såren, ingen trygghet. Hon tittade på sonen, betraktade honom medan han med rynkad och bekymrad panna hörde lorderna diskutera, men han hade ändå vigt sig åt detta krig. Han hade lovat att gifta sig med en dotter till Walder Frey, men hon såg hans sanna brud framför sig nu: svärdet han lagt på bordet.

Catelyn satt och tänkte på sina döttrar och undrade om hon någonsin skulle få se dem igen då Storjon kom på benen.

”Mina herrar!” skrek han och rösten ekade mot taksparrarna. ”Hör vad jag säger till dessa båda kungar!” Han spottade. ”Renly Baratheon betyder inget för mig och inte Stannis heller. Varför skulle de regera över mig och de mina från något blomsterprytt högsäte nere i Höggården eller Dornien? Vad vet de om muren eller vargskogen eller de första människornas gravkummel? Till och med deras gudar är fel, och vålnaderna må ta klanen Lannister, för jag har fått nog av dem.” Han sträckte handen över axeln och drog sitt jättelika tvåhandsslagsvärd. ”Varför skulle vi inte regera över oss själva igen? Det var draklorden vi böjde knä för, men alla drakar är döda!” Han pekade på Robb med klingan. ”Där sitter den ende kungen jag tänker böja knä för, mina herrar”, dundrade han. ”Kungen i Norden.”

Och han knäböjde och lade sitt svärd för hennes sons fötter.

”På de villkoren går jag med på fred”, sa lord Karstark, ”och de får gärna behålla Röda slottet och järntronen.” Han drog långsvärdet ur skidan. ”Kungen i Norden!” utbrast han och föll på knä bredvid Storjon.

Maege Mormont reste sig. ”Vinterns kung!” förkunnade hon och lade sin spikklubba bredvid svärden. Och flodlorderna reste sig också, Blackwood och Bracken och Mallister, hus som aldrig styrts från Vinterhed, men ändå såg Catelyn dem resa sig och dra sina klingor och böja knä medan de skrek de gamla orden som inte hörts i riket på mer än tre hundra år, inte sedan Aegon draklorden erövrade de sju konungarikena. Men nu hördes de igen och ekade mot timmerstockarna i faderns stora sal:

”Kungen i Norden!”

”Kungen i Norden!”

”KUNGEN I NORDEN! ”

DAENERYS

Slätten låg röd och förtorkad och det var svårt att hitta lämpligt virke och bränsle. Slavarna kom tillbaka med knotiga grenar, purpurfärgat ris och knippen med brunt gräs. De tog de båda rakaste träden, kvistade och barkade av dem, klöv dem och lade stockarna i en fyrkant som de fyllde med halm, ris, barkspån och fång med torkat gräs. Rakharo valde ut en hingst ur den lilla hjorden som fanns kvar; den gick inte upp mot khal Drogos röda, men det var det inte många hästar som gjorde. Aggo ledde in hingsten i fyrkanten, gav honom ett skrumpet äpple och fällde honom med ett enda yxhugg mellan ögonen.

Bunden till händer och fötter stod Mirri Maz Duur i dammet och såg på med oro i de svarta ögonen. ”Det räcker inte med att döda en häst”, sa hon till Dany, ”för blodet i sig är ingenting. Ni känner inte till de ord som behövs för att läsa en trollformel och har inte den kunskap som krävs för att komma på dem. Tror ni blodmagi är en barnlek? Ni kallar mig maegi som om det vore en förbannelse, men allt det betyder är visdom. Ni är ett barn med ett barns okunnighet, och vad ni än tänker göra kommer det inte att fungera. Befria mig från dessa bojor så ska jag hjälpa er.”

”Jag är trött på maegins pladder”, sa Dany till Jhogo. Han gav gudsfrun en klatsch med piskan och därefter höll hon tyst.

Ovanpå hästkroppen byggde de en plattform av stockar: stammar från mindre träd och grenar från större, de tjockaste och rakaste de kunde hitta. De lade stockarna i riktning från öster till väster, från soluppgång till solnedgång, och på plattformen travade de upp khal Drogos ägodelar: hans stora tält, hans målade västar, hans sadlar och seldon, piskan fadern gett honom då han blev man, arakhen han använt för att döda khal Ogo och hans son, en väldig pilbåge av drakben. Aggo ville lägga dit vapnen som Drogos blodsryttare skänkt Dany som brudgåvor, men hon förbjöd det. ”De är mina”, förklarade hon, ”och jag tänker behålla dem.” Ännu ett lager ris lades ovanpå khalens tillhörigheter och över det spreds knippen av torrt gräs.

Då solen kröp mot zenit drog ser Jorah Mormont henne åt sidan. ”Prinsessa…”, började han.

”Varför kallar ni mig det?” frågade Dany utmanande. ”Min bror Viserys var väl er kung?”

”Det var han, ers nåd.”

”Viserys är död, och jag är hans arvinge, den sista av huset Targaryens blod. Det som var hans är mitt nu.”

”Min…drottning”, sa ser Jorah och föll på knä. ”Mitt svärd som var hans är ert, Daenerys, och mitt hjärta också, som aldrig tillhörde er bror. Jag är bara riddare och jag har inget annat än exil att erbjuda er, men jag bönfaller er att lyssna på mig. Glöm khal Drogo. Ni ska inte bli ensam, och jag lovar er att ingen ska föra er till Vaes Dothrak och dosh khaleenen om ni inte själv vill dit. Följ med mig österut till Yi Ti, Qarth, Jadehavet, skuggländerna bortom Asshai. Vi ska se alla underverk som ännu inte skådats och dricka de viner gudarna finner för gott att servera oss. Jag ber er, khaleesi, jag vet vad ni tänker göra. Gör det inte. Gör det inte.”

”Jag måste”, förklarade Dany. Hon rörde tillgivet men sorgset vid hans ansikte. ”Ni förstår inte.”

”Jag förstår att ni älskade honom”, sa ser Jorah med en röst som var tjock av förtvivlan. ”Jag älskade min hustru en gång, men jag dog inte tillsammans med henne. Ni är min drottning, mitt svärd är ert, men be mig inte stå och titta på medan ni klättrar upp på Drogos likbål. Jag vägrar att se er brinna.”

”Är det vad ni befarar?” Dany gav honom en lätt kyss på den breda pannan. ”Ett sådant barn är jag inte, min gode ser Jorah.”

”Ni tänker inte dö med honom? Svär ni på det, min drottning?”

”Det svär jag på”, svarade hon på de sju konungarikenas gemensamma språk som rätteligen också var hennes.

Den tredje nivån på plattformen bestod av fingertjocka grenar som täcktes med torra löv och kvistar. De lade dem från norr till söder, från is till eld, och travade mjuka kuddar och sidenfiltar ovanpå, och solen hade börjat sjunka i väster då de var klara. Dany kallade till sig dothrakierna; det var mindre än hundra kvar. Hur många hade Aegon börjat med? undrade hon, men det spelade ingen roll.

”Ni ska bli min khalasar”, sa hon till dem. ”Jag ser slavars ansikten. Jag friger er, så ta av er era halsringar. Ni får ge er av om ni vill, och ingen ska göra er illa, men om ni stannar kvar blir det som bröder och systrar, män och hustrur.” De svarta ögonen vilade på henne, vaksamma, uttryckslösa. ”Jag ser barn, kvinnor, gamla med rynkiga ansikten. I går var jag själv ett barn, men i dag är jag kvinna och i morgon blir jag gammal. Till var och en av er säger jag: ge mig dina händer och ditt hjärta och det ska alltid finnas en plats för dig.” Hon vände sig till de tre unga krigarna i sin khas. ”Jhogo, till dig ger jag läderpiskan med silverhandtaget som var min brudgåva, utnämner dig till ko och ber om din ed, att du ska leva och dö som blod av mitt blod och rida vid min sida för att skydda mig.”

Jhogo tog piskan ur hennes händer, men hans ansikte var förbryllat. ”Khaleesi”, började han tvekande, ”så här kan man inte göra, och det skulle vara en skam för mig att vara blodsryttare till en kvinna.”

”Aggo”, ropade Dany utan att bry sig om Jhogos ord. Om jag ser mig om är jag förlorad. ”Till dig ger jag pilbågen av drakben som var min brudgåva.” Den var utsökt, glänsande svart och högre än hon. ”Jag utnämner dig till ko och ber om din ed, att du ska leva och dö som blod av mitt blod och rida vid min sida för att skydda mig.”

Aggo tog emot pilbågen med sänkt blick. ”Jag kan inte säga de orden, för bara en man kan leda en khalasar eller utse en ko.”

”Rakharo”, fortsatte Dany och låtsades inte om hans vägran, ”du ska ha den stora arakhen med fäste och klinga infattade i guld som var min brudgåva. Även dig utnämner jag till ko och ber att du ska leva och dö som blod av mitt blod och rida vid min sida för att beskydda mig.”

”Ni är khaleesi ”, svarade Rakharo och tog arakhen, ”och jag ska rida vid er sida till Vaes Dothrak nedanför Bergens moder och skydda er tills ni tar er plats bland häxorna i dosh khaleenen. Mer än så kan jag inte lova.”

Hon nickade lugnt som om hon inte hört hans svar och vände sig slutligen till den siste av sina krigare. ”Ser Jorah Mormont”, sa hon, ”den främste och störste av mina riddare, jag har ingen brudgåva att ge er, men jag svär att en dag ska ni ur mina händer få motta ett långsvärd vars like världen aldrig skådat, smitt av drakben och valyriskt stål, och jag ber även om er ed.”

”Den har ni, min drottning”, försäkrade ser Jorah, föll på knä och lade sitt svärd för hennes fötter. ”Jag svär att tjäna er, lyda er och dö för er om det behövs.”

”Vad som än händer?”

”Vad som än händer.”

”Jag tackar er och hoppas att ni aldrig ska behöva ångra er ed”, sa Dany och drog upp riddaren på fötter. Hon ställde sig på tå för att nå hans läppar, gav honom en lätt kyss och tillade: ”Ni är den förste i min drottningvakt.”

Dany kunde känna khalasarens blickar på sig då hon steg in i tältet. Dothrakierna muttrade och gav henne konstiga sidoblickar med sina mörka, mandelformade ögon. De trodde att hon var galen, insåg Dany. Kanske var hon det, och det skulle hon snart få veta. Om jag ser mig om är jag förlorad.

Badet var skållhett då Irri hjälpte henne ner i bronsbaljan, men Dany ryckte varken till eller skrek, för hon tyckte om hettan och den fick henne att känna sig ren. Jhiqui hade parfymerat vattnet med oljorna hon funnit på marknaden i Vaes Dothrak och ångan steg upp, fuktig och väldoftande. Doreah tvättade hennes hår, redde ut tovorna och kammade det, och Irri skrubbade henne på ryggen. Dany slöt ögonen och lät sig uppslukas av doften och värmen. Hon kunde känna hettan tränga in mellan låren där hon fortfarande var öm och söndertrasad efter förlossningen, och smärtan och såret tycktes lösas upp. Hon flöt.

När hon var ren hjälpte tjänarinnorna henne upp ur badet. Irri och Jhiqui fläktade henne torr medan Doreah borstade håret tills det föll som en flod av flytande silver längs ryggen på henne. De parfymerade henne med kryddblomsdoft och kanel: ett stänk på varje handled, bakom öronen och på de mjölktunga bröstvårtorna, och ett sista stänk nere mellan benen. Irris finger kändes lätt och svalt som en älskares kyss då det försiktigt gled in mellan läpparna.

Sedan skickade Dany bort dem, så att hon i enrum fick förbereda khal Drogo för hans ritt till nattens länder. Hon tvättade hans kropp ren och borstade och oljade in hans hår, körde fingrarna genom det för sista gången och kände tyngden, mindes första gången hon rört vid det på bröllopsrittens natt. Hans hår hade aldrig blivit klippt. Hur många män kunde dö utan att ha fått sitt hår klippt? Hon begravde ansiktet i det och andades in oljornas starka doft. Han luktade gräs och varm jord, rök och sädesvätska och häst. Han luktade Drogo. Förlåt mig, mitt livs måne, tänkte hon. Förlåt mig för allt jag har gjort och allt jag måste göra. Jag betalade priset, mitt livs måne, men det var för högt, alldeles för högt.

Dany flätade hans hår, satte silverringarna i mustaschen och hängde en i taget bjällrorna i håret. Så många bjällror i guld och silver och brons, bjällror för att hans fiender skulle höra honom komma och bli svaga av rädsla. Hon klädde honom i benläder av hästhår och höga stövlar och knäppte ett bälte med guld- och silvermedaljonger om hans midja. Över hans ärriga bröst drog hon en gammal och urblekt målad väst, den Drogo tyckt bäst om. Åt sig själv valde hon löst sittande sidenbyxor, sandaler som snördes halvvägs upp på benen och en likadan väst som Drogos.

Solen höll på att gå ner när hon ropade på krigarna i sin khas för att de skulle bära Drogos kropp till bålet. Dothrakierna såg på under tystnad medan Jhogo och Aggo bar honom ut ur tältet. Dany gick bakom dem. De lade honom på kuddarna och sidenfiltarna med huvudet mot Bergens moder som låg långt bort mot nordost.

”Olja”, befallde hon och de kom med krukor och hällde olja på bålet. Den trängde igenom sidenet och riset och knippena med torkat gräs tills det sipprade olja från stockarna och luften var fylld av väldoft. ”Ge mig mina ägg”, befallde Dany tjänarinnorna. Något i hennes röst fick dem att springa.

Ser Jorah tog henne i armen. ”Drottning, Drogo har ingen användning för drakägg i nattens länder, och det är mycket bättre att sälja dem i Asshai. Om vi säljer ett kan vi köpa ett skepp som ska föra oss tillbaka till de fria städerna, och om vi säljer alla tre blir ni en rik kvinna för återstoden av era dagar.”

”Det var inte meningen att de skulle säljas”, svarade Dany.

Hon klättrade själv upp på bålet för att placera äggen runt sitt livs måne: det svarta under armen vid hans hjärta, det gröna vid huvudet med flätan lindad om det, och det gräddfärgade med strimmor av guld lade hon mellan hans ben. När Dany kysste Drogo för sista gången kunde hon känna den söta smaken av olja på hans läppar.

Då hon klättrade ner från bålet såg hon att Mirri Maz Duur iakttog henne. ”Ni är galen”, sa gudsfrun hest.

”Är det så långt mellan galenskap och vishet?” frågade Dany. ”Ser Jorah, bind maegin vid bålet.”

”Vid…drottning, nej, hör på mig…”

”Gör som jag säger.” Han tvekade fortfarande och hon ilsknade till. ”Ni svor att lyda mig vad som än hände. Hjälp honom, Rakharo.”

Gudsfrun sa inte ett ord då de släpade henne till khal Drogos likbål och placerade henne mitt bland hans tillhörigheter. Dany hällde själv oljan över kvinnans huvud. ”Jag tackar dig, Mirri Maz Duur, för den läxa du lärt mig.”

”Ni ska inte få höra mig skrika”, förkunnade Mirri medan oljan droppade från håret och ner på kläderna.

”Det ska jag”, sa Dany, ”men det är inte dina skrik jag vill ha utan bara ditt liv. Jag minns vad du sa till mig. Bara döden kan betala för livet.” Mirri Maz Duur öppnade munnen men svarade inte. När Dany klättrade ner såg hon att föraktet försvunnit från maegins svarta ögon och i dess ställe fanns något som kunde ha varit fruktan. Sedan fanns det inget mer att göra utom att titta på solen och spana efter den första stjärnan.

När en ryttarhövding dör dödas även hans häst, så att han stolt kan rida in i nattens länder. Kropparna bränns under bar himmel och khalen stiger uppåt på sin vilda hingst för att ta sin plats bland stjärnorna, och ju starkare mannen brann i livet, desto klarare ska hans stjärna lysa i mörkret.

Det var Jhogo som först fick syn på den. ”Där”, utbrast han med dämpad röst, och Dany tittade och såg den lågt på himlen i öster. Den första stjärnan var en komet som lyste röd, blodröd, eldröd som en draksvans. Hon kunde inte ha önskat sig ett bättre tecken.

Dany tog facklan ur Aggos hand och körde in den mellan stockarna. Oljan fattade genast eld och riset och det torkade gräset omedelbart efter. Lågorna slog upp mellan träet som snabba, röda möss som åkte kana över oljan och hoppade från bark till gren och kvist. Den stigande hettan slog henne i ansiktet, mjuk och eldig som en älskares andedräkt, men på bara några sekunder blev den för stark att uthärda. Dany tog ett steg bakåt. Det sprakade i träet, högre och högre, och Mirri Maz Duur började sjunga med gäll, tjutande röst. Lågorna virvlade och dansade och hade kapplöpning mot plattformen. Skymningen skimrade och hettan tycktes göra själva luften flytande. Dany hörde hur det fräste och knastrade om stockarna och elden svepte över Mirri Maz Duur. Hennes sång blev högre, gällare…så kippade hon efter andan, gång på gång, och sången blev till ett fasansfullt jämmerskri, tunt och högt och fyllt av smärta.

Så nådde lågorna Drogo, och nu flammade de upp runt omkring honom. Kläderna tog eld och ett kort ögonblick var khalen klädd i slöjor av flytande orange siden och virvlande grå och oljiga rökstrimmor. Dany öppnade munnen och upptäckte att hon höll andan. En del av henne ville gå till honom, precis som ser Jorah fruktat, ville rusa in i lågorna och be honom om förlåtelse och ta honom inuti sig en sista gång, så att elden fick smälta bort köttet från deras ben tills de för evigt var ett.

Hon kunde känna lukten av brinnande kött, och det luktade likadant som när man stekte en häst över en eldgrop. Likbålet dånade i den tätnande skymningen likt en stor best, dränkte det allt svagare ljudet av Mirri Maz Duurs skrik och skickade upp höga eldstungor i natten. Då röken blev tjockare backade dothrakierna hostande undan. Jättelika orange eldkvastar slog upp och stockarna fräste och sprakade medan gnistregn steg upp med röken och flög i väg i mörkret som nyfödda eldsflugor. Hettan slog ut i luften som stora, röda vingar och drev bort dothrakierna och även Mormont, men Dany stod kvar, för hon var av drakens blod och elden fanns i henne.

Hon hade för länge sedan anat sanningen, tänkte Dany då hon tog ett steg närmare den enorma brasan, men fyrfatet hade inte varit tillräckligt varmt. Lågorna virvlade och snodde sig framför henne på samma sätt som kvinnorna som dansat på hennes bröllop, de sjöng och snurrade sina gula, orange och karmosinröda slöjor, fasansfulla att se men ändå ljuvliga, så ljuvliga och levande av hetta. Dany öppnade famnen för dem med huden röd och glödande. Det här är också ett bröllop, tänkte hon. Mirri Maz Duur hade tystnat. Gudsfrun trodde att hon var ett barn, men barn växer upp och barn lär sig.

Ännu ett steg och till och med genom sandalerna kunde Dany känna hettan mot fotsulorna. Svetten rann längs låren och mellan brösten och i små rännilar nedför kinderna där tårarna en gång runnit. Ser Jorah skrek bakom henne, men han spelade inte längre någon roll, för det var bara elden som hade någon betydelse. Lågorna var så vackra, det vackraste hon någonsin sett, och varenda en var en trollkarl, klädd i gult och orange och scharlakansrött med långa, virvlande mantlar av rök. Hon såg karmosinröda eldslejon och stora gula ormar och enhörningar gjorda av blekblå eld. Hon såg fiskar och rävar och monster, vargar och fåglar i starka färger och blommande träd, och varje ny syn var vackrare än den förra. Hon såg en häst, en stor grå hingst, avteckna sig mot röken, och dess böljande man var en gloria av blå eld. Ja, min älskade, mitt livs måne, ja, sitt upp nu, rid nu.

Det hade börjat pyra i hennes väst, så Dany drog av sig den och lät den falla till marken. Det målade lädret fattade eld samtidigt som hon gick närmare elden med brösten bara mot de sprakande lågorna och mjölken strömmande från de röda och svullna bröstvårtorna. Nu, tänkte hon, nu, och för en kort sekund såg hon khal Drogo framför sig sittande på sin rökfärgade hingst med en flammande piska i handen. Han log och piskan snärtade med ett väsande till mot bålet.

Dany hörde ett brakande ljud, som när sten brister. Plattformen av trä, ris och gräs började vaja och så föll den ihop. Brinnande träbitar gled ner mot henne och hon översköljdes av glöd och aska. Så rasade något annat ner, studsade och rullade och landade vid hennes fötter: en rund gräddfärgad sten med strimmor av guld, trasig och rykande. Rytandet fyllde världen, men genom elddånet hörde Dany ändå vagt kvinnor skrika och barn ropa till av förundran.

Bara döden kan betala för livet.

Så hördes ännu ett brak, högt och skarpt som åskan, och röken snurrade och virvlade omkring henne, bålet krängde till och stockarna exploderade. Hon hörde skrämda hästar skrika och dothrakiernas röster var höjda i rop av skräck och fasa medan ser Jorah ropade hennes namn och svor. Nej, ville hon ropa till honom, nej, min gode riddare, var inte rädd för min skull. Elden är min, för jag är Daenerys stormfödd, dotter till drakar, brud till drakar, mor till drakar, ser ni inte? SER ni inte? Med ett dån slog lågorna och röken högt upp i luften. Så sjönk bålet ihop vid Danys fötter och hon steg orädd in i eldstormen och ropade på sina barn.

Det tredje braket var lika högt och skarpt som världens undergång.

När elden äntligen slocknade och marken blev sval nog att gå på fann ser Jorah henne mitt i askan omgiven av svartnade stockar, glödande träbitar och de förkolnade benen efter mannen, kvinnan och hingsten. Dany var naken och täckt av sot, kläderna hade förvandlats till aska och det vackra håret var bortsvett. Men ändå var hon oskadd.

Den gräddfärgade draken med guldstrimmor sög på hennes vänstra bröst och den i grönt och brons på det högra. Hon höll armarna om dem. Den svarta draken med de scharlakansröda krusningarna låg över hennes axlar med den långa halsen hoprullad under hennes haka. När den fick syn på ser Jorah höjde den huvudet och tittade på honom med ögon röda som glödande kol.

Stumt föll riddaren på knä. Krigarna i hennes khas närmade sig bakom honom och Jhogo var den förste att lägga sin arakh för hennes fötter. ”Blod av mitt blod”, mumlade han och lade ansiktet mot den rykande jorden. ”Blod av mitt blod”, hörde hon Aggo upprepa. ”Blod av mitt blod”, skrek Rakharo.

Efter dem kom hennes tjänarinnor och sedan de andra, alla dothrakierna — män, kvinnor och barn — och Dany behövde bara titta på dem för att veta att de var hennes nu, i dag och nästa dag och för alltid, hennes på ett sätt som de aldrig varit Drogos.

Då Daenerys Targaryen reste sig väste den svarta draken och blek eld strömmade ut ur dess mun och näsborrar. De båda andra släppte hennes bröst och bredde ut sina vingar, och för första gången på hundratals år fick natten liv av drakarnas musik.

APPENDIX

HUSET BARATHEON

Den yngsta av adelssläkterna. Den grundades under erövringskrigen av Orys Baratheon, som enligt ryktet var oäkta bror till Aegon draklorden. Orys steg i graderna och blev en av Aegons störste härförare. När han besegrade och dräpte Argilac den arrogante, den siste stormkungen, belönade Aegon honom med Argilacs slott, egendomar och dotter. Orys tog flickan till brud och övertog hennes släkts baner, hederstitlar och ord. Ätten Baratheons vapen är en svart kronhjort på gyllene botten. Deras ord är Raseriet är vårt.

Kung Robert Baratheon, den förste av hans namn

— hans hustru, drottning Cersei av huset Lannister

— deras barn:

— — prins Joffrey, arvinge till järntronen, tolv år

— — prinsessan Myrcella, åtta år

— — prins Tommen, sju år

— hans bröder:

— — Stannis Baratheon, lord av Draksten

— — — hans hustru, lady Selyse av huset Florent

— — — deras dotter, Shireen, nio år

— — Renly Baratheon, lord av Stormens ände

— hans lilla råd:

— — stormäster Pycelle

— — lord Petyr Baelish, kallad Lillfinger, skattmästare

— — lord Stannis Baratheon, skeppsmästare

— — lord Renly Baratheon, lagmästare

— — ser Barristan Selmy, befälhavare för kungsvakten

— — Varys, en eunuck kallad spindeln, spionmästare

— hans hov och tjänare:

— — ser Ilyn Payne, skarprättare

— — Sandor Clegane, kallad Blodhunden, prins Joffreys livvakt

— — Janos Slynt, en ofrälse, befälhavare för stadsvakten i Kungshamn

— — Jalabhar Xho, en landsflyktig prins från Sommaröarna

— — Månpojken, en gycklare och idiot

— — Lancel och Tyrek Lannister, drottningens kusiner, väpnare till kungen

— — ser Aron Santagar, vapenmästare

— kungsvakten:

— — ser Barristan Selmy, befälhavare

— — ser Jaime Lannister, kallad kungamördaren

— — ser Boros Blount

— — ser Meryn Trant

— — ser Arys Oakheart

— — ser Preston Greenfield

— — ser Mandon Moore

De hus som svurit tro- och huldhetsed till Stormens ände är: Selmy, Wylde, Trant, Penrose, Errol, Estermont, Tarth, Swann, Dondarrion, Caron.

De hus som svurit tro- och huldhetsed till Draksten är: Celtigar, Velaryon, Seaworth, Bar Emmon, Sunglass.

HUSET STARK

Ätten Stark härstammar från Brandon byggaren och vinterns urgamla kungar. I tusentals år regerade de på Vinterhed som kungar i Norden tills Torrhen Stark, kungen som knäböjde, valde att svära Aegon draklorden tro och huldhet hellre än att gripa till vapen. Deras vapen är en grå skräckvarg på snövit botten. Ätten Starks ord är Vintern närmar sig.

Eddard Stark, lord av Vinterhed, ståthållare i Norden

— hans hustru, lady Catelyn av huset Tully

— deras barn:

— — Robb, arvinge till Vinterhed, fjorton år

— — Sansa, den äldsta dottern, elva år

— — Arya, den yngsta dottern, nio år

— — Brandon, kallad Bran, sju år

— — Rickon, en liten pojke på tre år

— hans oäkta son, Jon Snö, fjorton år

— hans myndling, Theon Greyjoy, arvinge till Järnöarna

— hans syskon:

— — {Brandon}, hans äldre bror, mördad på befallning av Aerys II Targaryen

— — {Lyanna}, hans yngre syster, död bland Dorniens berg

— — Benjen, hans yngre bror, en av nattens väktare

— hans hushåll:

— — mäster Luwin, rådgivare, livmedikus och informator

— — Vayon Poole, förvaltare på Vinterhed

— — — Jeyne, hans dotter och Sansas bästa vän

— — Jory Cassel, vaktkapten

— — — vakter: Hallis Mollen, Desmond, Jacks, Porther, Quent, Alyn, Tomard, Varly, Heward, Cayn, Wyl

— — ser Rodrik Cassel, vapenmästare, farbror till Jory

— — — Beth, hans yngsta dotter

— — mamsell Mordana, guvernant till lord Eddards döttrar

— — Chayle, kaplan och bibliotekarie

— — Hullen, stallmästare

— — — hans son, Harwin, en vakt

— — — Joseth, stalldräng och beridare

— — Farlen, hundgårdsmästare

— — gamla Nan, historieberättare och före detta amma

— — — Hodor, hennes barnbarnsbarn, en svagsint stalldräng

— — Gage, kocken

— — Mikken, smed och rustmästare

— hans främsta vasaller:

— — ser Helman Tallhart

— — Rickard Karstark, lord av Karhold

— — Roose Bolton, lord av Skräckfästet

— — Jon Umber, kallad Storjon

— — Galbart och Robett Glover

— — Wyman Manderly, lord av Vita hamnen

— — Maege Mormont, lady av Björnön

De hus som svurit tro- och huldhetsed till Vinterhed är: Karstark, Umber, Flint, Mormont, Hornwood, Cerwyn, Reed, Manderly, Glover, Tallhart, Bolton.

HUSET LANNISTER

Medlemmarna av ätten Lannister är ljusa, långa och vackra av de andaliska erövrarnas blod som var de som skapade sig ett mäktigt kungarike bland kullarna och dalarna i väster. De hävdar att de på spinnsidan härstammar från Lann den slipade, den legendariske skojaren från hjältarnas tidsålder. Guldet i Casterlyklippan och Guldtand har gjort dem till den förmögnaste av adelssläkterna. Deras vapen är ett gyllene lejon på karmosinröd botten. Ätten Lannisters ord är Hör mig ryta.

Tywin Lannister, lord av Casterlyklippan, ståthållare i Västern, försvarare av Lannishamn

— hans hustru, {lady Joanna}, en kusin, död i barnsäng

— deras barn:

— — ser Jaime, kallad kungamördaren, arvinge till Casterlyklippan och tvilling till Cersei

— — drottning Cersei, hustru till kung Robert I Baratheon och tvilling till Jaime

— — Tyrion, en dvärg

— hans syskon:

— — ser Kevan, hans bror

— — — hans hustru, Dorna, av huset Swyft

— — — deras äldste son, Lancel, väpnare till kungen

— — — deras tvillingsöner, Willem och Martyn

— — — deras lilla dotter, Janei

— — Genna, hans syster, gift med ser Emmon Frey

— — — deras son, ser Cleos Frey

— — — deras son, Tion Frey, väpnare

— — {ser Tygett}, hans andre bror, död i smittkoppor

— — — hans änka, Darlessa av huset Marbrand

— — — deras son, Tyrek, väpnare till kungen

— — {Gerion}, hans yngste bror, försvunnen till havs

— — — hans oäkta dotter, Joy, tio år

— — deras kusin, ser Stafford Lannister, bror till den döda lady Joanna

— — — hans döttrar Cerenna och Myrielle

— — — hans son, ser Daven Lannister

— hans rådgivare, mäster Creylen

— hans främsta riddare och vasaller:

— — lord Leo Lefford

— — ser Addam Marbrand

— — ser Gregor Clegane, Berget som rider

— — ser Harys Swyft, svärfar till ser Kevan

— — lord Andros Brax

— — ser Forley Prester

— — ser Amory Lorch

— — Vargo Hoat, soldenär från den fria staden Qohor

De hus som svurit tro- och huldhetsed till Casterlyklippan är: Payne, Swyft, Marbrand, Lydden, Banefort, Lefford, Crakehall, Serrett, Broom, Clegane, Prester, Westerling.

HUSET ARRYN

Ätten Arryn härstammar från kungarna av berget och dalen, en av de äldsta och renaste släkterna av andalisk adel. Deras vapen är månen och falken i vitt på himmelsblå botten. Ätten Arryns ord är Hög som äran.

{Jon Arryn}, lord av Örnnästet, försvarare av Dalen, ståthållare i Östern, kungens hand, nyligen avliden

— hans första hustru, {lady Jeyne av huset Royce}, död i barnsäng, dottern dödfödd

— hans andra hustru, {lady Rowena av huset Arryn}, hans kusin, död i en vinterförkylning, barnlös

— hans tredje hustru och änka, lady Lysa av huset Tully

— — deras son, Robert Arryn, en sjuklig pojke på sex år, nu lord av Örnnästet och försvarare av Dalen

— deras tjänare och hushåll:

— — mäster Colemon, rådgivare, livmedikus och informator

— — ser Vardis Egen, vaktkapten

— — ser Brynden Tully, kallad svartfisken, portens riddare och farbror till lady Lysa

— — lord Nestor Royce, överförvaltare i Dalen

— — — ser Albar Royce, hans son

— — — Mya Sten, en oäkta flicka i hans tjänst

— — lord Eon Hunter, friare till lady Lysa

— — ser Lyn Corbray, friare till lady Lysa

— — — Mychel Redfort, hans väpnare

— — lady Anya Waynwood, en änka

— — — ser Morton Waynwood, hennes son, friare till lady Lysa

— — — ser Donnel Waynwood, hennes son

— — Mord, en brutal fångvaktare

De hus som svurit tro- och huldhetsed till Örnnästet är: Royce, Baelish, Egen, Waynwood, Hunter, Redfort, Corbray, Belmore, Melcolm, Hersy.

HUSET TULLY

Ätten Tully har aldrig regerat som kungar trots att de ägt bördiga egendomar och det stora slottet Flodvattnet i tusen år. Under erövringskrigen tillhörde områdena kring floden Harren den svarte, kung av öarna. Harrens farfar, kung Harwyn Hårdhand, hade tagit Treudden från Arrec Stormkungen, vars förfäder hade erövrat områdena ända upp till Näset tre hundra år tidigare och dräpt den siste av flodkungarna. Harren den svarte var en fåfäng och blodtörstig tyrann och föga älskad av dem han härskade över, och många av flodlorderna övergav honom och sällade sig till Aegons härskaror. Den förste bland dem var Edmyn Tully av Flodvattnet. När Harren och hans ätt dog ut då Harrenhal eldhärjades belönade Aegon huset Tully genom att ge lord Edmyn överhöghet över områdena runt Treudden och krävde att de andra lorderna skulle svära honom trooch huldhetsed. Ätten Tullys vapen är en hoppande forell i silver på en botten av vågor i blått och rött. Tullys ord är Familjen, plikten, äran.

Hoster Tully, lord av Flodvattnet

— hans hustru, {lady Minisa, av huset Whent}, död i barnsäng

— deras barn:

— — Catelyn, äldsta dottern, gift med lord Eddard Stark

— — Lysa, yngsta dottern, gift med lord Jon Arryn

— — ser Edmure, arvtagare till Flodvattnet

— hans bror, ser Brynden, kallad svartfisken

— hans hushåll:

— — mäster Vyman, rådgivare, livmedikus och informator

— — ser Desmond Grell, vapenmästare

— — ser Robin Ryger, vaktkapten

— — Utherydes Wayn, förvaltare på Flodvattnet

— hans riddare och vasaller:

— — Jason Mallister, lord av Sjögården

— — — Patrek Mallister, hans son och arvinge

— — Walder Frey, lord av Bron

— — — hans många söner, sonsöner och oäktingar

— — Jonos Bracken, lord av Stone Hedge

— — Tytos Blackwood, lord av Raventree

— — ser Raymun Darry

— — ser Karyl Vance

— — ser Marq Piper

— — Shella Whent, lady av Harrenhal

— — — ser Willis Wode, en riddare i hennes tjänst

De hus som svurit tro- och huldhetsed till Flodvattnet är: Darry, Frey, Mallister, Bracken, Blackwood, Whent, Ryger, Piper, Vance, Mooton.

HUSET TYRELL

Ätten Tyrell kom till makten som förvaltare till kungarna av Ödemarkerna vars landområden omfattade de bördiga slätterna i sydväst, från Dorniens gränsland och Svartvattenforsen till Solnedgångshavets stränder. De hävdar att de på spinnsidan härstammar från Garth Greenhand, trädgårdsmästare till de första människorna, som bar en krona av vinlöv och blommor och fick landet att grönska. När kung Mern, den siste av den gamla ätten, omkom på eldens fält, kapitulerade hans förvaltare Harlen Tyrell för Aegon Targaryen och svor honom tro och lydnad. Aegon gav honom slottet Höggården och överhöghet över Ödemarkerna. Ätten Tyrells vapen är en guldros på gräsgrön botten. Deras ord är Vi växer oss starka.

Mace Tyrell, lord av Höggården, ståthållare i Södern, försvarare av Dorniens gränsland, marskalk över Ödemarkerna

— hans hustru, lady Alerie av huset Hightower i Gammelstad

— deras barn:

— — Willas, deras äldste son, arvtagare till Höggården

— — ser Garlan, kallad Gallanten, deras andre son

— — ser Loras, Blomriddaren, deras yngste son

— — Margaery, deras dotter, fjorton år

— hans mor, änkan lady Olenna av huset Redwyne, kallad Törnedrottningen

— hans systrar:

— — Mina, gift med lord Paxter Redwyne

— — Janna, gift med ser Jon Fossoway

— hans farbröder:

— — Garth, kallad den fete, seneschall på Höggården

— — — hans oäkta söner, Garse och Garrett Blomma

— — ser Moryn, befälhavare för stadsvakten i Gammelstad

— — mäster Gormon, en lärd man i Citadellet

— hans hushåll:

— — mäster Lomys, rådgivare, livmedikus och informator

— — Igon Vyrwel, vaktkapten

— — ser Vortimer Crane, vapenmästare

— hans riddare och vasaller:

— — Paxter Redwyne, lord av Arbor

— — — hans hustru, lady Mina av huset Tyrell

— — — deras barn:

— — — — ser Horas, med öknamnet Äcklet, tvilling till Hobber

— — — — ser Hobber, med öknamnet Dreglet, tvilling till Horas

— — — — Desmera, en flicka på femton år

— — Randyll Tarly, lord av Horn Hill

— — Samwell, hans äldste son och en av nattens väktare

— — Dickon, hans yngste son, arvtagare till Horn Hill

— — Arwyn Oakheart, lady av Old Oak

— — Mathis Rowan, lord av Goldengrove

— — Leyton Hightower, talesman för Gammelstad, hamnlord

— — ser Jon Fossoway

De hus som svurit tro- och huldhetsed till Höggården är: Vyrwel, Florent, Oakheart, Hightower, Crane, Tarly, Redwyne, Rowan, Fossoway, Mullendore.

HUSET GREYJOY

Ätten Greyjoy av Pyke hävdar att de härstammar från den grå kungen från hjältarnas tidsålder. Legenden säger att den grå kungen inte bara regerade över de västra öarna utan även över själva havet och tog en sjöjungfru till hustru.

I tusentals år var kaparna från Järnöarna — som kallades järnmännen av dem de plundrade — havens fasa och seglade ända till Ibbens hamn och Sommaröarna. De berömde sig av att vara obändiga kämpar och friheten var helig för dem. Varje ö hade sin egen ”saltkung” och ”klippkung”. Kungen över alla öarna valdes bland dem fram till dess att kung Urron gjorde tronen ärftlig genom att mörda de andra kungarna då de hade samlats för att välja en ny. Urrons egen ätt dog ut tusen år senare när andalerna svepte över öarna. Ätten Greyjoy gifte in sig med erövrarna precis som de andra ölorderna.

Järnkungarna utökade sitt välde långt bortom själva öarna och lade med eld och svärd under sig kungariken på fastlandet. Kung Qhored kunde sanningsenligt skryta med att hans kungliga dekret gällde ”var helst en man kan känna lukten av saltvatten eller höra vågornas brus”. Under senare århundraden förlorade Qhoreds ättlingar Arbor, Gammelstad, Björnön och stora delar av den västra kusten. Men i och med erövringskrigen regerade kung Harren den svarte över alla länderna mellan bergen, från Näset till Svartvattenforsen. Då Harren och hans söner dog när Harrenhal eldhärjades, gav Aegon Targaryen områdena kring floden till huset Tully och lät de överlevande lorderna av Järnöarna få återuppliva sin urgamla sed och välja den som skulle vara den främste bland dem. De valde lord Vickon Greyjoy av Pyke.

Ätten Greyjoys vapen är ett gyllene sjöodjur på svart botten. Deras ord är Vi sår inte.

Balon Greyjoy, lord av Järnöarna, kung av salt och klippa, son av havsvinden, lieman av Pyke

— hans hustru, lady Alannys av huset Harlaw

— deras barn:

— — {Rodrik}, deras äldste son, dödad vid Sjögården under Greyjoys revolt

— — {Maron}, deras andre son, dödad på Pykes murar under Greyjoys revolt

— — Asha, deras dotter, kapten på Svarta vinden

— — Theon, deras ende överlevande son, arvtagare till Pyke, myndling till lord Eddard Stark

— hans bröder:

— — Euron, kallad Kråkögat, kapten på Tystnaden, fredlös, pirat och kapare

— — Victarion, överbefälhavare för järnflottan

— — Aeron, kallad Fuktiga håret, en präst som tjänar den drunknade guden

De hus som svurit tro- och huldhetsed till Pyke är: Harlaw, Stonehouse, Merlyn, Sunderly, Botley, Tawney, Wynch, Goodbrother.

HUSET MARTELL

Nymeria, rhoynarernas krigardrottning, landsteg med sina tio tusen skepp i Dornien, det sydligaste av de sju konungarikena och tog lord Mors Martell till sin make. Med hennes hjälp besegrade han alla sina rivaler och kunde regera över Dornien. Det rhoynariska inflytandet har förblivit starkt, och därför kallar sig Dorniens härskare för prinsar hellre än kungar, och enligt dornisk lag går landområden och titlar till det äldsta barnet, inte till den äldste pojken. Dornien är det enda av de sju konungarikena som aldrig blev erövrat av Aegon draklorden, och det förenades inte permanent med riket förrän två hundra år senare, och då genom äktenskap och en överenskommelse och inte med vapenmakt. Den fredsälskande kung Daeron II lyckades där krigarna hade misslyckats genom att gifta sig med den dorniska prinsessan Myriah och ge sin egen syster som hustru till den regerande prinsen av Dornien. Ätten Martells vapen är en röd sol genomborrad av ett gyllene spjut. Deras ord är Okuvad, obeveklig, obruten.

Doran Nymeros Martell, lord av Solspjutet, prins av Dornien

— hans hustru, Mellario, från den fria staden Norvos

— deras barn:

— — prinsessan Arianne, deras äldsta dotter och arvtagare till Solspjutet

— — prins Quentyn, deras äldste son

— — prins Trystane, deras yngste son

— hans syskon:

— hans syster, {prinsessan Elia}, gift med prins Rhaegar Targaryen, mördad under plundringen av Kungshamn

— — deras barn:

— — — {prinsessan Rhaenys}, en ung flicka som mördades under plundringen av Kungshamn

— — — {prins Aegon}, ett spädbarn som mördades under plundringen av Kungshamn

— hans bror, prins Oberyn, Röde ormen

— hans hushåll:

— — Areo Hotah, en soldenär från Norvos, vaktkapten

— — mäster Caleotte, rådgivare, livmedikus och informator

— hans riddare och vasaller:

— — Edric Dayne, lord av Stjärnfall

De hus som svurit tro- och huldhetsed till Solspjutet är: Jordayne, Santagar, Allyrion, Toland, Yronwood, Wyl, Fowler, Dayne.

DEN GAMLA DYNASTIN HUSET TARGARYEN

Ätten Targaryen är av drakens blod och härstammar från de höga lorderna i det urgamla fria riket Valyrien, och deras arv yttrar sig i en slående (en del säger omänsklig) skönhet med syrenfärgade, indigoblå eller violetta ögon och hår som gyllene silver eller vitt som platina.

Aegon draklordens förfäder undkom Valyriens undergång och det kaos och blodbad som följde och slog sig ner på Draksten, en klippö i Smala havet. Det var därifrån Aegon och hans systrar Visenya och Rhaenys seglade för att erövra de sju konungarikena. För att bevara det kungliga blodet och hålla det rent följde ätten Targaryen ofta den valyriska seden att förmäla bror med syster. Aegon själv tog båda sina systrar till hustru och fick söner med båda två. Ätten Targaryens vapen är en scharlakansröd trehövdad drake på svart botten och de tre huvudena representerar Aegon och hans systrar. Deras ord är Blod och eld. TRONFÖLJDEN INOM ÄTTEN TARGARYEN

daterad från det år Aegon landsteg

1–37 Aegon I Aegon erövraren, Aegon draklorden

37–42 Aenys I son till Aegon och Rhaenys

42–48 Maegor I Maegor den grymme, son till Aegon och Visenya

48–103 Jaehaerys I den gamle kungen, medlaren, Aenys son

103–129 Viserys I sonson till Jaehaerys

129–131 Aegon II äldste son till Viserys (Aegon II:s rätt till tronen bestreds av hans syster Rhaenyra, som var ett år äldre. Båda dog i kriget mellan dem som av trubadurerna kallas Drakdansen.)

131–157 Aegon III drakbanen, Rhaenyras son (Den siste av ätten Targaryens drakar dog under Aegon III:s regering.)

157–161 Daeron I den unge draken, pojkkungen, äldste son till Aegon III (Daeron erövrade Dornien men kunde inte hålla riket och dog ung.)

161–171 Baelor I den älskade, den välsignade, kaplan och kung, andre son till Aegon III

171–172 Viserys II fjärde son till Aegon III

172–184 Aegon IV den ovärdige, äldste son till Viserys (Hans yngre bror, prins Aemon drakriddaren, var en tapper krigare och, hävdar en del, älskare till drottning Naerys.)

184–209 Daeron II drottning Naerys son med Aegon eller Aemon (Daeron införlivade Dornien med riket genom att gifta sig med den dorniska prinsessan Myriah.)

209–221 Aerys I andre son till Daeron II (lämnade inga ättlingar)

221–233 Maekar I fjärde son till Daeron II

233–259 Aegon V den osannolike, Maekars fjärde son

259–262 Jaehaerys II andre son till Aegon den osannolike

262–283 Aerys II den galne kungen, ende sonen till Jaehaerys

Drakkungarnas dynasti tog slut i och med att Aerys II störtades från tronen och mördades och hans arvinge, kronprinsen Rhaegar Targaryen, dödades av Robert Baratheon i slaget vid Treudden.

DE SISTA AV ÄTTEN TARGARYEN

{Kung Aerys Targaryen}, den andre av hans namn, mördad av Jaime Lannister under plundringen av Kungshamn

— hans syster och hustru, {drottning Rhaella} av huset Targaryen, död i barnsäng på Draksten

— deras barn:

— — {prins Rhaegar}, arvinge till järntronen, dödad av Robert Baratheon i slaget vid Treudden

— — — hans hustru, {prinsessan Elia} av huset Martell, mördad under plundringen av Kungshamn

— — — deras barn:

— — — — {prinsessan Rhaenys}, en ung flicka som mördades under plundringen av Kungshamn

— — — — {prins Aegon}, ett spädbarn som mördades under plundringen av Kungshamn

— — prins Viserys, som kallar sig Viserys den tredje av hans namn, härskare över de sju konungarikena, kallad tiggarkungen

— — prinsessan Daenerys, kallad Daenerys stormfödd, en flicka på tretton år

TACK

Djävulen sitter i detaljerna, påstås det.

En bok av den här storleken rymmer en mängd djävlar, och om man inte ser upp kan någon av dem bita en. Som tur är känner jag många änglar.

Därför vill jag framföra mitt stora tack och min uppskattning till alla dessa snälla människor som var vänliga nog att låna mig både sitt öra och sin sakkunskap (och i vissa fall även sina böcker) så att jag kunde få alla de små detaljerna rätt — till Sage Walker, Martin Wright, Melinda Snodgrass, Carl Keim, Bruce Baugh, Tim O’Brien, Roger Zelazny, Jane Lindskold och Laura J Mixon och naturligtvis till Parris.

Och ett extra stort tack till Jennifer Hershey för insatser långt utöver pliktens bud…

KARTOR

Content

George R. R. Martin
Kampen om järntronen

PROLOG

BRAN

CATELYN

DAENERYS

EDDARD

JON

CATELYN

ARYA

BRAN

TYRION

JON

DAENERYS

EDDARD

TYRION

CATELYN

SANSA

EDDARD

BRAN

CATELYN

JON

EDDARD

TYRION

ARYA

DAENERYS

BRAN

EDDARD

JON

EDDARD

CATELYN

SANSA

EDDARD

TYRION

ARYA

EDDARD

CATELYN

EDDARD

DAENERYS

BRAN

TYRION

EDDARD

CATELYN

JON

TYRION

EDDARD

SANSA

EDDARD

DAENERYS

EDDARD

JON

EDDARD

ARYA

SANSA

JON

BRAN

DAENERYS

CATELYN

TYRION

SANSA

EDDARD

CATELYN

JON

DAENERYS

TYRION

CATELYN

DAENERYS

ARYA

BRAN

SANSA

DAENERYS

TYRION

JON

CATELYN

DAENERYS

APPENDIX

HUSET BARATHEON

HUSET STARK

HUSET LANNISTER

HUSET ARRYN

HUSET TULLY

HUSET TYRELL

HUSET GREYJOY

HUSET MARTELL

DEN GAMLA DYNASTIN HUSET TARGARYEN

DE SISTA AV ÄTTEN TARGARYEN

TACK

KARTOR