Cīrulis Gunārs

Imermanis Anatols

Piedzīvojums Kristportā

PIEDZĪVOJUMS KRISTPORTĀ

G. CĪRULIS, A. IMERMANIS

PROLOGS

— Tev nav tiesību tēlot mocekli, — kapteinis bija teicis. — Ja iespējams izrauties no nometnes, izmanto izdevību.

Un tagad Augusts Taimiņš sēdēja vilcienā, kas traucas caur okupēto Latviju. Viena minūte Meitenē, divas — Jelgavā, drīz tas sasniegs Rīgu. Pēdējo reizi Augusts bija to redzējis pirms diviem gadiem, kad no kuģa klāja māja atvadu sveicienus Daugavmalas torņiem. Un Norai, kas skrēja tvaikonim līdzās, kamēr

Eksportostas sēta aizsprostoja tālāko ceļu. Tobrīd likās, ka viņi šķiras tikai uz diviem mēnešiem. Bet aiztecējuši divi gadi. Un kādi gadi! Kara sākums kuģi bija pārsteidzis Lībekā, un jau nākamajā dienā jūrniekus ieslodzīja pilsētas cietumā. Neviens netaujāja, kurš te virsnieks, kurš jūrskolas praktikants, kurš krievs, kurš latvietis. Tikai pēc mēneša nezināmā virzienā aizveda tvaikoņa komisāru Ābelīti un elektriķi Gurēviču. Tā arī neizdevās izdibināt, kas šos biedrus nodevis, jo kuģa dokumentus taču sadedzināja vēl pirms vācu policijas ierašanās. Pārējie nolēma turēties kopā, lai arī kādas briesmas draudētu. Ne jau briesmas saskaldīja kolektīvu. Daudz bīstamāka zemūdens klints, izrādījās, bija vāciešu piesolītie labumi. Padzirdējuši, ka Baltijas republiku pilsoņus atlaiž mājās, pieteicās septiņi komandas locekļi. Hitleriešu gūstā viņi pēkšņi bija sapratuši, cik loti nācies ciest boļševiku terora dēļ. Taimiņš pat nepalūdza nodot Norai sveicienus. Likās, tādi vēstneši var tikai aptraipīt viņu mīlu. Tomēr viņš netaisījās noliegt savu tautību. Kā izaicinājumu meta vārdu «latvietis», kad viņu reģistrēja koncentrācijas nometnes kancelejā. Saņēma arestanta tērpu, numuru un lielajā ieslodzīto armijā aizmirsa, ka vispār pastāv kaut kādas nacionālās atšķirības. Vienīgi ar Noru viņš domās sarunājās latviski…

Un atkal tie bija vācieši, kas atgādināja Taimiņam viņa tautību. Pēc Staļingradas kaujas pēkšņi apsīka brīvprātīgo pieplūdums latviešu esesiešu leģionam. Jaunus Lielvācijas aizstāvjus vajadzēja vervēt citādiem paņēmieniem. 1943. gada pavasarī visās gūstekņu un koncentrācijas nometnēs ieradās ģenerāļa Bangerska pārstāvji, kas fīrera vārdā vēlīgi atļāva latviešiem atgriezties dzimtenē un uzvilkt formas tērpu ar miroņgalvu uz atlokiem. Lūk, kad notika šī saruna starp kapteini un Taimiņu.

— Es tev pavēlu! — kapteinis beidzot bija pateicis. — Dzīvs cīnītājs vairāk vērts nekā krematorijā sadedzināts varonis.

Kapteiņa pavēle katram jūrniekam ir likums. Bet kā to izpildīt, ja kabatā pat pases nav, tikai rakstveida rīkojums iebraukšanas dienā pieteikties mobilizācijas punktā? Rīgā nav neviena uzticama drauga, tikai Nora, kas laikam līdz pat vēlai pēcpusdienai kavējas konservatorijā?

Okupēto Rīgu Taimiņš bija iedomājies citādu. Izpostītu. Paralizētu. Sēru drānās ietērptu. Bet ielās joprojām šķindēja tramvaji, rūca zilie pirmskara autobusi, kuriem tagad kūpēja kokgāzes ģeneratori. Mašīnu redzēja pat vairāk nekā agrāk. Tiesa, gandrīz visās brauca karavīri, taču tie nemaz neizskatījās kā sakautas armijas cīnītāji. Un arī pilsētas iedzīvotāji īsti nelīdzinājās sazvērniekiem — bet jādomā, ka šajos drūmajos laikos ikkatrs valkāja masku. Droši vien vieglāk pārmest tiltu pār bezdibeni nekā uzcelt to starp divu cilvēku slēptākajām domām. Nevar taču apstādināt pirmo nejaušo gājēju un klaji pateikt: «Klausies, draugs, ja esi fašistu pretinieks, sniedz roku, cīnīsimies kopā!» Lai cik vērīgi Taimiņš ielūkojās rīdzinieku sejās, viņš tajās neizlasīja atbildi. Daudzi likās pārguruši, raižu nomākti, diez vai tādi atbalsta okupantus. Un tomēr iespējams, ka tieši rūpes par dienišķo maizi, par saviem bērniem piespiež vienu otru izvairīties no aktīvas cīņas. Taimiņš nešaubījās, ka Rīgā pastāv pagrīdes organizācija. Bet kā uzņemt sakarus ar biedriem, kas patlaban varbūt soļo līdzās? Vēl uzskatīs par provokatoru, par gestapo aģentu un klusēs. Pašreizējos apstākļos atklātības tilts nebūt nav īsākais ceļš starp diviem cilvēkiem. Drošāk, kaut arī grūtāk rakt pazemes eju. Ne velti pretošanos ienaidniekam dēvē par pagrīdes cīņu.

Cīnīdamies ar savām šaubām un cerībām, Taimiņš līdz pat pievakarei mīņājās uz vietas, ja vien tā var izteikties par cilvēku, kas, nepārtraukti mērodams Rīgas ielas, bija nosoļojis turpat divdesmit kilometrus. Beidzot viņš iedrošinājās doties uz lielo namu Vīlandes ielā, kur greznā sešistabu dzīvoklī pati mazākā — kalpones kambaris — piederēja Norai.

Kāpņu telpas likās pazīstamas un tomēr svešas. Tikai, kad zem kājām iečīkstējās sen netīrītie parketa dēlīši, Taimiņš saprata, ka pazudis sarkanais paklāja celiņš, kas kādreiz radījis tādu kā omulību. Arī durvis pirmajā mirklī likās tik svešādas, ka viņš tām gandrīz aizsteidzās garām: redzamā vietā greznojās vērmahta ērglis. Taimiņš atcerējos, ka pirms kara te dzīvojusi turīga ebreju tirgotāja ģimene. Nu dzīvoklis droši vien pārgājis okupācijas iestāžu rīcībā. Varbūt tomēr labāk neriskēt? Un tūdaļ Taimiņš parmeta sev gļēvumu — galu galā viņš nav izbēdzis no koncentrācijas nometnes, bet likumīgi atbraucis, pagaidām fašisti viņam nekā nevar pārmest.

Viņš piezvanīja. Zvana trinkšķi vēl nebija apklusuši, kad viņpus durvīm atskanēja apkaltu zābaku klaudzoņa. Ieraudzījis vīrieti esesiešu formas tērpā, Taimiņš neviļus atkāpās.

— Es meklēju Eleonoru Krelles jaunkundzi, — viņš sacīja un tikai tad pamanīja, ka esesietis saģērbies promiešanai.

Lubu brīdi kareivis, jādomā, dzīvokļa tagadējā saimnieka dieninieks, neteica nekā. Tad viņa acis uzdzirkstīja ļauns prieks.

— Tas būs mans frontes sveiciens vecim, — viņš grīni nomurmināja un tūdaļ papūlējās savilkt seju viesmīlīgā smaidā:

— Lūdzu, lūdzu, jaunkundzei tas būs patīkams pārsteigums! Nāciet droši iekšā.

Ielaidis Taimiņu priekšiņā, viņš pacēla lepnu cūkādas ceļa somu, kas it nemaz nesaderēja ar jefreitora uzplečiem, un aši izgāja kāpņu telpā. Durvis aizcirtās.

Kādu mirkli Taimiņš nepakustējās. Viņš aptvēra, ka nekad īsti nebija ticējis tik lielai veiksmei. Nora nevis evakuācijā, nevis dzimtajās lauku mājās, bet šeit. Šeit — dažu soļu attālumā. Tūlīt viņš meiteni apskaus! Aizmirsās dieninieka dīvainā uzvedība, aizmirsās derdzīgā apkārtne, pat elementārā piesardzība. Neliekoties ne zinis par mundieri ar šturmbanfīrera zīmotnēm, kas karājās uz vadža, viņš šķērsoja tumšo virtuvi un atrāva Noras istabiņas durvis.

Gaismas apžilbināts, Taimiņš labi neapjēdza, ko redz. Toties kā nokaitētas adatas ausis durstīja vārdi:

— Johanu aizsūtīju uz fronti, nu mēs beidzot esam vieni, Eleonoras jaunkundz…

Tad tikai viņš ieraudzīja Noru, savu Noru, kas istabas stūrī izmisīgi pūlējās atkauties no kāda vīrieša. Viņa seju Taimiņš nesaskatīja, bet pietika ievērot ienīsto formas tērpu, lai tvertu pēc smagā ozola krēsla un ar visu spēku triektu to esesieša spīdīgajā pakausī.

… To, kas notika pēc tam, Taimiņš nekad lāgā nevarēja atcerēties. Bija skūpsti un asaras, bija apkampieni, kuriem draudošās nāves briesmas piešķīra kaislīgu vienreizīgumu. Un bija neizbēgami tuvās šķiršanās melnā ēna.

Rītausmā viņi centās lietišķi aprunāties. Bet kādu padomu varēja dot meitene, kas visus šos okupācijas mēnešus bija dzīvojusi noslēgti — viena ar savu mūziku un ilgām pēc mīļota? Jāmēģina noslēpt nozieguma pēdas un jābēg. Jāpazūd no Rīgas, kur viņa ierašanās vēl nav pamanīta. Ir jau, protams, dzirdēts, ka kaut kur Latgales mežos mitinās partizāņi, bet Taimiņš ir jūrnieks, tāpēc ceļš uz Zviedriju liekas drošāks. Un arī vieglāks — Jaunākajā gadījumā tur gaida nāve dzelmē, nevis spīdzināšana gestapo pagrabos…

Četras dienas vēlāk Kurzemes jūrmalā nozagtā motorlaiva bez vadības šūpojās Baltijas jūras viļņos. Degviela sen bija izbeigusies. Bads un slāpes bija tik talu novājinājušas Taimiņu, ka pietrūka spēka aizvilkties līdz stūres unguram. Un ko tas līdzētu, ja nav zināms, uz kurieni turēt kursu. Tikai vakarā, kad saules svelmainā ripa beidzot tuvojās apvārsnim, viņš aizrāpās līdz bortam, lai pamēģinātu stūrēt. Pacēla galvu un tieši ziemeļos ieraudzīja krastu.

Cik pazīstams šis klinšainais, fjordu izrobotais krasts «Padomju Latvijas» otrajam stūrmanim Augustam Taimiņam! Tas šajos desmit gados it nemaz nav izmainījies. Taimiņš izbāž galvu pa iluminatoru. Dzestrais rīta vējš glāsta viņa kalsno seju, plivina gaišos matus. Viņš to nemana. Atmiņās nogrimis, stūrmanis nepievērš uzmanību kuģiem, kas gar austošās saules spīdīgo celiņu izveidojuši tādu kā goda sardzi.

Toties neparastais skats jo vairāk satrauc lielā motorkuģa kapteini Kārli Akmeni. Viņš ir jaunāks par trīsdesmitgadīgo Taimiņu. Kuplās, melnās ūsas īsti neiederas vēl gluži zēniskajā sejā. Formas cepure turas galvā stingri pēc reglamenta — tā, lai naga vidus atrastos vienā līnijā ar taisno degunu. Zem tās savvaļā izspraukušās dažas melnas matu šķipsnas. Turot tālskati pie acīm, kapteinis murmina:

— Ne velna nesaprotu. Palūkojieties jūs, Kiril Andrejevič.

Neraugoties uz saviem sešdesmit gadiem un sirmajiem matiem, kapteiņa pirmais palīgs Dubovs izskatās, it kā būtu norijis skalu. Tā vien liekas, ka lakādas rīta kurpēs autās kājas pieaugušas komandtiltam. Zobos nodzisusi taisna pīpe ar sešstūrainu galviņu, bet no krūšu kabatas rēgojas rezerves «dūmenis», kas līdzinās pirmajam kā viens dvīnis otram.

Par spīti vējam, Dubovs veikli aizsmēķē nomelnējušo pīpi un tikai tad paņem no kapteiņa rokām tālskati. Palūkojas, pakrata galvu, nospodrina lēcas un atkal pieliek tālskati pie acīm.

Spēcīgie stikli rāda vairākus atklātā jūrā noenkurotus kuģus. Viegls vējš paceļ gaisā tikko redzamas dūmu strūklas. Aiz kuģiem slejas tālas klintis — ieeja upes grīvā. Abos krastos mirkšķina bāciņas.

— Kā pircēji pie slēgta veikala, — Dubovs saka, atdodams tālskati kapteinim.

— Varbūt gaida ločus? — Akmens min.

— Ko tad šie tūļojas? — Dubovs errojas. — Ceļā trīs stundas ietaupījām, bet tagad jāgaida.

— Un, kā par spīti, mums šoreiz krava, kas ātri bojājas, — Akmens nopūšas.

Kapteinis vēlreiz paskatās uz noenkurotajiem kuģiem, pašūpo galvu un dodas pie radista. Kamēr tas uzņem sakarus ar Kristportas ostas pārvaldi, Akmens, pūlēdamies kaut ko neapgāzt, nervoziem soļiem staigā pa šauro, visādiem aparātiem pārblīvēto telpu. Beidzot atbilde saņemta. Zīmulis radista rokā veikli skrien pa papīru.

Kapteinis izlasa tekstu, sagumza papīru un izmet pa iluminatoru.

— Izsauciet vēlreiz! Mēs nevaram gaidīt. Paskaidrojiet, ka vedam produktus, — kapteinis pavēl.

Atgriezies komandtiltā, kapteinis Akmens sirdīgi nospļaujas. Uzskatīdams, ka ar to viss ir pasacīts, viņš drūmi paveras tuvajā, patlaban nesasniedzamajā krastā.

— Kādi jaunumi? — Dubovs vaicā, kaut gan pats var iedomāties atbildi.

— Lika gaidīt, bet nevīžo paskaidrot — kālab.

Klājā parādās Taimiņš, nule nostāvējis sardzē četras nogurdinošas stundas. Bet prieks par to, ka atkal ieraudzīs vecos draugus, liek aizmirst nogurumu. Toreiz, bargajā kara laikā, Kristporta viņam kļuva par drošu patvērumu, par otru dzimteni, par sakumu apzinīga cīnītāja ceļam.

— Pusgaitā uz priekšu… Tā… Mašīna stop! — no komandtilta atskan kapteiņa balss.

Taimiņš izbrīnījies pagriež galvu.

— Varat pagaidām likties uz auss, — kapteinis, pārliecies pāri reliņam, uzsauc Taimiņam.

— Kas tad noticis? — Taimiņš nesaprot.

Kapteinis parausta plecus.

— Lika gaidīt.

— Brīnos par saviem draugiem, — Taimiņš saka.

— Nu jā, — Dubovs atceras Taimiņa nostāstus. — Tu jau esi gandrīz šejienietis.

— Tā ir. Divus gadus nodzīvoju, ar ločiem strādāju. Neatminos, ka viņi kaut reizi būtu kavējušies.

— Bet šodien, kā redzat, tomēr kavējas, — kapteinis atcērt. — Izmest enkurus!

* * *

Saule kāpj pār Kristportas senlaicīgajām ielām. Vispirms rīta stari apzeltī Rātsnama torni, tā divpadsmitajā gadsimtā darināto pulksteni, kura četras ciparnīcas redzamas jebkurā pilsētas nostūrī. Pēc tam izgaismo melno, vietām ar zaļu plēvi klāto ūdeni kanālos. Izbārsta zelta vizmām strūklaku izrotātos, ēnainos laukumus. Iespīdēdami šaurajās spraugās starp smailajiem jumtiem, pārslīd līkajām ieliņām. Apkaisa smalkiem zelta putekļiem kvēpos un sāļajos jūras vējos nomelnējušos namus, Iiek uzzibsnīt veikaliņu čīkstošajām skarda izkārtnēm.

Saule kāpj arvien augstāk. Gaisma aizgūtnēm līst pār veclaicīgajiem ostas spīķeriem, pār it kā izmirušajiem kuģiem, pār nekustīgajiem celtņiem, kas ģindeņiem līdzīgi rēgojas krastmalā.

Jā, osta šodien ir tukša, un tas uzspiež drūmu zīmogu visas pilsētiņas dzīvei. Pārliecinājušies, ka darba nav un arī nebūs, krāvēji negribīgi dodas atpakaļ uz pilsētas centru, kas šeit šķiet tikai tāds kā ostas piedēklis. Agrāk, iespējams, Kristportai bija zināma rūpnieciska nozīme, bet pēc kara, kad saimniecības atjaunošanā iesaistījās amerikāņi, daudzas rūpnīcas nācās slēgt. Toreiz neviens par to nebēdāja — fabrikanti dibināja transporta uzņēmumus, pirka un būvēja kuģus, strādnieki pelnīja sev iztiku, izkraujot no aizjūras atsūtītās preces. Un pamazām Kristporta pārvērtās organismā, kura asins cirkulāciju regulē ienākošo un izejošo kuģu pulss. Šodien asinsspiediens noslīdējis gandrīz lidz nullei.

Pēkšņi šai klusumā ielaužas skaļa dārdoņa. Svilpodams jautru meldiņu, pa nelīdzenu bruģi savus ratiņus velk piena izvadātājs. Ik pēc brīža viņš apstājas, ielej pienu kannās, kas noliktas uz māju lieveņiem, parausta vecmodīgo zvanu rokturus un turpina ceļu. Pamazām svilpoņa kļūst klusāka, melodija sērīgāka. Tiesa, darbs šodien raisās ātrāk, bet vecajam Tomasam nav kurp steigties. Viņam gribētos, kā parasti, patērzēt ar namamātēm, apmainīties jaunumiem un pie gadījuma — mazliet patenkot. Kā par spīti, neviena nav. Tikai līkās ieliņas pašā galā, kur pagraba veikalā pārdod jau sen nevajadzīgus burinieku blokus, tauvas un vējlukturus, viņam pretī iznāk saimnieks.

— Šodien tikai vienu litru, — tas saka. — Aizkāpiet pie vecā Sērensa — viņš lūdza, lai jūs noteikti iegrieztos. Šorīt nav piecēlies.

— Kas viņam vainas?

Kuģu piederumu pārdotavas īpašnieks parausta plecus.

— Domāju, tā pati hroniskā kaite… Neēšana.

Namiņš, kurā dzīvo vecais Sērenss, izskatās it kā būtu no bērnu pasakas pārcelts īstenībā. Tam ir smails dakstiņu jumts, nesamērīgi garš dūmenis, kas nicinoši nolūkojas pat kaimiņu divstāvu mājās, divi logi un vienas durvis, kā arī mākslinieciska numura plāksne, kas vēstī, ka nams pieder Sērensam. Kāpēc gan nepadižoties ar vienīgo, kas palicis no kādreizējās greznības?…

— Durvis ir vaļā, — no iekšpuses atskan vāja balss, tikko aprimst piena ratiņu rīboņa.

Tomass atgrūž ārdurvis. Tumšajā priekšnamā satausta ķirmju sagrauztas vecas ozola durvis. Tad viņš stāv istabā, kur, atskaitot nekrāsotu galdu, dzelzs gultu un grāmatu plauktu, nav it nekā cita. Gultā guļ gadus septiņdesmit vecs vīrietis. Sadzirdējis soļus, viņš pieceļas pussēdus un palūkojas nācējā caur degunkniebi.

— Labrīt, Sērensa kungs! Atnesu jums pienu, — vecais Tomass paņem no galda litra pudeli un grasās ieliet.

— Nevajag, Tomasa kungs! — Sērenss atgaiņā ar vāru kustību.

— Nieki, sarēķināsimies citureiz, — Tomass, ielējis pienu, apsēžas uz ķeblīša. Tad pārlaiž skumju skatienu grāmatu plauktam. Tajā redzami vairs tikai kādi divdesmit sējumi.

— Atkal? — viņš nopūties vaicā.

— Ko lai dara! — Sērenss atbild, cenzdamies piešķirt balsij možu intonāciju. — Tie jau ir mani vienīgie ienākuma avoti — atvērt mašīnu durvis un izpārdot savu bibliotēku. Bet man neklājas sūroties. Bergholmiešiem daudz grūtākas dienas.

— O, jā… Tādi plūdi nav pieredzēti kopš pagājušā gadsimta. Pa radio dzirdēju, ka tur, burtiski, mirst badā… Un ja nu vēl… — viņš pat neuzdrošinās līdz galam izteikt ļauno pareģojumu. — Tad Bergholma bus tikpat kā nogriezta no ārpasaules…

— Vai jūs arī dzirdējāt?

— Kā tad! Visa pilsēta par to vien runā, ka loči taisās streikot… Jau šodien ņem mazāk piena nekā parasti…

— Kas cilvēkam cits atliek?… Cenas aug, es arī streikotu, ja tas ko dotu…

— Jā, pēdējā laikā kuģi nāk arvien retāk…, Kaut ātrāk parakstītu tirdzniecības līgumu ar krieviem! Tas vismaz radītu jaunu dzīvību…

— Lai dievs dod, — Sērenss čukst, — bet baidos, ka tur nekas nesanāks. Borks nozvērējies, ka valdība lauzīs sev kaklu, ja tiešām mēģinās noslēgt šo līgumu.

— Tas pats Borks, kas nesen atgriezies no Vašingtonas?

— Protams, ne jau velti viņš tur ciemojies… Ja valdība kritīs, viņš droši vien kļūs par iekšlietu ministru, un tad jau nu gan nekas labs nav gaidāms…

— Tēvoci Tomas! — no ielas atskan nepacietīga balss.

— Nu man laiks, — Tomass atvadās. — Veseļojieties! Te bus zālēm… — Tomass noliek uz galda sudraba monētu un, neklausīdamies vecā Sērensa protestos, ātri iziet.

* * *

«Korona» ir Kristportas labākā viesnīca. Te mēdz apmesties galvaspilsētas komersanti, ārzemju kuģu kapteiņi, kas pēc gara jūras ceļojuma piespiestās atturības vēlas dažas naktis pavadīt jautrā sabiedrībā, un moderni ģērbušās vai, labāk sakot, izģērbušās dāmiņas, kas par luksa apartamentam atbilstošu maksu gatavas apmierināt tālbraucēju alkas pēc sauszemes priekiem. Raibu spuldžu apgaismotais viesnīcas «Korona» bārs ar tumšiem ozola paneļiem un spoguļiem zelta ietvaros vakaros parasti kļūst par vietu, kur attiecīgos darījumus apzīmogo ar šampanieti. Dienā gan jūrnieki, gan dāmas atpūšas. Tajā laikā bārā mēdz iegriezties arī vietējie tirgotāji, lai pie kokteiļa glāzes pārspriestu pēdējos jaunumus un, ja paveicas, noslēgtu izdevīgu veikalu.

Pašlaik bārs tikpat kā tukšs. Tikai pie viena galdiņa sēž divi vīrieši. Viens no tiem ir rēderu savienības vietējās nodaļas prezidents Freksa — stiegrains, piecdesmitgadīgs cilvēks ar zelta acenēm, ģērbies melnā uzvalkā ar ballu vesti. Otrs ir Kerzens — viens no pilsētas bagātākajiem kuģu īpašniekiem. Viņš ir krietni vecāks par Freksu, taču, liekas, gadi, neatstādami taustāmas pēdas, gājuši secen viņa varenajam augumam. Pat sēdus viņš šķiet garāks par bārmeni, kurš rosās aiz letes. Vitrīnā izvietotās pudeles ar daudzkrāsainajiem šķidrumiem bārmeņa iegarenajā sejā met raibas vizmas.

Freksa, kas nu jau divdesmit gadus ir Salvadoras republikas goda konsuls, apdomīgi noliek cigāru pelnu traukā un, satvēris bārmeņa pasniegto glāzi, paceļ to.

— Par ko tad dzersim? — viņš vaicā, iegrimis domās.

— Par to, lai loči nesāktu streikot! — Kerzens pieskandina konsulam.

Tas neapmierināti saviebjas.

— Tagad par vēlu viebties, — Kerzens turpina, vienā rāvienā iztukšojis savu glāzi. — Nevajadzēja pazemināt likmes.

Konsuls augstprātīgi klusē.

— Nevajadzēja, — Kerzens neatlaižas. — Un pie tam vēl pašā karstākajā navigācijas laikā. Katra diena nes milzīgus zaudējumus.

Konsuls klusē.

— Ko jūs klusējat!? Jūs esat mūsu prezidents! — Kerzens iekaist. — Jums jāmēģina vienoties!

— Nav vērts par to vairs domāt, — konsuls vēsi atbild un, ievilcis dūmu, izpūš gaisā nevainojamu gredzenu virteni. — Kur jūs bijāt, kad notika balsošana?

— Kur? Turpat kur visi! Mēs taču cerējām, ka viņi piekāpsies… Pat jūs nebijāt gaidījis…

— Nav vērts uztraukties, Kerzen, — konsuls pēc brītiņa atkārto. — Es, protams, tāpat kā jūs, gribētu cerēt, ka viņi nesāks… Bet, ja arī sāks… ir līdzekļi viņus piespiest kapitulēt… Tā, lai viņiem uz visiem laikiem pārietu apetīte.

— Kādi līdzekļi? Izņemot dieva brīnumu, neredzu tādus, — Kerzens ir tik uzbudināts, ka mēģina iedzert no tukšas glāzes. Apķēries viņš uzsauc bārmenam:

— Vēl vienu!

— Ir! — konsuls pārliecas galdam pāri un zīmīgi saka.

— Borks!

— Borks?! — Kerzena rievotajā sejā atplaiksni cerību stars. — Ja Borks, tad nu gan… Bet vai viņš būs ar mieru?

— Paļaujieties uz mani! — konsuls uzliek savu stiegraino roku Kerzenam uz pleca. — Viss būs kārtībā.

Bāra durvis tik trokšņaini atsprāgst, ka vitrīnā nošķind pudeles.

— Loči pieteikuši streiku! — ienācējs sauc, pat īsti nepārkāpis slieksni. Tas ir sīkais kuģu īpašnieks Zumers, nevīžīgi ģērbies sakumpis vecītis, kas pašlaik izskatās vēl līkāks nekā parasti.

— Ko?! — Kerzens gandrīz vai aizrijas.

— Tātad kara darbība sākusies, — konsuls mierīgi paziņo. Viņa sejā nepakustas ne vaibsts.

— Pret ko mēs karojam? — Zumera balss atgādina vaidu. — Pret sevi! Es jau tā nezinu, kur glābties no vekseļiem, tagad man draud pilnīgs bankrots!

— Ko jūs gaudojat? Man piecreiz vairāk kuģu, un tomēr es neuztraucos, — konsuls mierina.

— Tā jau tā liela! — Zumers smagi atlaižas krēslā, ko Kerzens viņam piebīda. — Pēc kara man bija desmit kuģu, pirms diviem gadiem — vēl seši, tagad trīs vien palikuši… Vai tad to sauc par apgrozību? Vai to sauc par ostu? Tas ir morgs ar peldošiem zārkiem!

— Vai negribat gadījumā iestāties par kompanjonu Švika apbedīšanas firmā? — konsuls ar vieglu ironiju vaicā.

— Gan pienāks brīdis, kad arī jūs uztrauksities, — Kerzens rūc. — Es teicu, ka tas ir pārsteidzīgi!

— Pēc dažām dienām man būs jāķeras pie ubaga spieķa, — Zumers žēlojas.

— Bez panikas! — konsuls stingri nosaka. — Esmu pieteicis sarunu ar Borku.

— Ā! — tik vien Zumers spēj pateikt. Taču šajā īsajā izsaucienā viņš ieliek tādu respektu, ka nav nekādu šaubu, — arī Zumers uzskata Borku par kaut ko līdzīgu pestītājam.

— Kungi laikam garlaikojas? — bārā, gurnos šūpodamās, ienāk spilgti krāsojusies sarkanmate.

Viņas koķetais jautājums un profesionāli uzmundrinošais skatiens krīt klusumā. Sarkanmate parausta kailos, ar iedeguma krāsas pūderi brūninātos plecus un, uzrāpusies augstajā ķeblī, pasūta sev martīni.

Klusēšana turpinās. Konsuls Freksa mierīgi pipē cigāru, neaizmirsdams laiku pa laikam nokratīt pelnus. Kerzens slingi raugās tukšajā glāzē. Zumers ar saviem ģiktainajiem pirkstiem uz galdiņa stikla virsmas nervozi mēģina izbungot maršu. Iespējams, ka viņam padomā kāds dzīvespriecīgs gabals, taču tas drīzāk izklausās pēc sēru mūzikas.

Bāra durvis atveras.

— Konsula kungs, doktors Borks pie telefona! — šveicars paziņo konsulam.

— Ā! — Zumers čukst, pārstādams dauzīt galdu. Kerzens atrauj skatienu no tukšās glāzes un nepacietīgi, kā paskubinādams, uzlūko Freksu. Bet konsuls arī šobrīd nezaudē pašcieņu — lēni pieceļas un taisniem, uzsvērti mierīgiem soļiem seko šveicaram. Tikpat bezkaislīga šķiet viņa balss:

— Konsuls Freksa klausās.

Bet jau pēc dažām sekundēm sejas izteiksme mainās. Deniņos pietūkst dzīslas.

— Bet jūs taču apsolījāt, doktor!… Galu galā jūs esat rēderu savienības juriskonsults!… Es paļāvos uz jums.

— Nekā nevar darīt, konsul, — Borks atvainodamies saka vada otrā galā. — Vienu brītiņu!… — viņš sarunājas ar savu sekretāri: — Kas? Deputāts Fēmarns no Zemnieku partijas? Lai uzgaida, tūlīt pabeigšu sarunu… Hallo, vai klausāties, mīļo konsul?… Šoreiz tiešām nekā nevar darīt… Man pašlaik svarīgākas darīšanas… Tā ir jūsu pašu vaina, vajadzēja vispirms konsultēties ar mani… Piezvaniet pēc trim dienām, kad valdība būs gāzta…

Freksa grasās kaut ko iebilst, bet tad apjēdz, ka Borks jau nolicis klausuli. Viņš izvelk mutautu un noslauka no pieres sviedru lāses. Grib doties atpakaļ uz bāru, bet, iztēlojies, kādiem pārmetumiem viņu saņems Kerzens un Zumers, atmet ar roku un, kā bēgdams, aši iziet uz ielas.

Iebraukšana ostā, lai arī tā būtu sveša, jūrniekiem vienmēr ir svētki. «Padomju Latvijas» vīriem nu jau vairākas stundas jānīkst atklātā jūrā. Klājā valda nospiesta noskaņa. Atslejis muguru pret margām, motorists spēlē uz bajāna melanholisku melodiju. Jūrnieki, novietojušies kur kurais, garlaikojas un drūmi klusē.

— Pieliek vilkt šo bēru dziesmu! — dusmīgi saka pusmūža elektriķis.

— Atbilst situācijai, — atbild bajānists.

— Ir gan cilvēki, — sūrojas matrozis Čaikins, kas balansē uz ceļiem krūzi ar tēju. — Kāda jēga celt ostu velnam azotē? Būtu krastā cēluši!

— Jā, atraduši vietiņu, — un bajānists izpleš instrumentu.

— Krastā? — saka kāds cits matrozis. — Vai tad tu neredzi, kas te par klintīm?

Atkal visi drūmi klusē. Čaikins ar riebumu iedzer malku:

— Kas par viltīgu dzērienu šī tēja! Krāsa kā alum, bet garšas nav. Vai stūrmanis neteica — alus Kristportā labs?

— Alus visur labs… ja tiek tam klāt, — kailina viņu elektriķis.

— Ej nu sazini, cik ilgi vel locis būs jāgaida, — bajānists saka.

— Un turklāt sešas stundas pa upi, — Čaikins viebjas. — Tikmēr visus krodziņus aiztaisīs.

— Vai mēs paši nevarētu? — bajānists jautā. — Rīgā arī iztiekam bez loča.

— Rīgā… — elektriķis mēdās. — Nevaru saprast, vai tu tikai izliecies par muļķi, vai tiešām tāds esi? It kā nezinātu, kas te par fārvateru. Viens no grūtākajiem Eiropā. Te vajadzīgas īpašas zināšanas. To var tikai cilvēks, kas pazīst šo upi kā savus piecus pirkstus…

— Taimiņš arī varētu, — Čaikins domīgi saka. — Viņš te strādājis par loci.

Gandrīz vienlaikus šī doma ienākusi prātā arī kapteinim. Apspriedies ar Dubovu, viņš nokāpj Taimiņa kajītē. Uzmetis paviršu skatienu Eleonoras Krelles fotogrāfijai, kas greznojas virs kojas, kapteinis Akmens parausta Taimiņu aiz pleciem.

Kā jau visiem jūrniekiem, Taimiņam vārīgs miegs. Viņš tūdaļ izlec no gultas un, berzēdams acis, jautā:

— Kas noticis?

— Vai varēsit aizvest kuģi uz Kristportu?

Acumirklī miegs ir prom. Un tomēr Taimiņš brītiņu vilcinās.

— Nezinu… Pēc tik daudziem gadiem… Pamēģināšu…

… Nekad mūžā kapteinis Akmens nebija sava kuģa navigācijas telpā juties tik lieks kā patlaban. Dubovs var vismaz tīrīt savas pīpes. Viņam jācenšas netraucēt Taimiņu, kas iezīmē kartē šādas tādas līnijas. Beidzot Dubovs neiztur:

— Nu, kā veicas?

— Mēģinu atcerēties ieeju… Liekas, ka varētu… — Taimiņš parausta plecus.

— Ko tad mēs vēl gaidām?! — Dubovs uzstājas.

— Vai jūs tiešām uzņemtos? — kapteinis satraukti vaicā. — Apsvērāt visu?

Taimiņš brīdi padomā, tad pieceļas.

— Nemēdzu filozofēt. Ja man pavēlēs, ievedīšu kuģi Kristportā!

Kapteinis izskrien komandtiltā. Pāri klājam skan viņa balss:

— Pacelt enkurus!

* * *

Konsula Freksas iemīļotākā vieta viņa plašajā savrupmājā ir torņa istaba, no kuras paveras skats uz ostu. Parasti Freksam patīk lūkoties dūmakā tītajos tvaikoņu korpusos ar slaidajiem mastiem, vakaros vērot signālugunis, laiku pa laikam dzirdēt iebraucošo vai izbraucošo kuģu svilpienus. Taču šodien konsuls pat netuvojas logam — kāpēc vēl vairāk sabojāt sev garastāvokli? Konsuls ir pals ar sevi ļoti neapmierināts. Ar streiku bija saistītas lielas cerības, privātas cerības, ja tā var teikt, bet streikam vajadzēja turpināties tieši tik ilgi, kamēr tas konsulam izdevīgi. Tagad turpretim, kad atklājas, ka doktors Borks aizņemts, uzpirkdams deputātus, kas balsotu pret tirdzniecības līgumu ar Padomju Savienību, streiks var ieilgt, var nest lielus zaudējumus arī Freksas rēderejai. Kā par spīti, tieši pašlaik varētu labi nopelnīt, piegādājot pārtiku Bergholmai. Freksa ielej sev glāzi viskija, kuru parasti ne sevišķi ieredz, un viebdamies izdzer.

Pie durvīm klauvē. Nopratis, ka tas ir sulainis, konsuls pat nepagriež galvu:

— Nu?

— Kāds kungs vēlas jūs redzēt, — sulainis ziņo.

— Vai tad neteicu, ka nevienu nepieņemšu?

— Piedodiet, bet viņš nāk jau trešo reizi… Saka, tas esot dzīvības un nāves jautājums… Tāpēc uzdrošinājos jūs traucēt.

Konsuls sarauc uzacis. Bet, pirms viņš pagūst kaut ko izlemt, pa durvīm ātri, nervozi ieskrien vīrelis korektos garsvārkos ar melnu platmali un melniem cimdiem.

— Jau trešo reizi šodien nāku pie jums, konsul Freksa, — viņš kliedz apvainotā, spiedzošā balsī. — Trešo reizi! Bet jūs dzerat viskiju! Viskiju, kad viss karājas mata galā.

— Varbūt piekāpsit citu reizi, Švika kungs, — konsuls saka. — Pašlaik esmu aizņemts.

Šviks apsūdzoši izstiepj melni cimdoto roku pret glāzi.

— Ar ko?! Jūs dzerat, bet tikmēr Bergholmā cilvēki iet bojā.

Konsuls pamāj sulainim. Tas draudīgi tuvojas Švikam. Šajā mirklī torņa istabā ienāk «Kristportas Kurjera» galvenā redaktora vietnieks Dīkrosis. Viņa izturēšanās šķietami nepiespiesta un pašpārliecināta. Viņš atļāvies pat mazu vaļību apģērbā — ap kaklu apsieta nevis kravate, bet sarkanbaltsarkana prievīte.

— Sensacionāla ziņa, konsul! — viņš sauc. — Uz Kristportu dodas kuģis! Jau pabraucis garām pirmajai bākai.

— Nevar būt! — Šviks čukst. — Vai tad dievs tiešām uzklausījis manas lūgšanas? Kāpēc tūlīt neteicāt,— viņš griežas pie Freksas, — ka esat vienojušies ar ločiem? Jūs pārbiedējāt mani līdz nāvei.

— Jus maldāties, — Dīkrosis smejas. — Streiks sācies. Man, «Kristportas Kurjera» redaktoram, tas vislabāk jāzina…

— Redaktors! O?! — Šviks paceļ platmali. — Atļaujiet iepazīties: Šviks! Šviks, apbedīšana mazumā un vairumā! Allaž jūsu rīcībā!

— Es vēl netaisos mirt, — Dīkrosis atgaiņājas.

— Bet citi! Jūsu pienākums domāt par citiem! Bergholmā katru dienu mirst dučiem. Jūsu avīzei vajadzētu cīnīties pret šo neprātīgo streiku!

— Palūgšu jūs izteikt savas pretenzijas vēlāk, Švika kungs, — konsuls grīni pārtrauc viņu. — Kas tas par kuģi? — Freksa griežas pie Dīkroša. — Vai tik tā nav viena no jūsu avīzes pīlēm?

— Ziņas man sniedza ostas pārvaldē, tās viegli pārbaudīt…

— Pareizi! — kliedz Šviks. — Pārbaudīt un izbeigt streiku! Tas paralizē veikalu! Ja tas turpināsies, visa Kristporta pārvērtīsies kapsētā!… Nemaz nerunājot par nelaimīgajiem Bergholmā! Desmit tūkstoši ūdens stihijas varā! Bads! Epidēmijas! Vienreizīga izdevība! Bet streika dēļ viņiem jāpaliek bez kristīgas apbedīšanas.

— Kāda man daļa par jūsu zārkiem?! — konsuls nikni aizrāda. — Man ir svarīgākas rūpes… Nekavējoties uzziniet, kas tas par kuģi, — viņš pavēl Dīkrosim.

— Un kāda man daļa, ka jūsu loči streiko, — Šviks savukārt kļūst nikns. — Varbūt viņiem taisnība?

— Šo informāciju saņēmu tikai nupat, — Dīkrosis taisnojas. — Tūlīt došos kuģim pretī. Pēc pusstundas jums būs sīkas ziņas, — Dīkrosis pakalpīgi steidzas uz izeju.

— Pagaidiet! Es arī! — Šviks metas nopakaļ, — Es arī!

Palicis viens, Freksa izdzer glāzē atlikušo viskiju, brītiņu sēž nekustīgi, tad kāpj lejā. Nemierīgi soļo šurp turp pa plašo viesistabu. Skatiens izklaidīgi apstājas te pie smagajām mēbelēm, kas mantotas no tēva, te pie gleznām, kas pa lielākai tiesai iemūžina vai nu Freksu rēderu dzimtas pārstāvjus, vai arī tiem piederošos kuģus. Taču atkal un atkal tas atgriežas pie telefona. Beidzot tālrunis iezvanās. Aizmirsis savu parasto cienīgo stāju, konsuls gandrīz skriešus dodas pie aparāta. Dīkrosa ziņojums ir tik pārsteidzošs, ka savaldīgais konsuls izgrūž lamu vārdu. Nosviedis klausuli, viņš pasper dažus soļus, bet pēkšņi paliek stāvam kā pienaglots. Prātā iešāvusies kāda doma. Freksa pieteic steidzamu sarunu ar galvaspilsētu. Arī Borku graujoši pārsteidz ziņa, ka Kristportai tuvojas padomju kuģis, kas bez loču palīdzības virzās caur sarežģīto fārvateru. Mirkli klausulē gandrīz taustāmi jūtams, cik spriegi viņš domā. Tad konsuls dzird doktoru Borku uzsaucam sekretārei:

— Sakravājiet manu ceļa somu!

Viesnīcas zēns Knuts sapņo dienās kļūt par loci. Tiesa, vectēvs un tēvs bija viesnīcas kalpotāji, un ar viņu sakrāto naudu puikam kādreiz būs jāatver sava neliela pansija — ja vien no mazotnes izdosies apgūt visus «branžas» noslēpumus. Bet Knuta tēvocis ir locis, un zēns pat sapņos redz, kā viņš, eļļas apmetnī, plati izplestām kājām stāvēdams stūres mājā, vada kuģus gar Kristupes klinšainajiem krastiem. Ik reizi, kad gadās iegriezties ostas rajonā, zēns, iejuzdamies savā sapnī, gandrīz vai aizmirst, ka zem kājām apaļiem akmeņiem bruģēta iela, nevis līgans, bangu apšļākts klājs. Taču šoreiz nav laika nodoties sapņiem. Knuts apstājas uz lielā, veclaicīgiem lukturiem izrotātā pilsētas kanāla akmens tilta. Rātsnama ciparnīca rāda divpadsmito stundu. Jāsteidzas. Vēl daži līkumi pa nelīdzenām, šaurām ieliņām, kurās nekad neieskatās saule, gar augstiem, savu pirmatnējo krāsu sen zaudējušiem ķieģeļu namiem ar noputējušiem logiem un čīkstošiem vējrāžiem, un viņš sasniedzis ceļa mērķi.

Pakāpieni ved lejup. Pāri krodziņa velvētajām durvīm šūpojas liels glābšanas aplis ar sārtvaidža jūrniecina attēlu. No tauvām savītie burti veido krodziņa nosaukumu «Jūrnieka glābiņš».

Knuts atver durvis. Pretī sitas alus un vīna smaka. Pie apkvēpušajiem, spraišļa balstītajiem griestiem karājas vecs burinieka modelis. Gar sienām — glābšanas apļi un kuģu atveidojumi. Neapsegtie galdi no vecuma kļuvuši gluži melni, tikpat tumši ir laika pulētie soli. Citreiz Knuts būtu uzkavējies, apskatīdams katru sīkumu. Tagad viņš tiešā ceļa dodas uz dibenistabu, kur pie liela, apaļa galda sēž loči — streika komitejas locekļi. Visvairāk pēc jūrnieka izskalās vecais Hellers. Viņam ir sirma vaigubārda, cepure ar zelta enkuru. Tuklais stāvs, kas liecina par pārmērīgu tieksmi uz alu, iespīlēts adītā kamzolī. Zilie svārki ar zelta pogām uzmesti uz krēsla atzveltnes. Viņa priekšā smags alus kauss. Galda pretējā pusē sēž Ēriks Berlings, pusmūža vīrietis ar īsi apcirptiem matiem, saulē nosvilinātu un vēja aprautu sausu, enerģisku seju. Viņa lielās, mezglainās rokas, it kā atpūzdamās pēc smaga, tikko veikta darba, nekustīgi snauž uz galda. Pie loga stāv Gustavs, pats jaunākais locis Kristportā — zilacains jauneklis baložkrāsas svīteri.

Var redzēt, ka tikko pieņemtais lēmums uzsākt streiku viņiem prasījis diezgan smagu iekšēju cīņu. Galu galā streiks zināmā mērā paralizēs pilsētas dzīvi. No šī lēmuma atkarīga daudzu cilvēku iztika. Taču Berlinga nelokāmā griba un, galvenais, izredzes visai drīzā laikā izcīnīt uzvaru bija par iemeslu, kāpēc rēderu stūrgalvīgā nepiekāpība atdūrās pret tikpat konsekventu apņēmību.

Kādu brīdi Knuts neveikli mīņājas pie durvīm, cenzdamies pievērst sev Berlinga uzmanību.

— Runā droši, zēn, — Berlings uzmundrina. — Vai tad neredzi, ka šeit salasījušies tikai savējie?

— Nekur nevarēju atrast tēvoci, — Knuts nez kādēļ taisnojas. — Bet domāju, ka tas arī jūs interesēs. Konsuls nupat pasūtījis istabu doktoram Borkam. Vislepnāko apartamentu. Viņš iebrauks pēc dažām stundām.

— Nu ko, — Berlings cenšas runāt mierīgi. — Tas mums ir liels pagodinājums.

Gustavs piekrizdams pamāj.

— Lielas nepatikšanas, biedri Berling! — Hellers norūpējies krata galvu. — Un, lūdzu, neizliecies, it kā tu nezinātu, ko tas nozīmē, ka atbraucis tāds cilvēks. Turklāt šajās dienās, kad viņam parlamentā darba pilnas rokas.

— Zinu, — Berlings pamāj ar galvu. — Un tieši tāpēc apgalvoju — liels pagodinājums! Mūsu streiks tikko sācies, bet pretinieks jau mobilizē vissmagāko artilēriju.

— Baidos, ka pieliks ar vienu šāvienu, — Hellers drūmi saka. — Mūsu pozīcijas nemaz nav tik slipras, kā pašiem gribētos.

— Vai jums tiešām jau dūša papēžos? — Gustavs nicīgi jautā.

— Mūsu arodbiedrību esmu dibinājis, kad tevis vēl nebija pasaulē, zaļknābi tāds! Un man ar šo Borku jau nācies sastapties, — Hellers vienā rāvienā iztukšo alus kausu. — Viņš norīs mūs, gluži kā es šo «blondīni», un pat neaizrīsies… Runā, ka pēc dažām dienām Borku ievēlēs valdībā…

— Nav vērts turpināt, — Berlings smaida. — Tā ir veca patiesība, ka viss atkarīgs no aceņu krāsas. Tev liekas, ka Borka ierašanās liecina par rēderu spēku, manuprāt, tā pierāda viņu vājumu. Konsuls viņu neizsauktu, ja justos droši.

— Un tu juties droši? — Hellers asi vaicā.

Berlings nepagūst atbildēt, jo atsprāgst durvis un krodziņā, ar vienu lēcienu pārvarot pakāpienus, iedrāžas viņa meita Nora — gadus astoņpadsmit veca gaišmate, kuras seja satraukti kaist.

Viņa bez elpas nokrīt uz sola un, daudz nekautrēdamās, iedzer dažus malkus no kausa, ko Hellers atkal paguvis piepildīt.

— Kas tavai meitai par manierēm! Kā fūrmanim! — Hellers sūrojas.

— Kas lēcies, sienāzīt? — Berlings ar pūlēm apspiež smaidu.

— Pie velna manieres! — Nora sauc. — Nupat dzirdēju satricinošu jaunumu! Upes grīvā iebraucis tirdzniecības kuģis. Pēc dažam stundām tas būs Kristportā.

— Nu ko?! — Hellers triec dūri pret galdu. — Še tev! Borks vēl nav paguvis ierasties, bet streiks jau izjūk! Viņš atradis streiklaužus, velns tāds!

— Par to runā visa pilsēta, — Knuts steidzas piebalsot. — Daži melš, ka tie esot krievi.

— Ko tu bāz savu degunu, kur nevajag, — errojas Nora, kas grib būt pirmā ziņas nesēja. — Kuģis saucas «Padomju Latvija»!

— Padomju?! Jo ļaunāk! Redzat, pat jūsu «padomes» izmanto streiklaužus! Pazīstu Borka rokrakstu, — un Hellers ar apbrīnu turpina: — Vienlaikus divi triecieni. Ar vienu vienīgu sitienu nokautē streiku un mūsu kreisos, kas gatavi stāvēt un krist par šīm «padomēm»… Nu, Berling, ko teiksi par savu «sarkano palīdzību»?

— Teikšu, ka tev sen laiks noņemt melnās brilles, — Berlings pašūpo galvu. — Ja tu pieļauj, ka padomju kuģis saistījies ar Borku un rēderu savienību, tad tikpat labi var pieļaut, ka Borks balsos par tirdzniecības līgumu ar Krieviju.

— Bet kur viņi ņēmuši loci? — Gustavs jautā. — No mūsējiem neviens nav izbraucis pretī.

— Jā, te ir kāds noslēpums, — Hellers spiests piekrist.

— Kā tu teici, kā sauc šo kuģi? «Padomju Latvija»? — Berlings griežas pie meitas. — Dieva darbi…

— Maz ticams, ka šo «Padomju Latviju» ievedis jūras braucēju patrons Svētais Nikolauss, — Hellers smīn. — Sarkanie taču ir bezdievji.

— Vai tiešām šis nosaukums tev nekā nesaka, Nora? — Berlings ir priecīgi uzbudināts.

— Man?! — un Nora spēji pielec kājās. — Nu, protams, tēt, kā es tūlīt neiedomājos. Tas var būt tikai musu Augusts!

— Augusts Taimiņš, — un Berlings pārliecināti turpina: — Tikai viņš pietiekami labi pazīst Kristportas fārvateru, lai uzņemtos tādu risku. Mana skola! Ne velti divus gadus vadāju viņu uz sava kutera par matrozi…

— Kāds Augusts? — Gustavs nesaprot.

— Latviešu jūrnieks. Viņš bēga no okupētās Rīgas uz Zviedriju, vētra atnesa motorlaivu pie mums…

— Viņš bija nositis esesieti, kas uzmācās viņa meitenei, — pārtraukdama tēvu, Nora ņemas stāstīt.

— Viņš to ļoti mīlēja. Patiesībā viņa bija tikpat kā sieva, pēc divām nedēļām abi būtu apprecējušies… Es taču stāstīju tev, Gustav, — Nora atgādina. — Kad Augustu izmeta šeit krastā, mēs viņam vēl pagādājām dokumentus uz tava vārda.

— Tas gan bus varens joks, — Berlings plati smaida,

— kad satiksies divi Gusti! Viņš aizlaidās, pirms tu paguvi atgriezties no Anglijas. Devās pretī padomju desantam, kas izcēlās Bergholmā.

— Kāpēc gan viņš mums ne reizi nav atrakstījis? — Nora prāto. — Aizbraukšanas dienā uzdāvināja man piemiņai šo kaiju, — viņa, kā glāstot, pieskaras miniatūrai dzintara kaijai kleitas atlokā, — bet tad pazuda, kā akā iekritis.

— Laikam greizsirdīgā sieva aizliedza sarakstīties ar ārzemju brūtēm, — Berlings izzobo meitu.

— Interesanti, vai viņš saticis savu Eleonoru, — Nora sapņaini saka.

* * *

Liekas, kas tur liels — vadīt kuģi pa fārvateru, kas iezīmēts navigācijas kartē, ar bojām un mietiem, stoderiem un kursa ugunīm norobežots no sēkļiem un zemūdens klinllm? Un tomēr katrs pieredzējis jūrnieks zina, ka jāprot ne tikai orientēties šo signālu jūkli. Pats galvenais — pārzināt visas lās briesmas, no kurām nav iespējams brīdināt: no gada un dienas laika atkarīgās straumes, mainīgās sēres un citus negaidītus šķēršļus, kas var ietekmēt kuģa gaitu.

Šīs bīstamās vietas Taimiņš izmisīgi pūlas atsaukt atmiņā, kamēr kuģis vēl peld pa grīvas samērā plato un dziļo gultni. Pazīstamā ainava atgādina pagātni, atgādina Eleonoru, no kuras viņš patlaban tikpat tālu kā pirms desmit gadiem. Nē, neizmērojami tālāk. Toreiz dzīvot palīdzēja cerības, ka drīz beigsies karš un viņš atgriezīsies pie mīļotas. Tāpēc viņš negribēja zaudēt ne stundu un, nevērojot draugu padomus, caur okupēto teritoriju devās pretī Padomju Armijai. Tomēr Rīgā viņš Noru nesatika. Un pat pārmest meitenei nekā nevarēja. Studiju biedre zināja pastāstīt, ka Nora pametusi Rīgu, lai meklētu viņu. Acīm redzot, tā bija viņa vienīgā vēstule no Kristportas, kas pamudinājusi meiteni doties vāciešiem līdzi. Lūk, pēdējā ziņa, gaužam maz, lai desmit gadu laikā kurinātu cerību dzirksteli.

Un tomēr Taimiņš pat visdrūmākajos brīžos nepieļāva varbūtību, ka Noras vairs nav starp dzīvajiem. Šķita, viņš to noteikti atradīs, ja vien īsti sāks meklēt. Diemžēl šādas iespējas līdz šim nebija. Pat ar tālbraucēja stūrmaņa diplomu kabatā Taimiņš ilgi netika tālāk par piekrastes reisiem.

Paldies dievam, laiki mainījušies. Pirms mēneša kuģniecības priekšnieks viņu izsauca un, izteicis nožēlu, ka tik piedzīvojušu jūrnieku izmanto kabotāžas braucienos, paziņoja, ka Taimiņam piešķirta ārzemju vīza. Taimiņam tūlīt piedāvāja vietu, kuras dēļ viņš kļuva savu biedru skaudības objektu, — par vecāko stūrmani uz liela, kuģniecībā vismodernākā tvaikoņa «Jānis Rudzutaks», kas devas uz Šanhaju. Taču, uzzinājis, ka uz «Padomju Latvijas» vēl brīva otrā stūrmaņa vieta, Taimiņš izšķīrās par to. «Padomju Latvija» gāja uz Kristportu, kur varēs satikties ar kara laika draugiem. Taimiņu vadīja neskaidra cerība, ka, iespējams, no viņiem kaut ko izdosies uzzināt par Eleonoras likteni. Varēja taču sagadīties, ka, saņēmusi vēstuli no Kristportas, meitene pēc kara beigām meklējusi viņu tieši tur…

Šīs pārdomas netraucē Taimiņu uzmanīgiem skatieniem pētīt šauro, klinšaino krauju ieskauto upes gultni, pa kuru kuģis virzās lēnām, kā taustīdamies. Nezinātājam ūdens spogulis liktos mierīgs un rāms. Bet Taimiņš zina, ka tikko samanāmas sīpas iezīmē zemūdens klintis, bet vietas, kur ūdens šķiet it kā pēkšņi iesnaudies, — bīstamus sēkļus. Kuģa vadīšana prasa tādu sasprindzinālību, ka Taimiņš vēro tikai tuvākās simt asis, kuras nākamajā minūtē jāveic. Čaikins turpretī, kas muskuļotām rokām groza stūres ratu, vispār cenšas neskatīties uz priekšu — patlaban it nekas nedrīkst ietekmēt viņa uzmanību.

Pusbalsī padodams komandas, Taimiņš liekas pavisam mierīgs. Tādu pašu iespaidu atstāj arī kapteinis un pirmais palīgs, kas, it ka margām pieauguši, nekustīgi stāv komandtiltā. Taču pietiek izsekot viņu skatieniem, kas pārmaiņus pievērsti te klinšainā, tuksnešainā krasta līkumiem, te Taimiņa saspringtajam stāvam, lai nojaustu, kādas bažas un satraukumu slēpj ārējā aukstasinība. No sardzes brīvie matroži un motoristi novietojušies gar reliņu. Citkārt tuvošanās ostai izraisītu jautras, asprātībās dzirkstošas valodas. Tagad vīri klusē. Visi labi saprot, ko nozīmē kuģot bez īsta loča pa tik grūtu fārvateru. Vismazākā neuzmanība, vissīkākā kļūme — un kuģis ietrieksies klintīs.

Pēkšņi jūrnieki pie borta ciešāk ieķeras tērauda margās. Straume nes kuģi uz krasta pusi. Nes arvien tuvāk un tuvāk. Bangas ar apdullinošu, auriem līdzīgu troksni sašķīst pret klinšainu krauju, sagriežas virpulī ap stāvām akmens radzēm.

Čaikins uzmet Taimiņam vaicājošu skatienu. Viņam liekas, ka sen jau vajadzēja griezt pa labi. Taču Taimiņa atmiņā ataust Berlinga ne reizi vien izteiktais brīdinājums: «Tā ir bīstamākā vieta visā fārvaterā; kas šeit padodas bailēm, tas nekad nekļūs par īstu loci.» Vienīgi cieši pie krasta ir pietiekams dziļums tādas tonnāžas kuģim. Tādēļ Taimiņš nereaģē uz Čaikina skatienu. Krasts strauji tuvojas. Kā stāva, melna siena tas izaug tieši pretī. Var skaidri saredzēt sūnām apaugušos akmeņus un kaijas, kas, kuģim tuvojoties, ar spalgām klaigām pamet savas ligzdas. Vēl mirklis — un kuģa priekšgals ar pilnu sparu ieskries klinšainajā sienā. Tieši šajā brīdī, it kā manevram vajadzīgo laiku saskaitījis pēc sekunžu desmitdaļās iedalīta hronometra, Taimiņš padod sen gaidīto komandu.

— Uz labo pie kantes! — viņa pavēle ir tikpat mierīga kā līdz šim, viņš pat nepaceļ balsi.

Čaikins drudžainā steigā griež stūres ratu, griež ar visu spēku, bet tā vien šķiet, ka jau par vēlu. Tūlīt kuģa priekšgals skārs klintis. Taimiņa reakcija ir zibenīga. Čaikins aizlido sānis. Sapratis, ka matrozis netiks galā, Taimiņš atgrūž viņu, pārsviež gaitmaiņas sviru un, ar visu ķermeni uzgūlies stūres ratam, ar neaptverami ašu un precīzu kustību nostāda kuģi pret straumi. Paklausīdama viņa stiprajām rokām, «Padomju Latvija» izpeld no klinšu aizvēņa. Tikai tagad redzams, kādā bīstamā tuvumā tā apbraukusi burbuļu un baltu putu iezīmētu asu rifu. Jūrnieki atviegloti nopūšas. Kapteinis sakārto cepuri. Dubovs aizdedzina nodzisušo pīpi. Taimiņš ar delnu noslauka vienā mirklī aprasojušo pieri un, atdodams stūres ratu Čaikinam, saka:

— Piedod! Vai tikai es tev neiesitu?

— Tā kā būtu, — Čaikins, it kā pats justos vainīgs, pakasa sev aiz auss. — Dzirkstis vien nošķīda! Pirmajā brīdī nesapratu, domāju, ka esam uzbraukusi virsū krastam…

— Daudz jau netrūka, — Taimiņš smaida. — Te visu izšķīra pussekunde… Tagad kādu laiciņu varēsim mazliet atpūsties… Kurss uz trešo boju!

— Kurss uz trešo boju! — atkārto Čaikins un ar sajūsmu uzlūko Taimiņu. — Tas tik ir jūrnieks!

* * *

Motorlaiva trauc pa Kristupi. No augšas tā izskatās kā starp divām milzīgām sienām iemaldījusies vabole, kas, izmisīgi izeju meklēdama, šaudās līkločiem. Lietusmēteļa apkakli pacēlis, putu apšļākts, Dīkrosis sēž blakām stūres vīram un nododas pārdomām. Tā taču būs viņa pirmā sastapšanās ar tautiešiem, kas dzīvo viņpus «dzelzs aizkara». Kopš viņš aizbēga līdzi vāciešiem, kuriem okupācijas laikā bija ne tik daudz uzticīgi, cik ienesīgi kalpojis, Dīkrosis centās pēc iespejas retāk atcerēties Latviju. Viņa acīs tā bija nevis latviešu apdzīvota zeme, bet vienīgi novads, kur valda boļševiki. Atkūlies Kristportā, Dīkrosis nolēma apmesties te uz dzīvi. Viņš ieradās nevis kā no dzimtenes aizbēdzis plikadīda, bet kā cilvēks, kas meklē iespēju pielietot savas žurnālista spējas un nelielo kapitālu. Ātri vien iemācījies valodu, diezgan veikli tēlodams demokrātu un terora upuri, Dīkrosis samērā īsā laikā kļuva par «Kristportas Kurjera» galvenā redaktora vietnieku un līdzīpašnieku. Sākumā svešā apkārtne, svešās paražas, maz pazīstamie ļaudis vēl izsauca saldsērīgas ilgas pēc Rīgas, kur turīga tēva paspārnē bezbēdīgi pavadīts «tas skaistais jaunīb's laiks». Tādēļ viņš bija tīri priecīgs, uzzinājis, ka Kristportā ieradusies tautiete — dziedātāja Eleonora Krelle. Kā jau katrs vīrielis, kas iet pie sievietes, lai gūtu baudu un atpūtu, Dīkrosis nekad nebija sevišķi interesējies, kāds bēdīgs liktenis to atvedis Kristportā. Taču, padzirdējis, ka Eleonora grib atgriezties Latvijā pie sava drauga un nākamā vīra, Dīkrosis, lai nezaudētu pēdējās, pie tam ne pārāk apgrūtinošās saites ar dzimteni, iegalvoja viņai, ka tas sen aizsūtīts uz Sibīriju. Vēlāk, kad Dīkrosis bija iedzīvojies vietējā sabiedrībā un ar dažiem ietekmīgām personām sniegtajiem pakalpojumiem pat ieguvis pilsētā zināmu ietekmi, viņš arvien retāk iegriezās pie Eleonoras, kas pa to laiku bija noslīdējusi līdz dziedātājai ostas krodziņā. Nu jau vairak par gadu viņi nemaz nelika redzējušies… Un tagad pēc desmit, piecpadsmit minūtēm Dīkrosim atkal būs iespēja runāt latviski, runāt ar cilvēkiem, kuriem dzīve ierādījusi neapskaužamu lomu dzīvot Latvijā.

— Vai jus sēdēsiet mierīgi! — Dīkrosis uzsauc Švikam.

Ieraudzījis aiz pagrieziena iznirstam kuģa korpusu, tas savā uzbudinājumā pielēca kājās un gandrīz apgāza laivu.

— Kā es varu paliki mierīgs, ja tur tuvojas mans pēdējais glābiņš! — Šviks protestē.

Sagrīļojies viņš pieķeras Dīkrosim un nokrīt viņam blakus. Švika stāvoklis tiešām tikpat kā bezcerīgs. Kristportas iedzīvotāji, kaut arī mēdza sūroties par grūtiem laikiem, tomēr mira pilnīgi nepietiekama skaitā. Draudošā bankrota iespaidā viņš sapņoja piedzīvot kādu katastrofu, kas ļautu uzreiz tikt vaļā no visiem krājumiem. Plūdi Bergholmā viņam likās paša dieva sūtīti. Cerēdams, ka turienes apbedīšanas firmas nebūs laikā sagatavojušās tādam neparedzētam gadījumam un tādēļ labprāt iegādāsies deficīta preci, Šviks savā apmātībā nofraktēja divus kuģus un piekrāva ar zārkiem. Un nu pēkšņi kā zibens spēriens no zilām debesīm šis nolādētais streiks, kuru Šviks piedēvēja konsula Freksas intrigām. Ziņa, ka krievu kuģa komandai ir savs locis, kas varēs izvest kuģus no Kristportas, būtu Švikam likusi ne vien traukties motorlaivā, bet, ja vajadzīgs, pat peldus doties pretī saviem glābējiem.

Tikko motorlaiva piestājusi pie «Padomju Latvijas» sāniem, Šviks atgrūž Dīkrosi un, satvēris no augšas nomestās virvju kāpnes, ar mērkaķa veiklību uzrāpjas klājā. Nepievērsdams uzmanību smīniem, kādus jūrniekos izraisa viņa melnais mācītāja tērps, viņš lauzītā angļu valodā sauc:

— Kur jūsu locis?

Pēc brīža Šviks iznirst Taimiņa priekšā. Viņa spieķis gandrīz atduras pret Taimiņa degungalu.

— Jūs esat locis? O! Jūs vadāt kuģi? O! — neļaujot Taimiņam atbildēt, viņš pasniedz savu vizītkarti. — Šviks! Apbedīšana mazumā un vairumā — Šviks! Allaž jūsu rīcībā, bušu priecīgs pakalpot — jums, jūsu radiem un paziņām…

— Ceru, ka iztiksim bez jūsu pakalpojumiem, — Taimiņš nespēj atturēties no smaida par jocigo vīreli, kas uzbudināti vicina savu spieķi. — Jeb vai jūs domājat, ka dzīvi mēs līdz Kristportai neaizkļūsim?

— O! Jūs mani pārpratāt! Tieši otrādi! Tik lielisku loci nekad savā mūžā neesmu redzējis! Es jums labprāt uzticētu ne tikai savas firmas nākotni, bet pat savu dzīvību. Taču pašlaik runa nav par mani, bet par citiem, par nelaimīgajiem bergholmiešiem… Plūdi! Bads! Epidēmijas! Esmu piekrāvis divus kuģus, lai palīdzētu viņiem. Izvediet tos no Kristportas — un debesis jums par to atlīdzinās! Kas attiecas uz mani, tad varat pieprasīt pat virsstundu likmi. Es samaksāšu. Un ar kapteini parunāšu, nešaubos, ka viņš sapratīs mani.

— Toties es jūs pagaidām nesaprotu… Jūs gribat piegādāt plūdos cietušajiem pārtiku?

— O nē! Jūs mani atkal pārpratāt. Tieši otrādi! Piekrāvu divus kuģus ar pirmšķirīgu preci! Zārki nevar izkļūt no ostas! Apžēlojieties par cilvēkiem, kas paliks bez kristīgas apbedīšanas! Dodiet viņiem iespēju nomirt, kā ticīgiem pienākas, un jūs tapsiet atalgots! — Šviks iebāž roku kabatā, lai izvilktu čeku grāmatiņu, bet savā uztraukumā tai vietā izņem preču paraugu — miniatūru zārku.

— Jums pašiem savi loči. Griezieties pie viņu kristīgās sirdsapziņas. Jeb vai viņi visi kļuvuši par bezdievjiem?

— O! Vai tad jūs nezināt? — Švika uzbudinājumā drebošajos pirkstos spieķis griež tik straujus virpuļus, ka tikko neielido Čaikinam sejā. — Vēl ļaunāk! Viņi nupat pieteikuši streiku! Atraduši īsto laiku! Tāda izdevība! Tagad viss atkarīgs no jums! Ja neapžēlosities, būšu spiests…

— Streiku? — gandrīz vienbalsīgi iesaucas Taimiņš un Čaikins.

— Kāpēc tad ostas valde mums nekā nav teikusi? — jautā pārsteigtais Taimiņš.

— Varu jums paskaidrot, — stūres mājā parādās Dīkrosis. — Bet vispirms palūgšu mazu interviju. Mūsu lasītājus interesē…

— Kas jus tāds esat?

— Pagaidiet! — Šviks izmisīgi vicina spieķi. — Nejaucieties starpā! Dzīvības un nāves jautājums! Ļaujiet man aprunāties ar loča kungu…

— Švika kungs, jūs velti tērējat laiku. Tas ir padomju kuģis, — Dīkrosis apzinās, ka Šviks neļaus viņam izrunāt ne vārda. — Pie viņiem visu izšķir augstākā instance, šai gadījuma kapteinis… Ieteicu…

Dīkrosis tā arī nepagūst kaut ko ieteikt, jo nākamajā mirklī Šviku it kā vējš izpūš no stūres mājas.

— Tagad varam iepazīties. Esmu avīzes «Kristportas Kurjers» redaktors, — Dīkrosis visu laiku runājis angliski. Pēkšņi, ciešāk ieskatoties Taimiņa sejā, viņam latviski pasprūk: — Parauj jupis! Tas tik ir numurs!

Dīkrosis gandrīz nešaubās, ka šis jūrnieks ir Eleonoras draugs, kura ģīmetne kādreiz kā svētbilde karājusies dziedātājas istabiņā un allaž kritusi viņam uz nerviem. Viņš vēl nezina, kādus labumus no tā izsitīs, bet smalkais deguns nojauš visādas iespējas.

— Jus esat latvietis? — Taimiņš ziņkāri jautā.

— Bez šaubām!… Lūdzu vienu brītiņu nekustēties! Tā! Paldies! — nofotografējis Taimiņu, Dīkrosis pazemina balsi līdz čukstam: — Šis te, — viņš neuzkrītoši norāda uz Čaikinu, — cerams, nesaprot latviski?

— Nē. Jūs laikam gribat man uzticēt svarīgu noslēpumu? — Taimiņš pavīpsnā.

— Nebūt ne. Gribu tikai pateikt, ka manā personā — un varbūt ne tikai manā — jums Kristportā ir draugi.

Mēs labi saprotam, ka ne jau brīvprātīgi esat uzvilkuši šo formas tērpu…

— Nevajag spriest par citiem pēc sevis, — Taimiņš tūlīt saprot, ar ko viņam darīšana. — Jums varbūt tiešām neatliek nekas cits, kā valkāt šo teicami pašūto sulaiņa livreju… Par mani varat nerūpēties. Pat ja nebūtu nodzīvojis divus gadus Kristportā un iemantojis labus draugus starp ločiem…

— Ak starp ločiem? Ļoti amizanti. Ieteicu jums nerādīties viņiem acīs. Vai nezināt, kā apzinīgi proletārieši izrīkojas ar streiklaužiem?

— Domāju, ka viņi tomēr būs priecīgi redzēt mani.

— Priecīgi? Tas gan skan ļoti nozīmīgi. Varbūt tā nemaz nav nejaušība, ka padomju kuģis ierodas, tieši streikam sākoties?

— Vācieties pie velna!

— Beidzot dzirdu komunista cienīgu vīrišķīgu valodu. Es runāju ar jums kā cilvēks ar cilvēku, pēc tam ka tautietis ar tautieti, visbeidzot kā žurnālists, kas interesējas par viņam neizprotamu faktu, bet jūsu vienīgais atbalsts ir velns… Paldies par to pašu. Iznāks labs virsraksts intervijai: «Padomju jūrnieks pasūta mūsu korespondentu pie velna»… Uz redzēšanos!

— Kas tas bija par tipu? — jautā Čaikins, raudzīdamies pakaļ Dīkrosim.

Taimiņš parausta plecus.

— Nekas sevišķs… Bijušais latvietis…

Nokāpis motorlaivā, Dīkrosis uzgrūžas saniknotajam Švikam.

— Šie ļaudis! — Šviks vai aizsmok. — Šie ļaudis nezina, kas ir humanitāte! Nekā nejēdz komercijā! Vai tie ir cilvēki? — un viņš apsūdzoši paceļ pret kuģi spieķi.

* * *

Ostā blakus Freksas tvaikoņiem, kuru zili baltie kuģniecības vimpeļi bezvējā algādina pusmastā nolaistus karogus, pietauvojies vienīgais ārzemju kuģis — franču «Šerbūra», kas streika dēļ nav paguvis iziet jūrā. Tieši pretī tam, it kā franču jūrnieki būtu tīšām izraudzījušies šo noenkurošanās vietu, atrodas krodziņš «Pie jautrā delfīna».

Iespējams, ka vakaros, kad deg raibie lampioni un spuldzītes, kad spoguļu drumstalām klātā bumba zem griestiem plašajā telpā met rotaļīgas dzirkstis, apmeklētāji jūtas šeit omulīgi. Patlaban patumšā zāle atgādina lielu šķūni, kādos parasti rīko zaļumballes. Vienīgi dejas grīda ir no stikla, citur redz nekrāsotus dēļus un lētas portjeras. Galdiņi novietoti tā, lai krodziņš varētu uzņemt pēc iespējas vairāk viesu.

Gaisma deg tikai virs diviem kopā sabīdītiem galdiņiem, ap kuriem sasēdušies kādi desmit franču matroži. Bet valodas viņiem neraisās. Varbūt vainīga atbalss, kas tukšajā zālē pat pusčukstus izrunātam vārdam piešķir neparastu zimīgumu, varbūt sen jau iztukšotā vīna pudele, kuru saimnieks neparko nevēlas «uz krīta» apmainīt pret pilnu. Kārtējo reizi paskaidrojis apmeklētājiem, ka viņš nevar pats sevi izputināt, krodziņa īpašnieks atgriežas pie letes, kur viņu gaida Eleonora Krelle.

Pat šajā trūcīgajā apgaismojumā redz, ka viņas izskats krasi atšķiras no ģīmetnes, kas nu jau desmit gadus ceļo Taimiņam līdzi no kuģa uz kuģi. Tiesa, gaišie mati joprojām kupli un vijīgi, bet trūkums un pārdzīvotās vilšanās iegrebušas dažu asu rievu zem acīm un ap sarūgtināti sakniebtajām lūpām. Viņa tērpusies apbružātā kleitā, kura tikai aizpērn bija moderna. Padzirdējusi krodzinieka soļus, Krelle cenšas mazliet uzburt smaidu.

— Vai tad es slikti dziedu? — viņa koķeti jautā.

— Labi! — krodzinieks bezkaislīgi pamāj ar galvu.

— Varbūt publikai vairs nepatīk manas dziesmas?

— Publikas nav un nebūs, — krodzinieks pat nepaceļ balsi. — Vai tiešām man jāatkārto: sācies loču streiks. Un, kad osta ir tukša, mans lokāls arī tukšs.

— Ilgi tas taču neturpināsies? — Krelles balsī iezogas cerība. — Ilgi viņi taču neizturēs, vai ne?

— Ilgi neviens bez ēšanas nevar izturēt — ne loči, ne jūs un arī es ne, ticiet man, — krodzinieks pamazām zaudē pacietību. — Bet vienu es jums gan varu apsolīt: lai cik man grūti, tai dienā, kad beigsies streiks, es jums samaksāšu tādu pašu honorāru, kādu kabarejā «Kristāls» saņem ārzemju primadonnas, — un viņš ar zīmīgu žestu paspiež Krellei roku.

Klusi, it kā baidīdamās izaicināt likteni, Krelle aizver krodziņa durvis un šļūcošiem soļiem dodas uz pilsētas centru. Nogurumu un bezcerību pauž viņas salīkušie pleci, pat tievā mugura. Garām steidzas ļaudis; kada mašīna, iegriezdamās šķērsiela, gandrīz sabrauc viņu, bet Krelle neraujas atpakaļ — patlaban viņu nodarbina vienīgi rūpes par rītdienu, par to, ko pateikt dzīvokļa saimniecei. Pie kādas ēkas, kuru tricina rotācijas mašīnu dobjā dunoņa, viņa apstājas, ilgi, kā burtodama, lasa izkārtni «Kristportas Kurjers». Beidzot Krelle izšķiras — pēdējās pašcieņas atliekas jau sen pazaudētas.

Bet tālāk par vestibilu viņa netiek.

— Dīkroša kunga nav, — šveicars aizsprosto viņai ceļu uz liftu, tad uzmet skatienu Krelles novalkātajām, dubļu aptašķītajam kurpēm un pēkšņi ierunājās gluži draudzīgā balsī:

— Patiešām, jaunkundz, viņš izbraucis jūrā.

— Jūrā? — Krelle atdzīvojas. — Tātad streiks jau beidzies?

— Tur jau tas joks, ka ne. Kāds padomju kuģis mēģina bez loča tikt uz Kristportu… Starp citu, dzirdēju, ka Dīkroša kungs pa telefonu diktē stenotipistei… Kuģis nāk no jūsu dzimtenes, — šveicars piebilst. — No Rīgas, ja nemaldos.

«No Rīgas» — šie divi vārdi skan Krelles ausīs, kad viņa atkal atrodas uz ielas. Ilgus gadus viņa gaidījusi šo ziņu, nu tā ir klāt — brīdī, kad pat daudz pārdzīvojusī Krelle gatava ļauties izmisumam. Nē, tik naiva viņa vairs nav, lai ticētu, ka šo kuģi, gluži kā pasakā, vada viņas Augusts. Un tomēr iespējams, ka tur ir ļaudis, kas viņu pazīst, kas varēs pastāstīt par viņa likteni.

Pamanījusi kādā skatlogā savu veidolu, Krelle palēnina soļus un varbūt pirmo reizi pēdējos gados nopēti ne tikai skatuves grimu sejā, bet sevi visu — no galvas līdz kājām. Nē, tādā izskatā nedrīkst rādīties uz kuģa. Šis gājiens var būt atbildīgāks nekā jebkura pirmizrāde, tam jāsagatavojas rūpīgi, apdomīgi. Atvērusi somiņu un saskaitījusi sīknaudu, viņa dodas uz autobusa pieturu.

Viesnīcas «Korona» vestibilā apmetušies konsuls Freksa, Kerzens un Zumers. Viņi sapulcējušies, lai sagaidītu viesi no galvaspilsētas. No ielas atlido automobiļa taures kauciens un bremzes šņirkstoša. Konsuls nesteigdamies pieceļas.

— Ja nemaldos, palīdzība ir klāt, — viņš saka.

Viesnīcas virpuļdurvis strauji griežas. Ar nelielu ceļa somu rokā iedrāžas uztrauktais viesnīcas bojs Knuts.

— Istabu doktoram Borkam! — viņš sauc.

Portjē pielec kājās un pakalpīgi norauj no dēļa slēdzeni.

— Doktors Borks? — arī Kerzens pieceļas. — Tik ātri?

— Vai tad mani nepazīstat? — konsuls smaida ar neslēptu pārākumu. — Ja jau rīkojos, tad ātri un noteikti.

— Pats doktors Borks! — jūsmīgi un bijīgi čukst Zumers.

Slavenā Borka ierašanās Zumeru tā pārsteigusi, ka viņš pat nejaudā piecelties. Tikai tad, kad vestibilā ienāk pats Borks, viņš steidzīgi uzraušas, apgāzdams pelnu trauku. Borks kādu brīdi pakavējas uz sliekšņa, it kā paildzinādams savas ierašanās efektu. Advokāts ģērbies pelēkā tvīda žaketē, peiēkās flaneļa biksēs, viņa pelēkie, vietvietām jau iesirmie mati šķiet it ka pūderēti. Borkam ir viena no tām raksturīgajām politiķu sejām, kādas liekas gluži kā radītas ilustrētu žurnālu lappusēm. Nevērīgi pametis lietusmēteli Knutam, viņš nesteigdamies tuvojas rederiem.

— Redzu, redzu, tā pati vecā Kristportā, — viņš smaida. — Jus lieliski izskatāties, konsul, — Borks draudzīgi spiež Freksam roku. — Jums, Kerzen, derētu nodzīt svaru, — Borks tēvišķīgi uzsit rēderim uz varenā pleca. — A, jūs arī šeit, Zumer? — viņš nevīžīgi noburkšķ. — Kapec tik drūmi? Nepatikšanas?

— Jā, lielas nepatikšanas! — Kerzens rēc. — Vai neiedzersit ar mums, doktor Bork?

— Pilnīgi izslēgts, — Borks atgaiņājas. — Vispirms darīšanas… Konsul, vai jūs atradīsit laiku patērzēt ar mani?… Uz redzēšanos, kungi! — Borks tādējādi liek Kerzenam un Zumeram saprast, ka viņu klātbūtne nav vēlama. — Ceru, ka rīt varēšu jūs iepriecināt ar labām ziņām.

Palicis savā istabā divatā ar Freksu, Borks bez aplinkiem jautā:

— Kā saucas kuģis?

— «Padomju Latvija».

— Ļoti labi. Cerams, ka uz kuģa atrodas arī latvieši?

— Kāds tam sakars ar streiku?

— Padomājiet!… Manuprāt, ar latvieti varēsim drīzāk atrast kopēju valodu… Starp citu, esiet tik laipni un piezvaniet Dīkroša kungam! Viņš man savā laikā palīdzēja nokārtot diezgan kutelīgu jautājumu…

Konsuls piezvana uz redakciju.

— Tūlīt būs klāt, — Freksa paziņo un aizsmēķē cigāru. — Es vēl īsti nesaprotu, kas jums padomā?

— Vai tad Kristportas provinces gaiss tiešām tā ietekmē domāšanas spējas?… Padomājiet! Loči iesāk streiku. Kad? Tieši tajā mirklī, kad Kristportā ierodas padomju kuģis ar savu loci uz borta. Vai tiešām tas jums neliekas aizdomīgi?

— Tā var būt sagadīšanās.

— Jus esat vecmodīgs, mans draugs! — Borks nicīgi norāda uz ampīra stila mēbelēm, smagnējām vāzēm, kristāla lustru. — Tāpat kā šī istaba… Jums derētu paceļot — kaut vai uz Ameriku, izvēdināt smadzenes… Tur neviens neturas ne pie antīkām mēbelēm, ne pie sen novecojušiem uzskatiem… Vai jums starp ločiem ir savs cilvēks?

— Tik vecmodīgi mēs gan neesam, — konsuls pasmaida. — Pat streika komitejā.

— Tas jau kaut kas ir… Jūs teicāt — sagadīšanās? Nu tad, lūk, mēs pierādīsim, ka tā nav sagadīšanās…

— Kā jus to pierādīsit? Liksit Dīkrosim ievietot attiecīgu rakstu savā avīzē? Vai pats teiksit graujošu runu parlamentā? Tie laiki pagājuši, kad pie mums ticēja tādām pasakām.

— Pasakas? — Borks labi tēlotā pārsteigumā pārtrauc izkravāt no ceļa somas tualetes piederumus. — Mūsu uzdevums — pārvērst tās īstenībā… ar liecinieku palīdzību!

— Kur jūs ņemsit tādu liecinieku?

— Ja jau krievi atraduši cilvēku, kas var ievest kuģi Kristportā bez loča palīdzības, tad viņi būs tik mīļi un pagādās man arī vajadzīgo liecinieku…

— Beidzot sapratu… — konsuls pasmaida.

— Ko?

— To, ka jūs ar laiku būsit ne tikai iekšlietu ministrs, bet arī ministru prezidents.

— Paldies! — Borks glaimoti pasmīn un sāk dzīt bārdu. — Pagaidām apmierināšos ar ministra portfeli… Tā ir jūsu laime, ka varēju atbraukt. Bez maniem padomiem jūs mēģinātu skriet ar pieri sienā. Īsts karavadonis pats rada visizdevīgākos apstākļus kaujai ar ienaidnieku. Varat būt pārliecināti, ka jūsu loči visai drīz izbeigs streiku. Domājams, ka viņiem uz visiem laikiem pāries apetīte.

Freksa ievelk dažus dūmus. Domās nogrimis, viņš aizmirst nobirdināt pelnus. Borks, kas apmierināti vērojis spogulī savu gludo vaigu, pagriežas.

— Jūs nemaz neizskatāties priecīgs? — viņš vaicā.

— Kā nu ne!… Doktor, cik ātri jus cerat gūt rezultātus?

— Nezinu, — Borks parausta plecus. — Divās dienās, trīs… Katrā ziņā pirms parlamentā sāksies debates par tirdzniecības līgumu ar Krieviju.

— Ak, tad no tās puses pūš vējš? Ja jums izdotos pierādīt, ka krievi piekopj graujošu darbību…

Tas uzspridzinātu tirdzniecības līgumu! Pilnīgi pareizi! Vai beidzot jūs esat aptvēruši, ka citādi tik atbildīgā brīdī nebūtu pa galvu, pa kaklu atskrējis no galvaspilsētas?…

Pie durvīm klauvē.

— Tas būs Dīkrosis! — Freksa steidzas atvērt durvis un tūdaļ grib tās atkal aizcirst. Bet, pirms konsuls pagūst aizvērt durvis, Šviks, pastūmis viņu sānis, uzbudināti ieskrien istabā.

— Atnāciet citreiz! — Freksa mēģina tikt no viņa vaļā. — Vai tad neredzat, ka man ir svarīga saruna ar doktoru Borku?

— A! Doktors Borks! A! Tikko Zumers man pastāstīja, skrēju šurp. Jūs esat mana pēdējā cerība! Jā, ludzu atvainošanu, savā uztraukumā aizmirsu stādīties priekšā. — Šviks pasniedz Borkam vizītkarti. — Šviks! Apbedīšana mazumā un vairumā… Allaž priecīgs pakalpot…

— Vēlāk! Vēlāk! — Freksa mēģina izbīdīt viņu pa durvīm.

Desmit tūkstoši nelaimīgo Bergholmā!… Bads!… Medikamentu t rukums! — Šviks, baidīdamies, ka viņam neļaus izrunāt līdz galam, ber vārdus kā pupas. — Divi kuģi ar zārkiem!… Šis streiks jāizbeidz!… Kristīga apbedīšana…

— Varat neuztraukties! — Borks pašapmierināti smaida. — Streiku drīzumā apbedīsim!

— O! — Švika acīs parādās prieka asaras. — Jūs man atdodat dzīvību. Bet kad? Kad? Tas ir dzīvības un nāves jautājums!

Borka vietā atbild Freksa:

— To ir grūti pateikt… Varbūt pēc mēneša… Varbūt pēc divām nedēļām… Vai ne, doktor? — Freksa uzmet Borkam zīmīgu skatienu.

Kad Švika vaimanas jau skan aiz pievērtajām durvīm, Borks palūkojas konsulā un piemiedz aci.

— Nu ja, — konsuls negribīgi atzīst. — Katram savas privātās intereses. Jus esat ieinteresēti, lai izgāztos tirdzniecības līgums ar Krieviju…

— Bet jūs, lai ar streika palīdzību piespiestu pie sienas konkurentus.

Konsuls apmierināti berzē rokas.

— Mēs viens otru saprotam… Tas nebūs mūsu pirmais kopīgais darījums, vai ne, Bork?

Viņu sarunu pārtrauc Dīkroša ierašanās.

— A, Dīkroša kungs, esiet sveicināti! — Borks viņu laipni apsēdina. — Labu laiciņu neesam redzējušies. Vai Kristportā jums vēl nav kļuvusi par šauru?… Esmu nodomājis piedāvāt jums posteni galvaspilsētā… Tas ir, kad būšu iekšlietu ministrs.

— Mēs visi to ceram, — Dīkrosis savelk seju padevīgā smaidā.— Ar ko varu jums pakalpot?

— Konsuls man teica, ka izbraucāt pretī padomju kuģim? Vai komanda ir jusu tautieši? Un galvenais: kas vada kuģi uz Kristportu?

Uzmanīgi noklausījies Dīkroša stāstu, Borks pieteic sarunu ar galvaspilsētu. Pēc tam pagriežas pret konsulu.

— Nu redzat, vai man nav taisnība? Karavadonis

pats rada sev izdevīgus apstākļus kaujai… Varu jūs apsveikt ar drīzu uzvaru!

— Nesaprotu… — konsuls nomurmina.

— Es jau teicu, ka jums būtu laiks izvēdināt smadzenes. — Lūk, šis padomju stūrmanis… Kā viņu tur sauc?

— Ja nemaldos, Taimiņš, — Dīkrosis pakolpīgi pasaka priekšā.

— Nav svarīgi… Ko labāku pat grūti iedomāties… Dzīvojis Kristportā, draudzējies un strādājis ar ločiem… Vai saprotat, ko tas mums dod?

— Bet jūs taču vēl neesat ar viņu runājis, — Freksa iebilst.

— Nav nekādas nepieciešamības… Padomājiet, konsul… Šis cilvēks ir latvietis. Viņam trīsdesmit pieci gadi. No tiem viņš desmit dzīvojis padomju iekārtā…

— Tas ir ļoti slikti.

— Nē, tas ir ļoti labi. Vienkārša aritmētika pierāda, ka pārējos divdesmit piecus gadus viņš dzīvojis normālos apstākļos. Tieši tos gadus, kad veidojas cilvēka raksturs. Paražas, bērnības iespaidi, ilgas, sapņi… Nokasiet plāno sarkano krāsu, un zem tas būs cilvēks, līdzīgs mums. Cilvēks, kas sapņo par stāvokli sabiedrībā, par materiālo neatkarību, par savu īpašumu. Viņš jau bērnībā sapratis, ka nauda spēj visu!

— Baidos, ka jūs maldāties, — Dīkrosis iebilst.

— To mēs vēl redzēsim!

— Es jau esmu viņu redzējis… Ar naudu jūs nekā nepanaksit, — Dīkrosis apklust, lai ļautu saviem vārdiem pienācīgi iedarboties.

— Jūs par to esat pārliecināts? — Borks vaicā.

— Te nu ir tie izdevīgie apstākļi, kurus rada īsts karavadonis, — konsuls nikni iegrūž cigāru pelnu traukā. — Ko nu darīsim?

— Es varētu jums dot padomu, — Dīkrosis pasmīn, — kas vairāk vērts par visiem aritmētiskajiem aprēķiniem.

— Runājiet! — vienlaikus sauc Borks un Freksa.

— Tas jums maksās apaļu summiņu, — un Dīkrosis, no kura pakalpīgā smaida nav palicis ne vēsts, nosauc tādu summu, ka konsulam vai mati ceļas stāvus.

— Esmu jums taču piesolīju izdevīgu posteni, — Borks saka, uzsmaidīdams Dīkrosim.

— Neatsakos, — Dīkrosis pasmīn. — Bet ja nu jūs tomēr nekļūsit iekšlietu ministrs?

— Nu ko, konsuls jums izrakstīs čeku, — Borks parausta plecus. — Tas ir, ja jusu padoms tiešām tā vērts.

— Es? — Freksa izmisīgi noplāta rokas. — Es neesmu miljonārs.

— Nekas, nekas, — Borks nomierinoši uzliek viņam roku uz pleca. — Esmu ar mieru segt pusi!

Tikko Dīkrosis aizgājis, iezvanās telefons. Borks pieiet pie aparāta — tā ir pirmīt pieteiktā tālsaruna.

— Venstrāt, jūs?… Nu tad klausieties! Ceru, ka Kristportā neesat pārāk pazīstams?… Ļoti labi. Brauciet ar saviem puišiem šurp! Pec iespējas ātrāk!… Šaut?… Ko jūs?! Nekā tamlīdzīga. Tieši otrādi, smalks darbs… Jums būs jāstrādā ar baltiem cimdiem.

* * *

Iznācis no viesnīcas, Dīkrosis dodas uz redakciju, kur nodiktē mašīnrakstītājai īsu rakstu avīzes ekstraizdevumam, pēc tam uz «Kristportas Kurjera» tipogrāfiju. Viņa nākamais gājiens ved uz varietē teātri «Kristāls».

Kristportā nav visai liela pilsēta. Te nedarbojas ne nakts klubi ar striptīzu kā galvaspilsētā, ne teātri, ne cirks. Visas šīs iestādes aizstāj varietē teātris, kur turīgi pilsoņi var iedzert glāzi īsta skotu viskija vai franču konjaka, padejot ar savām dāmām, vai arī, ja tādas nav līdzi, atrast uz vietas kādu partneri pa savai gaumei, bet starpbrīžos noskatīties mākslinieciskus priekšnesumus. Tā ir vienīgā vieta pilsētā, ko labprāt apmeklē ārzemju kuģu virsnieki un iebraucēji no galvaspilsētas. «Kristāla» īpašnieks līdz šim nekad nav sūdzējies par ienākumiem — parasti lokāls ir pārpildīts. Taču tagad, streikam sākoties, jārēķinās, ka ārzemju jūrnieki izpaliks. Tāpēc Dīkroša priekšlikumu uzņem puslīdz labvēlīgi. Sākumā īpašnieks gan mēģina formas pēc protestēt.

— Tas graus mana teātra reputāciju, — viņš saka, norādīdams uz afišām un mākslinieku attēliem pie kabineta sienām. — Vai redzat, kādi vārdi! Nekad neesmu žēlojis līdzekļus, lai apmierinātu visizsmalcinātāko apmeklētāju gaumi! Pat Luīza Delakruā no Parīzes! Bet tagad jūs prasāt no manis…

— Zinu, zinu, — Dīkrosis nevīžīgi almāj. — Pats esmu rakstījis slavējošu recenziju. Var jau but, ka viņa no Parīzes, bet dziedāt tomēr nemāk!

— Toties, kas par krūtīm! Ārzemju jūrnieki bija tādā sajūsmā, ka šampanieti vien pasūtīja.

— Labi, labi, netielēsimies… Cik jus parasti ieņemat vienā vakarā?

— Kā kuru reizi… Pašlaik, kad pie manis uzstājas tik izcili mākslinieki… — un «Kristāla» īpašnieks min skaitli, kas vismaz divkārt pārsniedz īsto.

— Labi, atpērku no jums zāli uz trim vakariem…

Iespējams gan, ka pietiks ar vienu. Galvenais, jums jāparaksta šis kontrakts, — viņš uzmet uz galda izpildītu līguma veidlapu.

Izlasījis līgumā ierakstīto vārdu, īpašnieks no jauna grasās protestēt. Taču ātri nomierinās, ieraudzījis Dīkroša rokā banknotes.

Kad Dīkrosis atgriežas rātslaukumā, tam pretī paskrien avīžu zēns ar «Kristportas Kurjera» ekstraizlaidumu.

— Deputāts Borks Kristportā!… Sācies loču streiks!… Divkārša pašnāvība Zelta ielā!… Padomju kuģis noslēpumaini ielavījies Kristportā!… Ko tas atvedis streikojošiem ločiem? — avīžu zēna izsaucieni atbalsojas visās tuvākajās ielās.

Dīkrosis apmierināti pasmaida.

* * *

Eleonora Krelle dzīvo tai pašā Zelta ielā, kas nupat uz dažām stundām kļuvusi slavena ar šo divkāršo pašnāvību. Rit to piemirsis, un tā atkal bus viena no visnabadzīgākajām Kristportas ielām ar veciem, pusapdrupušiem namiem, ar mazām pārtikas preču bodītēm, kur reti kad iepērkas pret skaidru samaksu, ar nejauku smaku, kas ceļas no atkritumu tvertnēm. Pat ja šī,iela nebūtu tik šaura, ka tajā tikko var izmainīties divi gājēji, tur nekad neiegrieztos automobilis. Zelta ielas iemītniekiem taksometrs ir nesasniedzams greznums.

Namā Nr. 20, kas atšķiras no kaimiņu ēkām varbūt vienīgi ar vēl nožēlojamāku izskatu, otrā slāva logos karājas izkārtne «Mēbeletas istabas. Ar un bez pansijas. Visas ērtības». Uzkāpusi otrajā stāvā, Eleonora klusītēm alslēdz dzīvokļa durvis un uz pirkstgaliem dodas pa garo, lumšo gaiteni. Jau kuro dienu viņa pūlas izvairīties no nepatīkamās sastapšanās ar saimnieci. Ieslēgusies savā istabiņā, Eleonora uzmet skatienu iekārtai. Nožēlojamais mansards ar saplīsušu dīvānu, klibiem, ķirmju sagrauztiem krēsliem, mušu aptraipītu spoguli, lētu drānu pārklātu čemodānu, kas aizslāj kumodi, rada nomācošu iespaidu. Pie griestiem karājas zirnekļu tīkli, grīdai atlupusi krāsa, logus klāj putekļu kārta. Eleonora ar visu tā apradusi, ka līdz šim pat prātā neienāca saskatīt šai istabā kādu sevišķu pagrimuma pazīmi. Bet tagad nez kādēļ pēkšņi pazib fantastiskā doma, ka te varētu ienākt Augusts. Viņa nodrebinās. Cik glīta un uzkopta bija istabiņa Rīgā — tā pati istabiņa, kur viņi divatā pavadījuši tik daudzas neaizmirstamas stundas, tā pati istabiņa, kur Taimiņš pavadījis pēdējo nakti pirms bēgšanas uz Kristportu. Bet vai tad viņa galu galā vainīga, ka nonākusi tādā postā? Ne jau labāku dzīvi meklēdama, viņa ceļojusi no vienas pārvietoto personu nometnes uz otru, no pilsētas uz pilsētu, kamēr nokļuvusi Kristportā. Ja noliktu necerētais, ja Taimiņš tiešām kā brīnumu pasakā pēkšņi stāvētu istabas vidu, viņš saprastu visu, piedotu visu. Par to Eleonora nešaubās. Viņa šaubās par kaut ko citu. Tik daudzi gadi pagājuši, gadi bez mazākā cerību stara, bez mazākās izredzes rast kādu izeju no dubļiem, kuros dzīve ievelk arvien dziļāk un dziļāk. Pirmajā laikā viņa grūtos brīžos allaž pieminēja Augustu, dzīvoja tai dienai, kad atkal ieraudzīs draugu, kad varēs pie viņa krūtīm izraudāt visu pārciesto. Bet gāja nedēļas, mēneši, gadi. Pamazam arvien dziļāk iesakņojās doma, ka viņiem nekad vairs nav lemts sastapties. Un pienāca neizbēgamais mirklis, kad Taimiņa attēls tika noņemts no sienas un noglabāts čemodānā blakus izbalējušiem skatuves terpiem. Tai mirklī viņai likās, ka vairs nemīl Augustu. Kā var mīlēt miglainu tēlu, kas izplūst arvien vairāk un beidzot kļūst par mokošu atmiņu, par atgādinājumu, ka viss varēja būt citāds, labāks, tīrāks…

Ziņa, ka Kristportai tuvojas padomju kuģis, uzvandīja senas, jau gandrīz atmirušas atmiņas un izjūtas. Izvilkusi no čemodāna savu vispieklājīgāko kleitu — vēl no labajiem Rīgas laikiem, glabātu sevišķiem gadījumiem — Eleonora vilcinās to uzģērbt. Vai vispār vērts? Vai vērts atjaunot sairušas saites? Vai tāda, kāda viņa kļuvusi šajos gados, viņa vēl vajadzīga — dzīvei, Taimiņam, dzimtenei? Gan no Dīkroša stāstiem, gan no šejienes avīzēm viņa zina, ka tur jaunajā un svešajā Padomju Latvijā neviens viņu neuzņems ar atplestām rokām. To, ka viņa šajos desmit gados sākumā nav varējusi, bet vēlāk nav gribējusi atgriezties, taču uzskatīs par dzimtenes nodevību, par noziegumu…

Eleonoras pārdomas pārtrauc spalgi klauvējieni. Atslēgusi durvis, viņa bailīgi atkāpjas saimnieces priekšā. Tā ir netīrīga vecene nosmulētā priekšautā, pie kura karājas slēdzeņu saišķis.

— Skaidrs! — saimniece dzēlīgiem skatieniem nopēti viņu no galvas līdz kājām. — Atkal nekā!

— Ostā streiks, kundze, — Krelle taisnojas. — Visa dzīve apstājusies.

— Bet man tačuarījādzīvo! — uzstājas saimniece un pēkšņi kliedz: — Vai tad es neesmu cilvēks?! Jūs man esat parādā par divām nedēļām!

— Pagaidiet vēl mazliet!

— Es jau tā esmu pārāk ilgi gaidījusi. Uz ko jūs cerat? Uz Amerikas onkuli? Uz bagātu brūtgānu?

Krelle nomākti klusē. Viņa tuvu raudām. Pēkšņi viņa atpleš čemodānu, abām rokām sarauš savus nožēlojamos, daudzkārt lāpītos tērpus un nomet uz krēsla.

— Šo te?! — saimniece smīn. — Šo?

— Vairāk man nekā nav.

Iestājas smags klusums. To pārtrauc smagi un pašpārliecināti soli gaitenī. Nepieklauvējis ienāk Dīkrosis.

— Sākusies izpārdošana? — Dīkrosis nevīžīgi pamāj ar galvu uz raibajām skrandām. — Vai tiešām tik Jauni?

— Kādēļ tu atnāci? Ej projām! — gandrīz histēriski kliedz Krelle.

Saimniece, ieraudzījusi labi ģērbto Dīkrosi, vēlīgi palokās un, saldeni smaidot, saka:

— No dieva puses, dārgā, tikai neraizējieties, es varu gaidīt, — viņa grasās aiziet, bet Dīkrosis ar mājienu pavēl palikt.

— Kādēļ tu atnāci? Kas tev vajadzīgs?

— Man? Nekas! — Dīkrosis pasmaida, izvelk cigareti.

— Dod šurp! — Krelle izrauj viņam no rokas paciņu, kāri aizsmēķē cigareti. — Kaut kas tev taču vajadzīgs…

— Gribēju piedāvāt savu palīdzību, — Dīkrosis parausta plecus.

— Tu? — Krelle rūgti smejas. — Brīnums, ka vēl atceries adresi… Visi jūs palīdzat sievietei tikai, kamēr guļai viņas gultā.

— Nu, nu, kāpēc tik ciniski? — Dīkrosis paplikšķina viņas vaigu. Eleonora atraujas. Dīkrosis, nelikdamies par to ne zinis, piegriežas saimniecei: — Cik?

— Par divām nedēļām… Bet es varu gaidīt…

— Cik?

Saimniece, it kā atvainodamas, min summu.

— Te būs! — Dīkrosis ar vēiīgu žestu iespiež viņai saujā naudas zīmes.

— Es teicu: par divām nedēļām… — skaitīdama naudu, izbrīnā murmina saimniece. — Bet te…

— Pilnīgi pareizi! Mēnesi uz priekšu! Tas ir, ja Nora vēl gribēs pie jums dzīvot…

Saimniece steidzīgi pazūd.

Krelle pārsteigta atsēstas krēslā.

— Ko tas nozīmē? Paskaidro man, ko tas nozīmē?

— Man izdevies tavā vārdā noslēgt izdevīgu kontraktu.

— Tu melo! Tas nevar būt! Vairāk nekā gadu tu neesi licies par mani ne zinis un pēkšņi…

— Negribēju nākt tukšām rokām… Vai tu domā, ka esmu gluži bez sirds?… Un, kā redzi, tikko radās izdevība palīdzēt, tūlīt steidzos šurp… Vai tev vēl ir fotogrāfija, kas kādreiz karājās pie sienas?

— Varētu domāt, ka esi greizsirdīgs uz rēgu, — viņa māksloti smējās. — Jā, neesmu vēl izmetusi… Bet kāda tam nozīme? Tas bija tik sen… Kaut kas sapnim līdzīgs…

— Parādi!

— Lai tu varētu to saplēst?… Maksa par tavu devīgumu… Lūdzu! — Krelle atkal atver čemodānu.

— Tieši otrādi… Gribu tev palīdzēt atrast viņu… Kristportā ienāk padomju kuģis… Runāju ar komandas locekļiem. Cik sapratu, daudzi, kas bija izsūtīti uz Sibīriju, pēc Staļina nāves apžēloti un atgriezušies dzimtenē… Parādīsim fotogrāfiju, varbūt kāds no latviešu jūrniekiem viņu pazīst.

Krelle lēnām iztaisnojas. Viņas acīs atmirdz neticība; šaubas nomaina cerība, beidzot pēkšņs prieks liek iestaroties blāvajiem redzokļiem. Tad, atcerējusies Dīkroša lūgumu, viņa nometas ceļos, drudžaini izmet no čemodāna drēbju gabalus un papīrus, beidzot atrod nodzeltējušu fotogrāfiju un ar priecīgu izsaucienu parāda Dīkrosim. Viņa nemana gandarījumu Dīkroša sejā. It kā zemestrīce būtu atvērusi sen aizgruvušu aku, no kuras šaujas augšup ūdens strūkla. Gandrīz aizmirsusi Dīkroša klātbūtni, Eleonora atceras savas mīlas stāstu. Rudens dienu, kad viņa pēc sekmīgi nokārtotā iestāju eksāmena konservatorijā pie draugiem pirmo reizi ieraudzīja vīrišķīgo jaunekli jūrskolas formastērpā… Kopējo dzīvi… Šķiršanos, divus gadus okupētajā Rīgā, kurus puslīdz izturamus darīja tikai doma, ka Augustam svešumā droši vien klājas vēl daudz grūtāk nekā viņai… Un tad pēdējā sastapšanās, esesieša nedzīvais ķermenis, asins peļķe, patruļas nagloto zābaku biedējošie klaudzieni. Un pēdējā nakts, neprāta nakts, ar svelošiem skūpstiem un zvērestiem nekad neaizmirst vienam otru… Iegrimusi atmiņās, Eleonora nemana, ka Dīkrosis tīšām liek viņai sīki atstāstīt atgadījumu ar esesieti, izprašņā par Taimiņa raksturu, apmierināti šūpo galvu.

— Nu, neraudi, neraudi, — Dīkrosis noglāsta viņas izspūrušos matus. — Viss būs labi… Uzticies man… Mēs viņu atradīsim.

— Vai kuģis jau ienācis ostā? Es tūlīt… — Krelle paķer sagatavoto kleitu.

Dīkrosis ar tēvišķīgu kustību izņem viņai tērpu no rokām.

— Neesi muļķe… Vai tad tu nesaproti… Šie desmit gadi, tie daudz ko sver… Tev jāreabilitējas… Nevis tu skriesi pie latviešu jūrniekiem, bet viņi naks pie tevis… Un redzēs, ka tu esi sava drauga cienīga… Repertuāru izmeklēšu tev pats…

— Ko tu runā… Tu joko! Viņi nāks pie manis?! — Krelle rūgti pasmējās. — Kā viņi var atnākt, ja «Jautrā delfīna» saimnieks izmetis mani uz ielas?

— Kas tad runā par «Jautro delfīnu»? — Dīkrosis pavīpsnā. — Kopš šī vakara tu uzstājies «Kristālā».

— Izbeidz! Tas vairs nav joks. Tā ir ņirgāšanās!

— Netici?… Lūk, kontrakts!

Dīkrosis pasniedz Krellei salocītu papīru. Piesardzīgi, it kā baidīdamās, viņa ņem to pretī. Lēnām atloka. No kontrakta izkrīt vairākas naudas zīmes. Krelle tās neredz. Skatiens piekalts pie baltā papīra, kur skaidri salasams viņas vārds. Sejā manāms apjukums un bailes. Tas tiešām ir kontrakts. Dīkrosis nav melojis.

— Paldies… Bet ko tu par to prasīsi? — viņa čukst, un sirds gandrīz pamirst nevaldāmā priekā, kuram piejaucas neizprotamas bailes. — Tu taču kaut ko prasīsi? Bet ko?

Dīkrosis pieceļas.

— Pagaidām neko… Es to daru tikai tavā labā… Un viņa labā… Jūsu abu labā… Viss pārējais būs atkarīgs no tevis pašas!

* * *

Krodziņā «Jūrnieka glābiņš» valda dzīva rosme. Te pulcējušies ne tikai loči, bet arī citi jūrnieki. Visi dzīvi pārspriež jaunāko notikumu — padomju kuģa ierašanos. Tas ir pirmais krievu kuģis, kas pēc kara iebrauc Kristportā. Turklāt ziņa, ka kuģi vada Ērika Berlinga draugs, daudziem personīgi pazīstamais Augusts Taimiņš, jau paguvusi izplatīties. Ap galdu, kur sēž Berlings, Hellers un Gustavs, izveidojies vesels pulciņš cilvēku, kas apber Berlingu ziņkāriem jautājumiem.

Krodziņa durvis trokšņaini atsprāgst, iebrāžas Nora. Rokā viņai milzīgs liesmainu neļķu pušķis. Pieskrējusi pie galda, viņa izbružā Gustavam matus, noskūpsta tēvu uz vaiga, paķer Hellera kausu un, ieskatījusies tajā, ar viltotu nožēlu izsaucas:

— Ak jūs, vecais žūpa! Vai tad man nevarējāt atstāt?

— Atdod man puķes, tad dabūsi, — Hellers pajoko.

— Tās nav jums, onkulīt! Tās ir padomju jūrniekiem! Visu pilsētu apskrēju! Sarkanu nejķu nekur vairs nebija.

— Kāpēc tieši sarkanas? Vai karoga vietā? — Hellers pasmīn.

Tālumā dzirdama kuģa sirēna.

— Tā ir «Padomju Latvija», — Nora priecīgi sauc. — Ejam uz ostu!

Loči ar Berlingu priekšgalā pieceļas. Kad viņi iziet uz ielas, pretī nāk avīžu zēns.

— Pērciet. «Kristportas Kurjeru»! Ekstraizdevums! Padomju kuģis noslēpumaini ielavījies Kristportā! Ko tas atvedis streikojošajiem ločiem? — sauc zēns.

Berlings nopērk avīzi, izlasa rakstu un sadrūmst.

— Biedri, nekur mēs neiesim, — viņš cieti pasaka.

— Vai tad tev negribas redzēt Augustu Taimiņu? — Nora neizprot teva pēkšņo lēmumu.

— Beidzot tu nāc pie prāta, Berling, — Hellers pamāj ar galvu. — Ar šiem krieviem vēl iekulsimies nelaimē.

— Nē, nelaime gaidāma no šiem te, — Berlings sažņaudz avīzi rokā. — Kur ir dūmi, tur arī uguns.

— Kas tev var aizliegt apsveikt vecu draugu? — Nora ir sašutusi.

— Mums viņš ir draugs, bet Borkam un rēderiem «sarkanais». — Gustavs sapratis Berlinga šaubas.

— Pilnīgi pareizi! — Berlings saka. — Ož pēc provokācijas… Tādēļ nav vērts dot ienaidniekiem lieku iemeslu šādiem meliem.

— Lai! — Nora bezbēdīgi saka. — Gribu iet un iešu!

— Tu atbildi tikai par sevi, bet es par streika likteni… Taimiņš sapratīs mani… Un lūdzu tevi — esi piesardzīga. Bulu labāk, ja tu pat nesatiktos ar viņu. Galu galā tu esi mana meita… Var iztulkot visādi.

— Labi. Es tikai aizmetīšu šos ziedus padomju jūrniekiem, — jau iztālēm sauc Nora. — Lai kāds pamēģina mani kavēt!

Pie Lielā kanāla tilta viņa paskrien garām tumši pelēkai lielai mašīnai, kas patlaban pieturējusi. Viens no braucējiem izbāž galvu pa logu. Viņam ir kuplas ūsas, liels sarkans deguns un pašķidri linu krāsas mati.

— Ei, skaistulīti — viņš sauc aizsmakušā balsī, kas liecina par pārmērīgu alkohola patēriņu. — Kur te atrodas viesnīca «Korona»?

Nora parāda virzienu un skrien tālāk. Nopakaļ lido tā pati aizsmakusi balss:

— Ei, vai tajā viesnīcā ir bufete?

Mašīna strauji uzņem gaitu. Pie stūres sēdošais vīrietis caur melnām acenēm paskatās vaicātājā.

— Smeš, kad beidzot tev iemācīšu pieklājīgas manieres? — viņš nevērīgi pasaka. Vārdi teikti pusbalsī, gandrīz vai laipnā tonī, tomēr Smešs saraujas un, novērsis skatienu, nomurmina:

— Ņemšu vērā, šef!

— Vai redzēji plāksni ar uzrakstu «Kristportā»?

— Neesmu taču piedzēries.

— Jo labāk. Atgādināšu tev vēlreiz, ka kopš šī brīža un līdz tam brīdim, kad šis uzraksts paliks mums aiz muguras, neesmu nekāds šefs, bet Venstrāta kungs. Skaidrs?

— Jā, šef!

Pie viesnīcas «Korona» pelēkā mašīna apstājas. Venstrāts izkāpj. Sakārtojis kaklasaiti un norausis puteklīti no sava modernā svītrotā uzvalka, viņš pamana, ka Smešs arī grasās izkāpt.

— Uz kurieni? — VensLrāts draudīgi jautā.

— Es… — Smešs stostās, — tāpat… Izstaipīt kājas, šefa… tas ir, Venstrāta kungs.

— Pirmo reizi redzu cilvēku, kuram kājas atrodas starp pleciem un galvu, — Venslrāts to saka it kā bez ironijas.

No mašīnas viņam atbild guldzoši smiekli. Venstrāts caur savām melnajām acenēm nopētī visus pēc kārtas — labsirdīga izskata patuklu vīrieti ar ķetnām līdzīgām rokām, izstīdzējušu vīrieti ar rētu kreisajā vaigā, jaunu puisi golfa biksēs un rūtainā žaketē, vīrieti ar pierē uzbīdītu platmali. Smiekli kā uz pavēli apklust.

— Anekdotes stāstīsim vēlāk, — Venstrāts klusi saka. — Lai neviens neizkustas no vietas, kamēr nebūšu atpakaļ.

Pašapzinīgiem soļiem, tēlodams nopietnu komersantu, Venstrāts dodas uz virpuļdurvīm.

— Istabu, kungs? — Knuts pakalpīgi vaicā.

— Nē, paldies. Es te esmu tikai caurbraucējs… Varbūt atpakaļceļā. Kur dzīvo doktors Borks?

Borks atlaidies atzveltnes krēslā. Viņam pretī sēž Dīkrosis.

Venstrāls vispirms paver durvis, tad, atcerējies smalkā toņa prasības, pieklauvē. Nogaidījis aicinājumu «Iekšā!», viņš no sliekšņa pieklājīgi vaicā:

— Sveicināti, kungi! Vai netraucēju?

— Aizveriet žiglāk durvis, — uzsauc Borks.

Venstrāts pienāk pie Dīkroša, viegli palokās un pastiepj roku:

— Venstrāts, komersants… Caurbraukdams uzzināju, ka te apmeties mans vecais paziņa doktors Borks un…

— Dīkrosis, redaktors.

— Ļoti patīkami, — Venstrāts sirsnīgi pakrata Dīkrosim roku.

— Varat netēlot! — Borks norūc. — Mēs esam starp savējiem.

Venstrāts atviegloti nopūšas, apsēstas, uzliek kājas uz galda, izvelk cigareti, aizpīpē un ar zīmīgu žestu uzsit sev pa padusi — var dzirdēt, ka plauksta atsitas pret kaut ko metālisku.

— Nu, klāstiet vaļā! Darba rīki pilnīgā kaujas gatavībā, komanda tāpat.

— Vai tad neteicu, ka šoreiz, pārmaiņas pēc, būs jāstrādā ar baltiem cimdiem? — Borks pamāca. — Parādiet viņam fotogrāfiju! — viņš pasaka, pagriezies pret Dīkrosi.

Venstrāts pagroza Taimiņa fotogrāfiju pirkstos, pēc tam iebāž kabatā.

— Simpātisks cilvēks! — viņš apmierināti norūc.

— Darīšanas ar tādu cilvēku man allaž sagādā baudu.

* * *

Ieliņas, kas ved uz ostu, ir ļaužu pilnas: cilvēki dodas sagaidīt padomju kuģi. Vieni aiz simpātijām pret valsti, kuru šis kuģis pārstāv, citi tāpat aiz ziņkāres. Starp viņiem izspraucas afišu izlīmēlājs — salīcis vecītis ar līmes spaini un lielu afišu rulli. Pie reklāmu staba viņš apstājas. Soli palēnina arī daži garāmgājēji. Un lūk, gandrīz pāri visam stabam atmirdz melnā, sarkanā un baltā krāsā ieturēts plakāts. Melna, padrūma ieliņa alsauc atmiņā Vecrīgu. Zem luktura stāv sieviete baltā lietusmētelī. Mākslinieks diezgan sekmīgi atveidojis Krelles seju. Krīt rudenīgas lapas. Liels sarkans uzraksts vēstī:

VARIETĒ KRISTAL

ELEONORA KRELLE DZIED UN DEJO

Afišu izlīmētājs dodas tālāk. Un drīz uz katra stūra parādās plakāti, kas aicina publiku šovakar noskatīties Eleonoras Krelles priekšnesumus.

Krastmalā pie ziemeļu baroka stilā celtajām senlaicīgajām noliktavām modernā dzelzsbetona elevatora tuvumā pulcējas ļaudis. Gan veci jūrnieki, gan jaunieši, gan sievietes, gan bērni. Ostas pilsētā kuģa ierašanās ir tikpat ikdienišķa parādība kā vilciena pienākšana jebkurā dzelzceļa mezglā. Taču šoreiz tas ir izcils notikums. Kristportas vienkāršie ļaudis ieradušies raudzīties, kā retais viesis — krievu kuģis — piestās krastmalā. Policisti izveido ķēdi un atspiež pūli no tās vietas, kur pēc dažām minūtēm pietauvosies «Padomju Latvija».

Iespiesta starp strādnieku, kas uzsēdinājis sev uz pleca trīsgadīgu meitiņu, un vecu jūrnieku ar Freksas rēderejas zimotni pie formas cepures, stāv Nora. Laiku pa laikam viņa pastiepjas uz pirkstgaliem, lai redzētu pāri blīvajam laužu mūrim.

Mazliet nostāk, pa pusei slēpdamies spīķeru pavēnī, piecpadsmit metru atstatumā cits no cita stāv trīs Venstrāta vīri.

Visu acis pievērstas ostas vārtiem, kurus izveido divi nelieli moli. Caur tiem ieslīd «Padomju Latvijas» vieglais, gaiši pelēkais korpuss. Kuģis atri tuvojas krastam. Daži veikli manevri, un muskuļotas ostas strādnieku rokas lidojumā noķer sviedlīni. Trose apvijusies pālim. «Padomju Latvija» pietauvojusies cieši līdzās krastmalai. Strādnieks paceļ savu meitiņu un tur viņu izstieptajās rokas.

— Teicami! — saka vecais jūrnieks. — Nezinu, kā ar politiku, bet pietauvoties viņi prot.

— Jā, īsti jūrnieki, — cits apstiprina.

— Es no tauvām un pietauvošanās gan maz ko saprotu, — atsaucas strādnieks ar meitenīti uz pleca. — Bet, kas attiecas uz politiku, tad varu pateikt: «Lieliski!»

Nora, spraukdamās uz priekšu, velti cenšas saskatīt Taimiņu. Beidzot viņa nenociešas. Liesmaino neļķu pušķis uzlido gaisā un kā zaigojošs lietus nolīst pār klāju. Padomju jūrnieki smiedamies ķer ziedus.

— Labi sagaidīja, — pēc brīža saka kapteinis Akmens, iesprauzdams neļķi krūšu kabatā. — Palūkojieties, mūsu puiši izskatās kā mīlētāji, kas dodas uz randiņu, — viņš smaidot norāda uz matrožiem, kas rosās klajā pie lūkam un vinčām.

— Var teikt, ar kvēlām ovācijām, — Dubovs pasmīn. — Cerēsim, ka Kristportā mums "nav slepus sagatavojusi vel citu uzņemšanu.

— Nieki! — kapteinis atgaiņājas.

— Nesakiel. vis! Valdība taisās noslēgt ar mums tirdzniecības līgumu… Vai dzirdējāt pa radio, cik nikni tam pretojas proamerikāniskās aprindas…

— Baidāties, ka viņi izmantos mūsu ierašanos pret padomju provokācijām?

— Godīgi sakot, tas nav nemaz tik neiespējami. ., Iznāca ļoti nelādzīgi, ka mēs iebraucām paši un tieši tad, kad izcēlās loču streiks.

— Neesiet tāds pesimists, — kapteinis pasmaida un, ieraudzījis Taimiņu, kas nokāpj no komandtilta, stiepj tam pretī savu neļķi.

— Netaisnīgi! Cilvēks atvedis lielu tvaikoni, bet viņam pat mazu ziediņu nav iedevuši, — un kapteinis piestiprina savu neļķi pie Taimiņa svārku atloka.

Pusstundu vēlāk Taimiņš savā labākajā, tumši zilajā uzvalkā, kura pogcaurumu rotā tas pats zieds, nokāpj krastā. Pārējie no sardzes brīvie biedri jau aizgājuši uz pilsētu. Tikai daži matroži, to skaitā Čaikins, īpaši gaidījuši, lai Taimiņš viņus iepazīstinātu ar Kristportu. Čaikins dara to ar gudru ziņu —Taimiņš vienīgais zina, kur var dabūt vislabāko alu.

Tikmēr iestājusies krēsla. Tālumā zaigo boju raibās ugunis, mastu galos līdzīgi lampionu virknei kvēlo signālugunis, mirdz spuldzes rūcošo portālceltņu galos. Kad Taimiņš ar saviem pavadoņiem tuvojas, no spīķeru ēnas atdalās tukls, omulīga izskata vīrietis. Pienāk klāt, lūdz piesmēķēt. Sērkociņa liesmiņas gaismā pazinis Taimiņu, tuklais vīrietis atpaliek un dod mājienu saviem biedriem, Tēlodami mazliet iereibušus ostas strādniekus, tie neuzkrītoši seko padomju kuģiniekiem.

Taimiņš vairākkārt paiet garām plakātiem, kuros izziņota Eleonoras Krelles uzstāšanās, tomēr nepamana tos. Vainīga ne tikai tumsa. Atkalredzēšanās ar pazīstamām vietām tā satraukusi Taimiņu, ka viņš nepievērš uzmanību pat biedru piezīmēm. Tās pašas senlaicīgiem lukturiem vāji apgaismotās ieliņas, tie paši vēlā vakara stundā atvērtie veikaliņi, tās pašas uzkrītoši vienveidīgi smiņķējušās sievietes, kas sagaida jūrniekus ar pārspīlēti jautriem saucieniem, bet, atbildi nesaņēmušas, atkal iespiežas pievārtēs.

Jā, pilsēta nav izmainījusies. Kas pa šiem gadiem noticis ar viņa draugiem? Vai viņš sastaps savu skolotāju loču māksla Ēriku Berlingu, kas deva ne tikai patvērumu, bet arī iesaistīja pretošanās kustībā? Un Berlinga mazo Noriņu — ņipro, pārgalvīgo meitēnu, kas solījās dienās izaugt par īstu skaistuli un krietnu jūrnieka sievu? Un daudzus citus, ar kuriem Taimiņu saistījusi stipra, vīrišķīga draudzība? Tagad viņš nožēlo, ka pēc dažām no Padomju Armijas atsūtītām atklātnēm pārtraucis sarakstīšanos.

— Vai drīz būsim klāt? — pēc dažiem kvartāliem jautā nepacietīgais Čaikins.

— Kur? — Taimiņš pilnīgi aizmirsis Čaikina ce)a mērķi.

— Jā, var redzēt, ka ievest kuģi Kristportā ir elles darbs. Pat smadzenes paralizē, — Čaikins mākslotā līdzjūtībā pašūpo galvu. — Iebaudīt vietējo alu, kur tad citur? Pabūt Kristportā un nezināt, kā te garšo alutiņš, — to es sev nekad nepiedotu.

Tieši pa ceļam atmirdz krodziņa «Pie jautrā delfīna» apgaismotā ieeja.

— Te jau laikam būs tā īstā viela, — Taimiņš pasmaida. — Pa gabalu ož pēc alus.

— Un jūs, stūrmani? — Čaikins izbrīnījies vaicā, redzēdams, ka Taimiņš negrasās ieiet lokālā.

Taimiņš noraidoši papurina galvu.

— Aizkāpšu uzzināt, kā klājas veciem paziņām, bet pēc tam taisni atpakaļ uz kuģi un kojā iekšā. Man tiešām tāda sajūta, it kā būtu kuģi stumdījis pats savām rokām.

Taimiņam nav ne jausmas, kur tagad dzīvo Berlings vai citi pazīstami loči. Meklēt viņus pēc tik daudziem gadiem vecajos dzīvokļos nav nekādas nozīmes. Taču viņš ir drošs, ka «Jūrnieka glābiņš», tāpat kā agrākajos laikos, tiem kalpo par pastāvīgu pulcēšanās vietu. Tur zinās, kas ar viņiem noticis, kur viņi atrodami.

Domās iegrimis, Taimiņš nemana, ka viņam iztālēm seko divi vīri. Lūk, «Jūrnieka glābiņš». Spraišļolā zāle ir tukša. Tikai pie letes stāv kāda meitene, tērzēdama ar krodziņa īpašnieku.

— Vai jūs nepateiktu?… — Taimiņš iesāk, bet tālāk netiek.

Ap kaklu apvijas divas rokas, meitene noskūpsta viņu uz vaiga. Mazliet pārsteigts Taimiņš atbrīvojas no skāvieniem.

— Nepazīsti mani? Tas nav smuki! Tev pogcaurumā mana neļķe, bet tu man pat paldies nepasaki…

— Tiešām neatceros… — Taimiņš neveikli nomurmina.

Tad Nora draiskodamās imitē bērna balstiņu:

— Onkuli August! Ko esi man atvedis no Rīgas?

— Mazā Nora! — Taimiņš izbrīnā iesaucas. — Nekad nedomāju, ka pa desmit gadiem cilvēks var izaugt tik liels.

— Un tik nerātns? — Nora smejas. — Bet es tevi tūlīt pazinu… Tas par dāvanu, protams, ir joks… Man pilnīgi pietiek ar šo te, — Nora norāda uz dzintara kaijiņu, kas piesprausta pie viņas blūzītes.

— Vai tēvs… — Taimiņš neuzdrošinās izrunāt jautājumu līdz galam.

Nora, par spīli savai aušībai, saprol viņa smalkjūtību.

— Nebēdājies, ar Švika apbedīšanas firmu viņš vēl nav iepazinies. Sveiks un vesels…

— Kāpēc tad viņš nav nācis sagaidīt mus?

Nora kļūst nopietna.

— Avīzē parādījies raksts, kur lūko atrast sakarību starp streiku un jusu kuģa ierašanos. Tur minēts tieši tavs vārds… 'Pagaidi… Tūlīt pasaukšu tēvu.

Un, lūk, Taimiņš un Berlings stāv viens otram pretim. Pēc savstarpējās roku kratīšanas, uz pleca sišanas un priecīgiem izsaucieniem Berlings drūmi pamāj.

— Jā, tā ir… Patiesību sakot, tev nevajadzēja nākt uz šejieni… Vismaz, pirms nebūsim atspēkojuši šos apmelojumus.

— Lai jau, — Taimiņš parausta plecus. — Suns, kas rej, nekož.

— Šoreiz, August, lieta mazliet nopietnāka. Aiz rejošā šuneļa stāv suns, kas kampj klusītiņām… Vai atceries Borku, kas okupācijas laikā sadarbojās ar vāciešiem?… Viņš tagad ir deputāts, kandidē uz ministra krēslu… Meistars uz visādām provokācijām.

— Un kas par to?

— Viņš pirms dažām stundām atbraucis Kristportā… Manuprāt, tiešā sakarā ar musu streiku un jūsu kuģa ierašanos… Tāpēc, neņem ļaunā, nevarēšu pat pavadīt tevi atpakaļ uz ostu… Mums jaturas labu gabalu vienam no otra, kamēr nepierādīsim, ka tie ir nolādēti meli… Še, palasi, kas par tevi sacerēts, — un Berlings izvelk no kabatas «Kristportas Kurjera» ekstraizlaidumu.

Izlasījis rakslu, Taimiņš iesvelpjas.

— Jā, tad jau gandrīz iznāk, ka šī sarkanā neļķe jānoslēpj kabatā. Ja nu kāds redzējis, ka tava meita metusi ziedus! — Taimiņš pajoko.

Viņš jau grasās atdot avīzi atpakaļ, kad pēkšņi skatiens apstājas otrajā lappusē. Liels sludinājums paziņo, ka šovakar varietē teātrī «Kristāls» notiks Eleonoras Krelles viesizrāde.

— Eleonora! — Taimiņš izsaucas.

Avīze izkrīt viņam no rokām.

* * *

Neona cauruļu burti uzliesmo, nodziest un atkal uzliesmo virs varietē teātra «Kristāls» spoži apgaismotā portāla. «Eleonora Krelle dzied un dejo»! Citas spuldzes — te dzisdamas, te atkal iedegdamās — uz jumta izveido dejojošas sievietes siluetu. Spuldžu samirkšķināšanās rada priekšstatu, it kā gaisīgais stāvs patiešām uzlidotu un atkal nolaistos.

Pagaidām zeltā tresotajam šveicaram nav ko darīt — ieradušies likai paši pirmie apmeklētāji, starp tiem Eleonoras pansijas saimniece, kas ar savu brīvbiļeti grib līdz galam izmantot izdevību pabūt tik greznā vietā.

Pie varietē teātra ieejas dežurē vēl divi cilvēki. Viens izliekas kādu gaidām. Tas ir Venstrāta rokaspuisis — vīrs ar rētu vaigā.

Otrais ir vecais Sērenss. Ar nodilušā uzvalka pacelto apkakli un pāri ausīm uzbīdīto apbružāto platmali sargādamies no vakara aukstuma, viņš stāv, pieslējies sienai. Večuks vēl nejūtas īsti vesels, bet, kā katrs darba darītājs, kura dienišķā maize atkarīga no dienas veikuma, izsalkuma spiests, tomēr atnācis savā ierastajā postenī. Tikko Sērenss ierauga mašīnu, kas nobremzē pie varietē teātra, viņš lec pāri dubļiem, lai pakalpīgi atvērtu durvis.

Atkal nekā! Streipuļodams Sērenss atgriežas pie sienas un atslej nespēkā drebošo muguru pret stabilo atbalstu. Roka pilnīgi automātiski satausta kabatā sējumiņu un saudzīgi noglāsta to. Tas ir Dantes «Dievišķīgās komēdijas» pirmizdevums — viens no viņa bibliotēkas lielākajiem dārgumiem. Lai cik žēl šķirties no šī retā izdevuma, Sērenss tomēr šodien to aiznesa uz antikvariātu. Taču te viņu gaidīja neveiksme — antikvārs pateica, ka tieši šis sējums jau esot, bet Kristportā par mazu, lai rastos divi tik dārgas grāmatas tīkotāji.

Taures signāls. Pārvarēdams nespēku, vecais Sērenss atkal atdalās no sienas, piesteidzas pie mašīnas un pakalpīgi atver durvis. Izkāpj Eleonora Krelle. Viņa tērpusies krāšņā, melnā skatuves tērpā. Virs tā uzmests baltais lietusmētelis, kurā viņai šovakar jāuzstājas. Patiesību sakot, Eleonorai butu jāpiebrauc pie aktieru ieejas, bet viņa nevar sev liegt prieku ienākt pa parādes durvīm namā, kura slieksni līdz šim varējusi pārkāpt tikai sapnī.

Eleonora nepazīst veco vīrieti, kas, padevīgi noliecis galvu, gaida dzeramnaudu. Bet viņa pazīst postu un trūkumu, kas apzīmogojis večuka izdilušo seju un saliecis plecus. Šajā vecajā vīrā viņa it kā redz savu pagātni un, ja šodien nebutu gadījies šis pēkšņais pagrieziens, vēl nožēlojamāko nākotni. Līdzjūtības pārņemta, Eleonora strauji atver rokassomiņu un iespiež Sērensa rokā prāvu naudas zīmi.

Brīdi Sērenss kā apstulbis raugās neticamajā bagātībā, kas guļ viņa plaukstā. Tad atjēdzies steidzas pakaļ Krellei un, panācis to pie pašām durvīm, nesakarīgi murminādams pateicības vārdus, savukārt kaut ko ieliek viņai saujā — Dantes sējumu.

— Neņemiet jaunā… Nekā cita man nav. Par jūsu labo sirdi… «Dievišķīgā komēdija».

Šveicars pārpratis situāciju. Domādams, ka vecais diedelē no aktrises naudu, viņš rupji atgrūž Sērensu.

— Laipni lūdzu! — Krelles priekšā izaudzis galantais varietē teātra īpašnieks. — Man prieks apsveikt jūs savā teātrī!

Viņš svinīgi paņem Eleonoru zem rokas un ieved vestibilā.

Krelle atskatās. Vecais Sērenss nekur vairs nav redzams.

Toties, pa pusei paslēpies aiz kādas kolonas, viņu uzmanīgi vēro vīrs ar rētu vaigā.

* * *

Vecais Sērenss nu varētu mierīgi doties mājās — pat spožākajos ziedu laikos viņam nekad nebija gadījies turēt rokā tādu summu. Tiesa, tagadējos laikos naudai vairs nav vecās, labās miera laiku vērtības, bet nav nekādu šaubu, ka, taupīgi dzīvojot, ar to varēs iztikt vismaz mēnesi. Jau iztēle vien, cik omulīgi "būs viņa istabā, kad kamīnā atkal sprakstēs bērza šķilas, silda un spārno.

Tomēr ieradums piekaļ pie vietas. Ieradums un nez no kurienes pēkšņi pamodusies kārība. Varbūt šodien ir viņa lielā diena, pasakainā veiksmes diena, kas cilvēka mūžā atgadās tikai vienreiz… Varbūt laimēsies atkal saņemt tādu summu, un tad varēs bez rūpēm dzīvot nevis mēnesi, bet divus trīs, iespējams, pat veselu pusgadu… Lūk, tuvojas vairāki jūrnieki. Ja viņi jau paguvuši iedzert, tad droši vien būs devīgi.

Padomju jūrnieki tiešām jau paguvuši iebaudīt pa dažam alus kausam. Diemžēl tas garšas un stipruma ziņā nevar sacensties ar «Rīgas gaišo», kur nu vēl ar slaveno Pilzenes alu, kas kuģa bufetē ir lielā krājumā. Tāpēc Čaikins, reizēm gan zaudēdams pareizo kursu svešo ieliņu sarežģītajā fārvaterā, neatlaidīgi stūrē uz ostas pusi. Arī pārējiem nav nekas pretī — ko sevišķu bez liekas valūtas pasāksi svešā pilsētā?

— Kā visīsākā ceļā tikt uz ostu? — motorists lauzītā angļu valodā vaicā Sērensam, kas pakalpīgi tuvojas grupiņai.

Tas nepagūst atbildēt, jo Čaikins pēkšņi skaļi iesaucas:

— Tavu brīnumu! — un rāda uz plakātu, kurā attēlota Eleonora Krelle.

— Kas tad? — motorists nesaprot.

— Sī dziedātāja, lūk, kas, — un Čaikins paskaidro:

— Stūrmaņa kajītē redzēju bildīti. Ļoti līdzīga…

— Nieki, — motorists atmet ar roku. — Iepatikusies cilvēkam aktrise, nu vazā līdzi pa pasaules jūrām, lai būtu ko acis pamielot. Andrejam virs kojas piesprausts vesels harēms. Laikam tāpēc miegā tā svaidās, nespēj izvēlēties…

— Tu te pārāk neizrunājies! — Andrejs bez niknuma piedraud.

— Nē, Taimiņš nav tāds, — Čaikins pašūpo galvu.

— Viņam līgava pazudusi. Un ja nu šī būtu tā pati?

— Tad tu domā, ka viņš talab mus pametis? — motoristam ataust gaisma. — Varēja taču pateikt kā cilvēks.

— Pag, pag, viņš kaut ko ieminējies par vecu paziņu… — Čaikins atceras.

Pārpratis jurnieku interesi par plakātu, vecais Sērenss iejaucas sarunā:

— Ļoti ieteiktu apmeklēt. Devīgs cilvēks nevar slikti dziedāt. Jus nenožēlosit.

Šai mirklī garām paiet omulīga izskata patukls vīrietis un uzmanīgi nopētī jūrniekus.

* * *

Varietē teātra pusapaļā, apzeltītā zāle ir tikpat bezgaumīga kā māksla, kuru te parasti izrāda. Galdiņu te krietni mazāk nekā «Jautrajā delfīnā», toties uzcenojums daudz lielāks, it īpaši alkoholiskajiem dzērieniem, kurus katrs apmeklētājs spiests pasūtīt. Ne velti īpašnieks vaļsirdības brīžos mēdz dižoties, ka viņam pietiek ar trim tādiem dzērājiem kā rēderis Kerzens, lai ar uzviju seglu visus vakara izdevumus.

Krelle jau sešus gadus dzīvo Kristportā, bet «Kristālā» bijusi tikai vienu vienīgo reizi — tajā sen aizmirstajā vakarā, kad Dīkrosis nolēma svinīgi apslacīt nupat saņemto pavalstniecību.

Krelle sērīgi pasmaida — toreiz vēl nebija galīgi zaudētas cerības, ka Dīkrosis viņu apprecēs, cerības uz savām mājām, ģimeni un pasi. Tikai vēlāk viņa saprata, ka tās īstenībā bija atvadas — nevar taču visu cienītais Kristportas pilsonis saistīt savu likteni ar šaubīgu bezpavalstnieci. Krelle Dīkrosim nekā nepārmeta, galu galā katram dzīvē ir savs ceļš. Tā ir viņas pašas vaina, ka pieķeršanās nu jau izbalējušai jaunības mīlestībai stūmusi arvien dziļāk nabadzības un pagrimuma muklājā.

Kas varēja domāt, ka pēc visiem šiem gadiem kāds negaidot pasviedīs virvju kāpnes, pa kurām var atkal rāpties uz augšu? Nav vēl zināms, kurp tās aizvedīs, bet izdevība jāizmanto, lai tur vai kas!… Pavērusi spraugu smagajā samta priekškarā, Eleonora lūkojas zālē. Publikas pagaidām nav daudz, bet visi ir solīdi ļaudis, Kristportas «krējums», nevis trokšņainie jūrnieki, kas skaļā balsī auro līdzi piedziedājumu.

Lūk, viesmīlis tuvojas galdiņam, pie kura slejas Kerzena varenais stāvs. Viņa kakls iežņaugls cietā apkaklē, tomēr jādomā, ka sejas sārtums drīzāk cēlies no iebaudītā konjaka. Uz viņa kaimiņu Zumeru alkohols iedarbojas pavisam citādi — jo glāzīte, jo tas kļūst skumjāks, kamēr beidzot pat sāk tīksmināties ar savu nelaimi. Trešais galdabiedrs ir Šviks, kura melnais tērps šeit liekas pilnīgi vietā. Spieķi, kas parasti palīdz ilustrēt katru vārdu, nācies nodot ģērbtuvē, tāpēc viņš ir mazrunīgs.

Lūk, Krelles dzīvokļa saimniece, kas par godu šim vienreizīgajam gadījumam iespīlējusi savas miesas Eleonoras zilajā tafta kleitā. Nekas, lai burza, lai plēš — rīt varēs pasūtīt daudz lepnāku vakara tērpu…

Un tad Krellei pamirst sirds — pašā priekšā viņa pamana varietē aktrisi, kuras fotogrāfijas visas šīs pēdējas nedēļas greznojušas «Kristāla» afišas. Laikam ieradusies paņirgāties par savu konkurenti, tāpēc tik cieši un nicīgi sakniebusi lūpas. Nekā laba nevēstī arī aktrises pavadoņa izskats, kurā pēc monokļa, rētām un militārās stājas viegli pazīt bijušu vērmahta virsnieku. Viņi sarunājas tik skaļi, it ka zinātu, ka ikviens vārds laupa Krellei šajā debijā lik nepieciešamo pašpaļāvību.

— Kas tā par Krelli? Pēc ģīmetnes spriežot, viņa sen jau vairs nav nekāda jaunā zvaigzne.

— Direktors izteicās, ka viņu protežē kāds naudasmaiss, — pavadonis paskaidro.

— Es netaisos apstrīdēt vīriešu gaumi, — aktrise augstprātīgi pasmīn. — Bet kāpēc mums jāmaksā par to, kas tikai viņam sagādā baudu?

Krelles skatiens klejo tālāk. Sieviešu kailie pleci mijas ar vīriešu frakām. Padomju jūrnieku formas tērpus viņa tomēr nekur neredz.

— Vai esi drošs, ka viņi atnāks? — atrāvusi kabineta durvis, Krelle uztraukti jautā Dīkrosim, kas runā pa tālruni.

Sienas no vienas vietas aplīmētas afišām, bet velti Eleonora meklē starp tām savu plakātu, un tas vēl vairāk sabojā viņas garastāvokli.

Dīkrosis, pamājis klusēt, turpina sarunu, kas atgādina ļoti vienpusīgu pavēļu apstiprināšanu: — Tiks izdarīts, doktor!… Labi, doktor!… Viss būs kārtībā, doktor!…

Nolicis klausuli, viņš paveras Krellē:

— Ko, tu vēl neesi pārģērbusies? Vai aizmirsi, ko tev piekodināju? Tev jāuzstājas katūna kleitiņā un vecā lietusmētelī. Un kur sarkanais lakats, par kuru runājām?

— Es tikai domāju… — viņa sastomās. — Vienkāršās kleitas viņi redz arī Krievijā. Bet šai ir tāds skaists izgriezums… un mugura… Kad pagriezīšos un novilkšu mēteli…

— Tipiska sieviešu psiholoģija, — Dīkrosis pasmīn. — Tavam izskatam jāmodina viņos simpātijas un līdzjūtība, bet tu taisies rikot modes skati ar striptīzu piedevām… Klausies, māsiņ, man savu rūpju diezgan. Ja nav citas kleitas līdzi, nogriez šlepi un aizpogā mēteli ciešāk, — viņš ar plašu žestu aizmēž visus iespējamos iebildumus un uzsvērti saka: — Dari, kā tev lieku, patlaban tā ir tava pēdējā cerība tikt uz zaļa zara.

* * *

Sakarsis pēc ašā gājiena, kas — par laimi! — īsti nejāva nodoties prātojumiem un minējumiem, Taimiņš atver varietē zāles durvis. Kara gados las bija vērmahta lokāls, tāpēc godīgie cilvēki mela ap teātri prāvu līkumu. Taču runāts par «Kristāla» greznībuarītoreiz tika daudz, tāpēc Taimiņš ir vīlies — ne tik provinciālu un mietpilsonisku viņš bija iedomājies skatuvi, uz kuras dzied viņa Eleonora. Bet patlaban tas nav galvenais, daudz svarīgāk uzzināt, vai viņš nav nokavējis.

Nogaidījis, kamēr norimst šķidrie aplausi, kas pavada burvju mākslinieku, Taimiņš vaicā viesmīlim:

— Sakiet, vai Eleonora Krelle jau uzstājusies?

— Vēl ne, — un viņš aizved Taimiņu pie brīva galdiņa pašā priekšējā rindā: — Konjaku vai šampanieti?

— Konjaku! Uz mana rēķina! — atbild Venstrāts, kas pienācis pie galdiņa. Pasviedis viesmīlim naudas zīmi, viijš palokās: — Atļausiet iepazīties — Venstrāts, komersants… Tas ir, bijušais komersants, pašlaik esmu Eleonoras Krelles impresārijs. Ticiel man, esmu glaimots, ka padomju jūrnieki interesējas par mākslu, — viņš, kā paskaidrodams, norāda uz Taimiņa formas tērpu. — Noras mākslu… īsts talants! — Karuzo brunčos! Tas ir, par musu…

— Jā? — Taimiņā cīnās dalītas jūtas. Vēl vakar viņš būtu bijis bezgala priecīgs, saticis cilvēku, kas var pastāstīt par Eleonoras dzīvi. Tagad gribas pabūt vienam, jo šķiet, ka atkalredzēšanās laime necieš nekādus lieciniekus. Bet Venstrāts, kā par spīti, netaisās aiziet, un neatliek nekas cils, kā piedāvāt krēslu.

— Tencinu, — un Venstrāts apsēstas. — Man allaž prieks sarunāties ar īstu mākslas cienītāju.

— Redzat, — Taimiņš izklaidīgi ielej sev konjaku, ko viesmīlis tikmēr paguvis atnest. — Eleonora Krelle jums laikam stāstījusi… Vārdu sakot, viņa ir no Rīgas… Un arī es esmu no turienes… Ļoti gribētu viņu satikt!… — Kādēļ reizēm tik sasodīti grūti izteikt viscilvēcīgākās jūtas?!

Aiz Venstrāta melnajām acenēm uzzib prieks. Viņš pašlaik izskatās pēc žņaudzējčūskas, kuras atplestajai rīklei tuvojas nohipnotizētais upuris. Atcerējies savu lomu, Venstrāts savelk seju laipnā smaidā.

— Esmu pārliecināts, ka Eleonora priecāsies. Viņa allaž cenšas satikties ar tautiešiem, kas var alvest sveicienus no dzimtās malas. Un es zinu, — Venstrāts pieliecas tuvāk, — tās nav tikai ilgas pēc dzimtenes. Viņai tur palicis mīļotais cilvēks. Nu jau drīz būs pagājis desmit gadu, bet sieviete laikam nekad nezaudē cerības, nespēj samierināties ar domu, ka… Bet ko es te pļāpāju! Es kļūslu indiskrēts… Jūs man piedosit… — viņš it kā apjēdz, ka sarunā ar pasvešu cilvēku tāda vaļsirdība nav vietā. — Uzrakstiet zīmīti, aiznesīšu starpbrīdī!

Izvilcis no kabatas piezīmju grāmatiņu, Taimiņš pēkšņi vairs nezina ko rakstīt. Tik daudz šajos gados sakrājies, ka šķiet pilnīgi neiespējami ietērpt to dažos sausos vārdos. Viņš izplēš lapiņu. Atskrūvē pildspalvu. Un aizvien vēl nezina, ko pavēstīt Eleonorai.

Skatuvē tikmēr turpinās priekšnesumi, kuros neviens neskatās. Divas puskailas akrobātes met kūleņus, vingro, un pat starmetēju mainīgie gaismas efekti nespēj kaut cik maskot viņu kalsnos ķermeņus. Vienīgais, kas ar interesi seko izrādei, ir Šviks.

— Ideālas figūras… zārkam! — viņš beidzot izsaka savu lietpratēja spriedumu.

— Nesaprotu, kāpēc doktors Borks lūdzis mūs noskatīties šo programmu, — Zumers žēlabaini čukst. — Man pašlaik prāts nemaz nenesas uz izpriecām.

Jau pēc vienas dejas zālē atkal nodziest gaisma. Orķestris ievada paskumju, smeldzošu melodiju. Bet priekškars neatveras. Biezā samta klusināta, palsajā pustumsā skan Krelles mazliet aizsmakusi, dziļā balss:

Tā kā lapa, ko mīda kājām, Ko pa notekām vēji nes, Tālu lālu no savām mājam Svešumā klīstu es.

Taimiņš pieceļas, ar visu ķermeni padodas uz priekšu. Tā ir Eleonora, balss, kuru viņš dzirdējis neskaitāmās bezmiega naktīs, ar kuru viņš sarunājies izmisuma brīžos, kādu dzīvē diemžēl pagadījies daudz: laivā, kad murgos katrs bangas grandiens pārvērtās zalvē; šķietamajā drošībā Kristportā, kad iztēlē rādījās esesiešu spīdzinātā Eleonora; filtrācijas nometnē, kad, skaitīdams stundas un dienas līdz kārotajam apvienošanās mirklim, viņš nekādi nespēja ieskaidrot, ka arī ārzemēs cilvēks var saglabāt neaptraipītu sirdsapziņu un atgriezties dzimtenē bez slepeniem nodomiem; jūrskolā pavadītajos gados, kad neprātīgās cerības velti cīnījās ar nojautu, ka tik un tā viņam neatļaus pašam meklēt ārzemēs pazudušo līgavu; melnajās dienās, kad no komandtilta nācās raudzīties nesniedzamos apvāršņos, kas atdalīja no mīļotās. Taimiņš nebija salūzis, bet saglabājis ticību sev un citiem cilvēkiem. Un, lūk, tagad tā attaisnojusies!

Aizmirsis, kur atrodas, Taimiņš neko neredz, pat nepamana, ar kādu apmierinātu sejas izteiksmi viņu novēro Venstrāts. Viņš dzird tikai Eleonoras Krelles dziesmu.

Priekškars lēnām atveras, atklādams tumšu ieliņu, pa kuru vējš dzen zeltainas, rudenīgas lapas. Atslējusies pret laternu, kuras vājā gaisma tikko kliedē blīvo tumsu, stāv Eleonora Krelle, tērpusies baltā lietusmētelī. Plecus apņem sarkans lakats. Seju gandrīz neredz, bet Taimiņš tāpat zina katru vaibstu, un viņam liekas, ka pazudušie gadi nav atstājuši it nekādu pēdu, ka Eleonora kļuvusi vēl daiļāka — par spīti nežēlīgajam liktenim, par kuru stāsta dziesma:

Svešās zemēs par nieka grašiem, Slēpjot asaras, dziedu es.

Manas ilgas pēc dzimtenes apvāršņiem plašiem Apslapē kaucošais džezs.

Jā, tā ir viņa Eleonora! Ne tikai āriene nav izmainījusies,arīraksturs palicis tas pats, palikusi tā pati uzticība mūža sapnim un mūža mīlestībai. Taimiņš jūt, ka, dziedot šo dziesmu, Eleonora ik reizi domās kavējusies Rīgā, pie viņa. Tagad nevajag lauzīt galvu par apstākļiem, kuru deļ Eleonora nav līdz šim atgriezusies dzimtenē, kuru dēļ nav padevusi ne mazāko dzīvības zīmi. Ar katru mirkli Taimiņā aug un nostiprinās pārliecība — viņiem pietiek aprunāties, un it viss atkal bus kā pirms desmit gadiem.

Krelle tikai dažas stundas mēģinājusi šo dziesmu, kuras pašsacerēto tekstu Dīkrosis pielāgojis pazīstamai melodijai. Un tomēr viņa skaidri apzinās, ka dzied labi, izjusti — šķiet, ka banālie vārdi likuši skanēt kādai aizmirstai dvēseles stigai, un tieši tas vērš izpildījumu sirsnīgu. Bet jau pec otra panta viņa pustumšajā zālē pamana saltumu, vienaldzību.

Kristportas publika garlaikojas.

— Es šai žanrā, protams, neesmu speciālists, — Zumers saka. — Bet nevaru iedomāties, ko doktors Borks grib ar to panākt.

Vīlusies arī mēbelēto istabu saimniece. Viņa jau pietiekami ilgi dzīvo šai pasaulē, lai saprastu, ka ar tādu dziedāšanu grūti gūt panākumus. Tiesa, Dīkrosis samaksājis mēnesi uz priekšu, bet kas būs pēc tam?

No sirds priecājas vienīgi varietē aktrise. No tādas konkurences tiešām nav ko baidīties. Iztēlodamās, kādus aplausus pati rīt izpelnīsies, viņa uzsmaida Krellei, taču tūdaļ apķeras un savelk seju sašutuma pilnā vaibstienā.

Taimiņam pat prātā neienāk izmantot nelielo pauzi, lai padotu Krellei kādu zīmi. Un tomēr Eleonora viņu ierauga. Ierauga, dziļi saviļņota, tuvojas skatuves malai, grib skaļi izkliegt savu laimi un nedabū ne skaņu pār lupām.

Orķestris atkārto piedziedājuma ievadu. Diriģents nervozē. Klausītāji ir nesaprašanā. Tikai divi cilvēki nemana, kas notiek visapkārt.

Un tad pēkšņi Krelles balss atgūst kādreizējo spēku. Tagad viņa dzied vienīgi Taimiņam, tagad var nerūpēties par apmeklētāju gaumi, par rītdienu, ko noteiks šodienas sekmes.

Kā kuģis, kas aiziet bojā,

Tevi saucu: Kur esi, draugs?

Taču zinu — tu tālu projām,

Velti sirds tevi sauks.

Un no jauna par nieka grašiem,

Slēpjot asaras, dziedu es.

Manas ilgas pēc apvāršņiem brīviem un plašiem

Apslāpē kaucošais džezs.

Eleonora stāv ar zemu noliektu galvu. Cik viegli notēlot dziesmas pirmajā daļā paredzēto izmisumu! Pieliek atcerēties visos pēdējos gados pārciestās nelaimes un pazemojumus. Un, kad orķestra pavadījums, kas pārvērties klusās vijoļu vaimanās, sitamiem instrumentiem un saksofoniem spēji ieslēdzoties, atkal pieņemas spēkā, viņa, gandrīz aizmirsdama, ka tā ir tikai skatuves loma, ieliek dziesmā gadiem krāto naidu.

Bet zinu: no pelniem reiz izšausies liesma.

Tai dienā, kad pilns būs mans mērs,

Es dziedāšu sarkanu naida dziesmu,

No debess līs degošais sērs.

Tad atmaksas uguns šo pilsētu svilinās,

Tad aizrīsies kaucošais džezs,

Kā sarkanu karogu debesīs zilajās

Šo lakatu pacelšu es!

Eleonora norauj no pleciem sarkano lakatu un pasviež gaisā. Pēkšņi iededzināto prožektoru spilgtajā gaismā tas patiešām šķiet plīvojam kā sarkans kaujas karogs. Sājā mirklī viņa pārliecināta, ka tieši ar šo žestu vajadzēja nobeigt dziesmu.

— Tā ir sarkano propaganda! — pēkšņi atskan kliedziens.

Vīrs ar rētu sejā pielec kājās un ar skaļiem svilpieniem ļauj vaļu labi tēlotam sašutumam. Viņam piebalso daži citi apmeklētāji.

Ievīstīdams Krelli, kas pat nejaudā palocīties, priekškars aizveras. Un vairs neatveras, jo zālē valda pilnīgs klusums. Tajā ar griezīgu disonansi krīt programmas pieteicēja vārdi, kurus viņš izkliedz ar ievingrinātu pacilājumu:

— Kā nākošo Eleonora Krelle dziedās padomju dziesmu «Demokrātiskās jaunatnes maršs».

— Viņa prātu zaudējusi! Šajā saspīlētajā politiskajā situācijā taču nedrīkst izpildīt tādas dziesmas. Baidos, ka viņai draud nopietnas nepatikšanas… — Venstrāts tēlo uztraukumu.

— Vai tiešām viņu var apcietināt? — Taimiņš nenotic un jau nākamajā mirklī pats pieļauj tādu iespeju.

Venstrāts neatbild. Viņš metas uz durvīm, kas savieno zāli un skatuvi.

Priekškars lēnām, it kā negribīgi pašķiras. Orķestris atskaņo ievadtaktis. Skatuve paliek tukša. Orķestris atkārto ievadu, bet Krelle aizvien vēl neparādās. Pēkšņi priekškars atkal aizveras. Zālē iedegas gaisma.

Taimiņš pielec kājās. Viņam blakus iznirst Venstrāts.

— Ātrāk! — Venstrāts mudina,

— Kas noticis?

— Policija! — Venstrāts čukst aizsmakušā balsī.

Taimiņš ar vienu lēcienu sasniedz durvis uz skatuvi.

Smešs un vīrs ar rētu vaigā draudīgi nostājas priekšā. Taimiņš gatavs ar varu izkarot sev ceļu. Venstrāts saķer viņa atvēzienam pacelto roku.

— Te mēs netiksim, tikai zaudēsim laiku, — Venstrāts velk Taimiņu sev līdzi. — Jāskrien apkārt! Uz aktieru izeju!

Apgāzis ceļā pagadījušos krēslu, uzdūries viesmīlim, kas tikai pēdējā mirkli pagūst izbalansēt ar glāzēm apkrautu paplāti, Taimiņš paskrien garām šveicaram. Nemanīdams, ka Venstrāts vairs neseko, viņš skrien apkārt ēkai — turp, kur vientuļa spuldze apzīmē aktieriem domāto izeju.

— Vai izrāde jau beigusies? — vecais Sērenss sauc viņam nopakaļ.

Atbildi nesaņēmis, viņš šļūcošiem soļiem dodas tai pašā virzienā — kas to lai zina, varbūt pēc spīdošiem panākumiem, par kuriem vecais Sērenss it nemaz nešaubās, dziedātāja bus vēl devīgāka…

…Dīkrosis bija rīkojies kā smalks psihologs. Plānodams savu provokāciju, viņš neatstāja novārtā ne mazāko faktoru. Pazīdams Taimiņa karstgalvību pēc Krelles nostāstiem un arī pats uz kuģa pārliecinājies par stūrmaņa šķautnaino raksturu, viņš nolēma to izmantot savos nolūkos. Varēja, protams, brīdināt Krelli un piespiest viņu piedalīties spēlītē, bet Dīkrosis, kas sevi uzskatīja par mākslinieku, mīlēja improvizāciju, ticēja, ka viss risināsies dabiskāk, ja dziedātāja patiešām noticēs briesmām un ar īstu izbīli balsī sauks palīgā. Inscenēdams apmēram tādu pašu situāciju kā vāciešu okupētajā Rīgā, Dīkrosis bija drošs, ka Taimiņš, daudz neprātodams par sekām, metīsies palīgā. Un gan jau viņš izdarīs kādu muļķību, kas ļaus rīkoties pēc patikas.

Tiešām viss noliek, kā paredzēts. Iztālēm Taimiņš ierauga Eleonoru. Divi Venstrāta tēvaiņi pašlaik iegrūž dziedātāju mašīnā, kuras numurs nosegts ar apvalku.

— Nora! Nora! — viņš kliedz, traukdamies uz priekšu.

— August! Palīgā! — atbild pa pusei apslāpēta balss.

Taimiņš jau gandrīz sasniedzis notikuma vietu. Šai mirklī viņu no mugurpuses saķer puisis golfa biksēs. Bet Taimiņš izraujas. Uzbrucēju ķer dūres sitiens pa zodu. Viņš sagrīļojas un, ar galvu atsities pret mašīnas sānu, noslīd zemē.

— August, sargies! — Krelle sauc no mašīnas.

Bet ir jau par vēlu. It kā tikai gaidījuši attaisnojošu ieganstu, pārējie Venstrāta rokaspuiši uzklūp Taimiņam, pēc īsas cīņas pieveic un ievelk automobilī. Pelēkā mašīna tūdaļ uzņem ātrumu un, gandrīz notriekusi no kājām veco Sērensu, aizjoņo ziemeļu virzienā. Pēc brīža tālumā izzūd sarkanais «stop» signāls, zem kura redzams numurs 00-2941.

Klusajā, tumšajā šķērsieliņā paliek tikai vecais Sērenss un apvalks, kas cīņas laikā nokritis no mašīnas numura plāksnes.

Beidzot kapteiņa darba diena ir galā. Izvadīti visi melnā kaviāra un īstās krievu vodkas tīkotāji — ostas pārvaldes darbinieki, karantīnas dienesta ierēdņi, muitas virsnieki un firmu pārstāvji, stividori un dispečeri, kas ieradās ar dažnedažādiem nevajadzīgiem papīrīšiem, lai tikai saņemtu tradicionālo cienastu un apmainītos pāris nekā neizsakošām frāzēm par laika prognozēm. Izvadīts arī franču kuģa kapteinis, kas gan dzēra vienīgi paša atnesto konjaku, toties uzplijās ar divdomīgiem komplimentiem par krievu navigācijas māku, kas devusi «Padomju Latvijai» iespēju apvest ap stūri streikojošos ločus. Šos nolādētos ločus, kas nez cik ilgi marinēs viņu šai dieva aizmirstajā Kristportā, kur pat nevar noskatīties puslīdz pieklājīgu rēviju.

Nu Akmens ir brīvs. Atjaunojis kajītē ierasto pedantisko kārtību, viņš uzmet skatienu sienas pulkstenim. Jau dažas minūtes pāri pusnaktij — lūk, kāpēc vairs nestrādā celtņi. Bet diena krāvēji rāvusies gods godam, nebūs nekāds brīnums, ja pēc divām dienām tilpnes būs tukšas. Jāuzzina, cik šodien paveikts, tad varēs likties uz auss.

Klājā viņš tūdaļ nojauš, ka noticis kaut kas ārkārtējs. Ne jau tāpēc, ka te joprojām pulcējas vai visa komanda, — kad svešā ostā nenāk miegs, vīri bieži vien kavējas laukā, lai pārspriestu pilsētā redzēto. Bet patlaban valda gandrīz ar roku sataustāma nomāktība. Sastājušies gar reliņu, jūrnieki lūkojas tuksnešainajā krastmalā un drūmi klusē. Nerunā pat Dubovs, kas citkārt būlu izmantojis izdevību pamācošai pārrunai par notikumiem kapitālistiskās zemēs. Nervozi sūkādams nodzisušo pīpi, pirmais palīgs staigā šurp turp. Ieraudzījis kapteini, mēģina mundri pasmaidīt, bet arī tas nespēj noslēpt, ka viņa seja pēkšņi izskatās veca un nogurusi.

— Kas lēcies?

— Nieki, — Dubova balss skan pārāk bezbēdīgi, lai varētu noticēt viņa jautrajai omai. — Taimiņš vēl nav atgriezies, un puiši nolēmuši viņu sagaidīt…

— Puiši nolēmuši, bet jūs pats vienkārši elpojat svaigu gaisu, vai ne? Krasta atvaļinājums viņam beidzas…

— Tieši pusnaktī — kā visiem pārējiem.

Kapteinis paskatās rokas pulkstenī.

— Tad vel nav ko sevišķi bažīties, — viņš vērīgi ielūkojas sava pirmā palīga acīs un pēkšņi saprot, kas satrauc Dubovu: — Kāds viņš bija, kad aizgāja? Vai pamanījāt kaut ko aizdomīgu?

— Tāds kā parasti, — Dubovs krata galvu. — Es jau nekā nesaku, bet Čaikins pieļauj, ka viņš varbūt privātas darīšanās aizkavējies…

— Kādas tur vēl privātas darīšanas? — kapteinis pamazām kļūst errigs.

— Vai kādreiz redzējāt līgavas fotogrāfiju, kas karājas Taimiņa kajītē?… Un tagad puiši stāsta, ka visa pilsēta pārplūdināta ar kādas dziedātājas fotogrāfijām… Esot ļoti līdzīga! Apzvērēt neviens nevar, bet Čaikins ir pārliecināts, ka tā pati vien ir!

Kapteiņa seja apmācas. Tas ir viņa trešais patstāvīgais reiss uz ārzemēm, bet Akmens jūt, ka īstā spēku pārbaude vēl tikai priekšā. Uzminējis, kādas rūpes nodarbina kapteiņa prātu, Dubovs mierina:

— Tūlīt atnāks un pateiks, ka pirms gulēt iešanas sagribējās iztukšot kausiņu alus.

— Tikai ne Taimiņš! — kapteinis pakrata galvu.

— Visos iepriekšējos raksturojumos viņš cildināts kā disciplīnas paraugs. Vīzu viņam neizsniedza pavisam citu iemeslu dēļ… — viņš pēkšņi kļūst domīgs.

— Brauc!

Pa krastmalas bruģakmeņiem lēkā kādas mašīnas starmetēju kūļi, ķer kuģa klāju un mirkli apžilbina Akmeni un Dubovu, tad slīd tālāk. Mašīna neapstājas pie «Padomju Latvijas».

— Aizdomīgi, — beidzot Dubovs atklāti izsaka savas bažas. — Ož pēc provokācijas… Papriekš šis raksts avīzē par Taimiņu, tagad viņš pats pazudis… Ja viņš līdz rītam nepārradīsies, būs jāziņo policijai.

— Ko tu ziņosi? Un ja te patiešām iejaukta sieviete?… Taimiņš reiz stāstīja, ka vēl arvien ļoti mīl savu līgavu. Jus taču viņu pazīstat — mazrunīgs, bet aizraujas! Ja šī dziedātāja ir Augusta bijusī līgava, es ne par ko negalvoju, lai mani jupis!

— Pieņemsim, ka jums taisnība… Tādā gadījumā viņš taču varēja mūs brīdināt, atsūtīt kādu ziņu, ka līdz rītam paliks pilsētā… — pēkšņi Dubovs triec dūri pret reiiņu. — Un ja tās ir lamatas?

— Lamatas? — Akmens nesaprot.

— Nūja! Iespējams, ka šis žurnālists par Taimiņu zina vairāk nekā mēs ar jums kopā. Un uz tā būvē savu provokāciju. Būs jagriežas pie policijas. Un, jo ātrāk, jo labāk!

— Lai pēc tam šis tips savā avīzē varētu apcelt mani. Nevis kapteinis, bet pārbijusies aukle, — pats īsti nezinādams, kas jādara, kapteinis tagad skaišas uz sevi.

Dubovs apliek viņam roku ap pleciem:

— Ek tu… Pārdzīvo? Patiesi?

— Un jūs ne?

— Nē, kapteini, vismaz ne tā, kā jums liekas, — Dubovs stingri nosaka. — Es nepārdzīvoju. Es pazīstu savus ļaudis. Un Taimiņu jo sevišķi. Vēl šodien esmu ar mieru galvot par viņu. Nekad, dzirdat, nekad nenoticēšu, ka viņš var… Pie velna! Pat negribas izrunāt šo riebīgo vārdu, ko pirms dažiem gadiem cilājām bez jēgas un bez iemesla!

— Kaut zinātu, kur viņš atrodas! — nevēlēdamies izrādīt savas bēdas, kapteinis strupi pagriežas un dodas uz savu kajīti. — Tikai nemodiniet mani, kad Taimiņš ieradīsies, — šos pēdējos vārdus viņš tīšu prātu saka tik skaļi, lai visi tos varētu sadzirdēt.

* * *

Arī pirms Noras mātes nāves Berlinga mājā nekad nebija īstas dienas kārtības, ģimenes locekļi gāja un nāca, un pat svētdienās tikai retumis izdevās apsēsties pie kopējā pusdienu galda. Vēlāk, kad otrā istabā iekravājās Gustavs, kura dežūras nesakrita ar Berlinga darba laiku, Nora vienkārši salika viņiem virtuvē produktus, ko paņemt līdzi jurā. Tagad vīriešiem pēkšņi vairs nebija, kurp iet, un varēja kopā ieturēt maltītes. Bet jau pirmās brokastis pārvērtās tādā kā kara apspriedē.

Novākusi lampu, kas prasmīgi atveido bāku, Nora lielajā istabā klāj galdu. Vienā stūrī Ērika Berlinga valstība — etažere ar kaudzēs sakrautām grāmatām, tālskatis, eļļas apmetnis, vecas navigācijas kartes. Otrs kakts nodots Noras rīcībā — rokdarbu galdiņš, šujmašīna, zem spoguļa vāze ar ziediem. Atvērtajā logā ziedoši jasmīna zari. Atgūlies uz dīvāna, Berlings šķirsta «Kristportas Kurjeru». Pēkšņi avīze iedrebas viņa rokās, un jau nākamajā mirklī Ēriks ir kājās.

— Gustav! — viņš kliedz tik skaļi, ka Nora gandrīz sasit kafijas kannu. — Gustav, vai tu lasīji?

Nepaguvis nomazgāt bārdas krēma putas, ieskrien Gustavs.

— «Pazudis padomju stūrmanis. Vai tādēļ, lai no pagrīdes vadītu loču streiku?» — Berlings skaļi lasa priekšā. — Un Lagad klausies tālāk: «Kā mums ziņo no drošiem avotiem, latviešu jūrnieks Augusts Taimiņš vēl aizvien nav atgriezies no krasta atvaļinājuma. Vakar viņš redzēts sarunājamies ar loču streika komitejas locekļiem, bet pēc tam pazudis bez vēsts. Ja atceramies, kur šis pats Taimiņš pirms desmit gadiem bija atradis patvērumu, nav grūti uzminēt viņa tagadējo atrašanas vietu. Loģiski risinot domu tālāk, nokļūstam pie vienīgā pareizā secinājuma: ja stūrmanis nolēmis uz visiem laikiem pagriezt muguru sarkano paradīzei, viņš būtu pieteicies policijā un deklarējis sevi par politisku bēgli. Bet viņš uzņem sakarus ar saviem vecajiem draugiem, kuriem tieši patlaban nepieciešams rūdīts aģitators un padomdevējs, nepieciešama nauda un varbūt pat vēl bīstamāki ieroči cīņai prel rēderiem un citiem mūsu valsts kārtības sargātājiem. Protams, vēl pāragri šai vielā pilnīgi noteikti apgalvot, jo iespējamas visādas nejaušības, tomēr mēs ceram, ka jau tuvākajos avīzes numuros varēsim sniegt mūsu lasītājiem šīs tumšās afēras galīgo atrisinājumu…» Nora, uz kurieni?

— Uzzināt patiesību. Uz «Padomju Latviju»!

— Tā tik vēl trūka.

— Tēvam taisnība, — Gustavs aizstājas Norai ceļā. — Tas tagad būtu tikai lieks pierādījums mūsu tā saucamajiem sakariem ar Kremli.

— Un jūs tiešām gribat salikt rokas klēpī? — Nora ir sašutusi. — Pamest vecu draugu nelaimē?

Berlings pat neuzskata par nepieciešamu atspēkot šo apvainojumu.

— Kur Augusts vakar tik pēkšņi aizlaidās? — viņš domīgi vaicā. — Ko viņš avīzē varēja tādu saskatīt? Vai mums vēl saglabājies vakardienas «Kurjers», sienāzīt?

Pēc brīža Nora atgriežas ar laikrakstu.

— Nu es visu saprotu! — viņa uzbudināti sauc. — Te taču skaidri un gaiši rakstīts — Eleonora Krelle!

— Kas par Krelli?

— Dziedātāja, kura vakar iesāka savas viesizrādes «Kristālā», — Gustavs paskaidro. — Man vēl likās…

Bet Nora neļauj viņam pabeigt:

— Eleonora Krelle, vai tiešām tu neatceries, tēt? Tā taču ir Augusta pazudusī līgava!

— Un man pēc fotogrāfijas šķila, ka tā ir tā pati, kas jau veselu gadu uzstājas «Pie jautrā delfīna».

— Kā gan tu tik smalki pazīsti ostas krodziņu dāmas?

— Nora! — Berlings apsauc meitu. — Atradusi īsto laiku rīkot greizsirdības scēnas… Labāk padomāsim, vai nevarēja šo sievišķi izmantot kā ēsmu, lai ievilinātu Augustu slazdos.

— Tas ir vienīgais izskaidrojums, — Gustavs piebalso. — Kā citādi viņa būtu pēkšņi sākusi dziedāt «Kristālā»?

— Sienāzīt, aizskrien uz varietē teātri un pamēģini uzzināt, vai Taimiņš tur nav redzēts. Gustavam derētu sazināties ar policiju — lai oficiāli deklarētu, ka arī mēs meklējam stūrmani, — Berlings pieceļas, pieiet pie loga un noglāsta jasmīna zaru. — Ziedi… Saule… Dzīve varētu būt tik skaista! Bet mums jānoņemas ar šiem netīrajiem provokatoriem. Pie joda! — viņš uzmauc galvā cepuri. — Jānoskalo īgnums ar kausiņu gaišā.

— Tad tevi varēs atrast «Jūrnieka glābiņā»? — vaicā Nora, vērdama durvis.

— Nē, šodien es atļaušos iegriezties viesnīcā «Korona», — Berlings noslēpumaini pasmaida.

* * *

Kristportas policijas priekšnieks ar visu savu stāju cenšas atgādināt, ka vairāk nekā divdesmit gadu bijis aktīvā dienesta pulkvedis, tomēr pat labi pašūtais mundieris nespēj slēpt pabrangu vēderu. Patiesības labad jāsaka, ka tas iemantots nevis laiskā, pārtikušā dzīvē, bet — tieši otrādi — Vācijā, kara gustekņu nometnē, kur tie, kas nenomira badā, uztūka no ikdienišķajām samazgu devām. Iecelts par pilsētas prefektu, viņš pirmajos pēckara gados mēģināja nesaudzīgi cīnīties pret dzimtenes nodevejiem un visiem, kas okupācijas laikā iedzīvojušies uz patriotu rēķina. Taču pamazām secināja, ka lā ātri vien var palikt bez posteņa un, kas vēl ļaunāk, bez vecumdienu pensijas. Vienīgais, kas viņa varā — raudzīties, lai Kristportā valdītu kārtība.

Tieši šādas rūpes patlaban nodarbina policijas priekšnieku. Raizes rada kutelīgā situācija, kurā viņš nokļuvis pēc padomju stūrmaņa mīklainās pazušanas. Ilggadīgā pieredze [auj noprast, ka šajā lietā iejaukti visai iespaidīgi spēki. Tomēr patlaban galvenais — neizrādīt savu satraukumu kapteinim Akmenim, kas ieradies pilnā formas tērpā, un mierīgajam, ironiskajam Dubovam.

— Mēs atnācām ar oficiālu paziņojumu, — kapteinis saka. — Lūdzam nekavējoties atbrīvot stūrmani Augustu Taimiņu.

Atbildes vietā policijas priekšnieks nospiež pogu.

— Ziņojiet! — viņš pavēl virsniekam, kas ienācis kabinetā, — vai šonakt aizturēts kāds padomju jūrnieks?

— Nebūt ne, priekšnieka kungs, — virsnieks sasit papēžus.

— Tā es jau domāju, — policijas priekšnieks atkal pievēršas kapteinim. — Kauliņus rīko angļi, amerikāņi, somi, kurš katrs turks, bet ar jusu krievu jūrniekiem šai ziņā nekad nav nekādu nepatikšanu.

— Tādā gadījumā viņš ir nolaupīts, — kapteinis mierīgi saka.

Policijas priekšnieks aiz pārsteiguma pat apsēstas:

— Pilnīgi izslēgts! Kristportā ir vismierīgākā pilsēta pasaulē…

— Un tomēr viņš pazudis tieši šeit, — Akmens atcērt. — Līdz šim stūrmanis Taimiņš nav atgriezies uz kuģa.

— Ja tik vien tas nelaimes! — policijas priekšnieks pavīpsnā. — Ir jau dzirdēts, ka jūrnieki trīs diennaktis pavada dāmu sabiedrībā… Esmu pārliecināts, ka kuģa atiešanas brīdī Taimiņa kungs pats ieradīsies.

— Pilnīgi izslēgts! — kapteinis neatlaižas. — Padomju jūrnieki nekad nepaliek pa nakti svešā pilsētā.

— Redzat, kungi, — priekšnieks runā vēl laipnāk, — tas, kā saka, ir jūsu iekšējā darīšana, kurā es nevēlos iejaukties. Pie mums ārzemju jūrniekiem ir pilnīgas tiesības uzkavēties pilsētā, cik viņiem tīk. Ja gribat, lai man būtu likumīgs pamats spert enerģiskus soļus, izsludiniet viņu par kriminālnoziedznieku vai par dezertieri, tad…

— Tā mēs tālu netiksim, — Dubovs iejaucas sarunā.

— Vai lasījāt šodienas «Kristportas Kurjeru»?

— Es avīzes nekad nelasu, — policijas priekšnieks atgaiņajās.

— Ļoti žēl. Tajā ir diezgan interesants raksts, kas jau pa gabalu smako pēc provokācijas. Jums derētu ar to iepazīties.

— Ko jūs, kungi, pie mums taču valda preses brīvība. Par laikrakstiem es neatbildu.

— Bet jūs atbildat par katru cilvēku, kas pazūd Kristportā, — kapteinis atgriežas apciemojuma izejas punktā.

— Darīšu visu, kas manos spēkos! Varat mierīgi aizbraukt, — un policijas priekšnieks pieceļas, lai atvadītos.

— Bez Taimiņa mēs nekur neaizbrauksim! — kapteinis paziņo.

Policijas priekšnieks atkal apsēstas:

— Bet jums nav tiesības šeit bez gala kavēties. Rit pabeigs izkraut jusu kuģi.

— Labi, mēs brauksim, — Dubovs negaidot ierunājas. — Tikko mums dos loci! — viņš uzsvērti pabeidz.

— Jūs taču atbraucāt bez loča! — policijas priekšnieks protestē.

— Kuģi vadīja Taimiņš. Atrodiet viņu, un mēs tūdaļ iziesim jūrā!

— Un pēc iespējas ātrāk, — kapteinis piebilst. — Pēc divām dienām Kristportā ieradīsies mūsu diplomātiskais pārstāvis. — Viņš pieliek roku pie cepures naga: — Uz redzēšanos!

Salti atvadījušies, Akmens un Dubovs iziet.

— Nu redzat, — kapteinis pēc brīža saka. — Gluži veltīgs gājiens.

— Nepiekrītu, — Dubovs pašūpo galvu. — Saruna ar policijas priekšnieku nostiprinājusi manī pārliecību, ka mums darīšana ar plaša vēriena provokāciju. Vēl vairāk, man ir nojauta, ka arī policijas priekšnieks to apzinās… Dievs zina, kādi pārsteigumi mūs vēl gaida Kristportā. Tāpēc būtu prātīgāk aizliegt mūsu puišiem kāpt krastā.

* * *

Ir jau gandrīz deviņi, bet Borks joprojām guļ gultā — kaut arī galvaspilsētas advokāts jūsmo par amerikāņu darba metodēm, tomēr agrīnā rīta stils viņam nav pielipis. Tas tomēr nenozīmē, ka zaudēts vērtīgs laiks. Sazinājies pa telefonu ar'galvaspilsčtu, aprunājies ar konsulu Freksu, devis šādus tādus rīkojumus, Borks tagad var mierīgi iepazīties ar rīta presi. Izšķirstījis kārtējo laikrakstu, viņš to nomet un sniedzas pēc piena glāzes.

— Lasījāt, Dīkrosi? — Borks vaicā žurnālistam, kas iekārtojies uz krēsla maliņas. — Debates par tirdzniecības līgumu ar Padomju Savienību sāksies pēc trim dienām. Mums jāpasteidzas.

— Ko drīkstu viņam apsolīt?

— Ko vien gribat. Rēderi, lai cik skopi būdami, šoreiz attaisīs naudas maku… Iekšā! — Borks sauc, sadzirdējis klauvējienus.

Ienāk Kerzens un Zumers, kas abi izskatās ļoti satraukti.

— Jūs mums zvanījāt, doktor Bork? — Kerzens iesāk.

— Bet varbūt mēs par agru? — Zumers bailīgi piebilst.

— Neesmu nevainīga meitene, kas sarkst par savu naktskreklu, — Borks ironizē. — Tagad nav īstais brīdis domāt par labo toni.

— Noticis kas ļauns? — Kerzens rēc.

Zumers ieķeras krēsla atzveltnē:

— Vai jums nav pa rokai kaut kas dzerams?

— Lūdzu! — Borks viesmīlīgi piedāvā pienu.

— Nē, nē… — Zumers atgaiņājas. — Vai jums tiešām nav kaut kas stiprāks? Es gan neesmu dzērājs, bet, noklausoties sliktas ziņas…

— Kāpēc sliktas? — Borka balss ir salda kā medus. — Nepārspīlēsim. Būs tikai jāapbruņojas ar pacietību. Ja lasāt avīzes, paši sapratīsit. Streiks var ieilgt.

— Gaidīt?! — Zumers šausmās iekliedzas. — Man ir dārgs katrs mirklis! Kāds nelietis jau sācis uzpirkt manus vekseļus!…

Ietrinkšķas tālruņa zvans. Pamājis Zumeram klusēt, Borks noceļ klausuli. Laikam atgadījies kas nopietns, jo pēkšņi Borks vairs nedomā par pieklājību.

— Kungi, palūgšu mani atvainot. Svarīga saruna.

Piecu minušu laikā Borks jau pilnīgi saģērbies. Tikai nevīžīgi sasietās kaklasaites mezgls liecina par zināmu steigu un nervozitāti.

Policijas priekšniekam ienākot, Borks tūdaļ saprot, ka saruna nebūs visai patīkama.

— Atnācāt pateikt, cik priecīgs un glaimots esat, ka ierados jūsu Kristportā, vai ne? — Borks tūdaļ pāriet uzbrukumā. — Ko varu darīt jūsu labā, prefekt?

— Man nupat bija ļoti neērta tikšanās ar padomju kuģa kapteini. Pazudis viņa stūrmanis un…

— Kāpēc jūs man to stāstāt? — Borks pasmīn. — Es taču neesmu iekšlietu ministrs, pagaidām vēl ne…

Policijas priekšnieks nolemj ignorēt šo neslēpto draudu.

— Nespēlēsim paslēpes! Man nepatīk, ka Kristportā iebraucis policijai labi pazīstamais Venstrāts. Man nepatīk, ka jau dažas stundas pēc viņa iebraukšanas bez vēsts pazūd padomju stūrmanis. Vēl mazāk man patīk, ka Venstrāts pirms tam bijis pie jums. Un man ļoti negribas sasaistīt šīs trīs parādības.

— Tad nedariet to, — Borks ir pati laipnība. — Es vispār nevienam neieteicu darīt to, kas var beigties ar nepatikšanām. Pēc trim dienām es būšu iekšlietu ministrs. Vai tiešām jūs neinteresē, kas tad sēdēs Kristportas prefekta krēslā?

— Mani interesē likums un kārtība.

— Neizliecieties, prefekt. Ja jūs nedrebētu par savu silto vietiņu, tad nenāktu pie manis, bet jau sen būtu atklājuši savas kārtis «Padomju Latvijas» kapteinim… — Pamanījis, ka viņa vārdi ķēruši policijas priekšnieku vārīgākajā vietā, Borks apžēlojas: — Labi, atvieglošu jūsu stāvokli. Man vajadzīgas divas dienas. Pēc tam nodosit kapteinim šo stūrmani… Kaut gan nedomāju, ka viņš to vairs gribēs…

— Divas dienas?… Tas ir beidzamais termiņš! — un policijas priekšnieks pieceļas. — Citādi būšu spiests pats atrast šo nolādēto Taimiņu.

* * *

Šķērsodams viesnīcas vestibilu, policijas priekšnieks pa bāra atvērtajām durvīm ierauga Berlingu. Mirkli vilcinājies, viņš apsēstas blakus.

— Mednieku rūgto, — viņš pasūta bārmenam, tad ar smaidu uzlūko loča alus kausu. — Uz algas paaugstinājuma rēķina? Jūs esat optimists, Berling.

— Vai arī lētticīgs, — Berlings smaida viņam pretī.

— Izlasīju rakstu «Kristportas Kurjerā» un tagad ceru, ka šos izdevumus segs Maskava… Starp citu, priekšnieka kungs, ja gribat atrast Taimiņu, varu pakalpot ar dažiem aizrādījumiem.

— Dienesta sarunas — tikai dienesta telpās, — policijas priekšnieks saka oficiālā balsī. — Bet privāti varu savukārt pakalpot ar labu padomu: piesargieties!

— No kā?

— No doktora Borka.

Tikko policijas priekšnieks aizgājis, bārā iesteidzas Nora. Iebāzusi degunu policijas priekšnieka glazē, viņa saviebjas:

— Cik rūgta susla!

— Atbilstoši noskaņai, — Berlings pasmīn. — Mūsu prefektam pašlaik arī nav pārāk salda dzīve… Vai ko uzzināji?

— Viņš tiešām bija Krelles izrādē, — Nora stāsta.

— Bet aizskrēja, tikko tur iesākās šis tracis… Ko tev pateica Knuts?

— Kas par traci? — Berlings jautā atbildes vietā.

— Dažiem Krelles dziesmas likās revolucionāras, un viņu aizveda.

— Apcietināt jau pie mums apcietina… — Berlings pašūpo galvu. — Bet varietē dziedātāju… Vai tu esi pārliecināta?

— Ļauj taču mierīgi izstāstīt… Aizskrēju pie vecā Sērensa, viņš mūžīgi nīkst pie «Kristāla» ieejas… Aprakstīju Taimiņa ārieni. Un ko tu domā? Augusts aizbraucis tai pašā mašīnā, ar ko aizvesta Krelle, Vecis gan stāsta, ka abus iesēdinājuši ar varu.

— Kas par mašīnu?

— Liela, tumši pelēka, ar galvaspilsētas numuru.

— Tā jau domāju, — Berlings uztraukti pieliecas tuvāk. — Tajā vakar atbrauca daži šaubīgi tipi. Viens no tiem prasīja Knutam, kurā istabā dzīvo Borks.

— Vai Knuts zina numuru?

Berlings noraidoši pakrata galvu.

— Numuru viņš neiegaumēja. Un pēc tam šī mašīna vairs te nav rādījusies.

— Jāziņo policijai, lai meklē, — Nora jau ir kājās.

— Nav vērts, — Berlings viņu aiztur. — Policijas priekšnieks pietiekami skaidri licis saprast, ka uz viņa palīdzību mums nav ko cerēl. Baidās pazaudēt posteni. Mašīna un Taimiņš jāatrod mums pašiem. Ek, ja zinātu tās numuru!

— Es vēlreiz aprunāšos ar veco Sērensu, — Nora apsola.

Vecais Sērenss nemaz nav pārsteigts par Noras atkārtoto apciemojumu.

— Tu laikam smiesies, bērns, — viņš it kā atsāk nupat pārtrauktu sarunu, — bet man atkal jāsaka: manos laikos musu Kristportā tādas lietas nebija iespējamas. Pilsētas centrā nolaupīt cilvēku — tas varēja atgadīties tikai amerikāņu filmās, — pēkšņi viņa pierē ievelkas dziļa grumba. — Pag, pag, tieši Amerika man iešāvās prātā, kad raudzījos pakal mašīnai…

— Sērensa kungs, — Nora mēģina viņu pārtraukt, — vai tiešām jūs neievērojāt numuru? Bez tā mūsu izredzes līdzinās nullei.

— Nullei? Tagad atceros, — vecais Sērenss sarauc: pieri. — Mašīnas numurs iesākās ar nulli, pat ar divām. Bet tālāk? — kādu brīdi viņš sasprindzināti domā, tad nopūšas: — Skleroze, ko lai dara?… Zinu tikai, ka nospriedu, cik labi būtu, ja pirms pieciem gadsimtiem atklāto Ameriku varētu atkal aizklapēt ciet… Kaut gan, — viņa acis iemirdzas, — amerikāņi reizēm dod tīri pieklājīgu dzeramnaudu.

— Sērensa kungs, — Nora ir tuvu raudām. — Pamēģiniet labāk atcerēties mašīnas numuru.

— Tieši to arī daru. Bet man uz skaitļiem allaž bijusi vāja atmiņa, — vecais Sērenss bezcerīgi pašūpo galvu. — Pamēģināsim ar loģiku. Kāpēc man toreiz ienāca prātā tieši Amerikas atklāšana? Vai neatceries, kurā gadā tā atklāta?

Viņš pieiet pie grāmatu plaukta un atšķir biezu enciklopēdijas sējumu, kuru tikai smaguma dēļ vēl nav aiznesis uz antikvariātu.

— Četrpadsmit deviņdesmit divi, — Sērenss murmina. — Nē, šis skaitlis man diemžēl nekā nesaka…— Grasīdamies nolikt grāmatu atpakaļ, vecais Sērenss ierauga skaitli virs plaukta novietotajā spogulī un pēkšņi sastingst. Tad priecīgi iesmejas: — Nu es zinu, kāpēc nolēmu, ka ar Ameriku jāizrīkojas otrādi — nevis vēlreiz jāatklāj, bet jālikvidē.

Parasti tik apķērīgā Nora joprojām nekā nesaprot.

— Tad es iešu, — viņa pastiepj vecajam Sērensam roku. — Ja tomēr gadās atcerēties numuru…

— Kā? Esmu to jau atcerējies… Kaut tikai neaizmirstos, — un viņš mazliet trīcošiem pirkstiem velk uz avīzes malas: 00-2941.

— Cik vienkārši, vai ne? Amerikas atklāšanas gads, tikai ačgārnā kārtībā, — vecais Sērenss apsūdzoši paceļ roku. — Nolaupīt cilvēku mūsu Kristportā, kur tas dzirdēts?!

* * *

Pusstundu vēlāk Nora jau atrodas darba biržas priekšā, kur šai laikā parasti pulcējas bezdarbnieki. Bet šoreiz it nevienam neizdodas atrast kaut sīkāko iespēju nopelnīt — ierēdnis visās darba piedāvājumu ailēs vienaldzīgi ieraksta treknas nulles.

— Atkal nekā, — kāda sirma sieviņa vīlusies nopūšas. — Un tieši tagad lieks grasis tā noderētu.

— Pagaidiet, — Nora saka. — Drīz noslēgs tirdzniecības līgumu ar… — nepabeigusi teikumu, meitene ātri izlaužas no burzmas. Garām pabraukuši tumši pelēka mašīna. Nora pavada to skatieniem un vīlusies aizgriežas.

— Numurs ir cits.

Viņa šai brīdī nav vienīgā, kas meklē Venstrāta mašīnu. Gustavs jau instruējis daudzus paziņas un patlaban pamāca sirmu loci:

— Tikko ieraudzīsi, iegaumē, kas un uz kurieni brauc.

Locis pamāj ar galvu:

— Pelēka, vai ne?

— Pelēka… Divas nulles, divdesmit deviņi, četrdesmit viens.

Drīz meklēšanā iesaistīta gandrīz puse pilsētas. Zīmītes ar mašīnas numuru izdalītas auklēm, kas pastaigājas ar bagātnieku bērniem, pastniekiem, laikrakstu pārdevējiem, lupatu vācējiem, visiem, kas dienu pavada parkos un ielās. Tikai pievakarē vecais piena izvadātājs Tomass ziņo, ka redzējis mašīnu piebraucam pie radio darbnīcas. Nora un Gustavs tūdaļ dodas ceļā. Viņiem palaimējas — mašīna ar numuru 00-2941 vēl stāv radiodarbnīcas priekšā.

— Es tūlīt būšu atpakaļ, — Gustavs pačukst, un, pirms meitene pagūst iebilst, viņš jau pazudis.

Paslēpusies kādā pavārtē, Nora redz, kā no tirgotavas, stiepjot lielu uztvērēju, iznāk Smešs, iekāpj mašīnā un aizvelk pakaļējā lodziņa aizkarus. Tūlīt automobilis uzņems gaitu, un viņai vajadzēs bezspēcīgi nolūkoties tam nopakaļ. Bet tieši tai mirklī, kad pelēkā mašīna iegriežas šķērsielā, no otras puses iznirst vecs, nolietots «Fords», kuru vada Gustavs.

— Ātrāk! — skubina Nora, apsēzdamās Gustavam blakām.

Tusnījot un tarkšķot vecais «Fords» seko pelēkajai mašīnai. Bet, izkļuvuši uz šosejas, tā paātrina gaitu un drīz vien izzūd skatieniem.

— Mēs viņus nemūžam nepanāksim, — Nora bēdājas.

Sadzirdējis lokomotīves svilpienu, Gustavs pasmaida:

— Dzirdi? Tuvojas vilciens. Noķersim pie pārbrauktuves, — un viņš lik strauji nospiež akseleratoru, ka Nora gandrīz izveļas ārā.

Tiešām, pie nolaistā šķērskoka pelēkā mašīna spiesta gaidīt. Taču šeit šoseja ved kalnup, un šis kāpiens vecajam «Fordam» diez vai pa spēkam. Ieraudzījusi, ka šķērskoks paceļas, Nora metas pakaļ pelēkajai mašīnai un uzrāpjas pakaļgalā.

* * *

Pelēkā mašīna piestāj pie divstāvu savrupmājas ar apdrupušām kolonām, ko apjož sen nekopts dārzs ai simtgadīgiem ozoliem un cieši saaugušiem krūmiem. Tā vien šķiet, ka te gadiem ilgi naviens nav spēris kāju. Un arī māja. spriežot pēc žalūzijām, kas aizklāj visus logus, liekas tukša.

Tomēr šis iespaids ir maldīgs. Tikko Smešs piezvana pie dēļu vārtiņiem, no krūmiem iznirst cilvēks golfa biksēs. Iebāzis roku aizdomīgi uztūkušajā svārku kabatā, viņš paskatās caur «actiņu», tikai tad, pazinis nācēju, atver.

— Nes taisni augšā, — viņš saka Smešam. — Tur patlaban vienīgi tā vecā ragana.

Smešs iestiepj uztvērēju istabā, kas, iespējams, kādreiz bijusi gaiša un mājīga. Tagad mēbeles klāj bieza putekļu kārta, no popējuma vietām izlīdušas jūras zāles. Pa sen nemazgātajiem logiem iespiežas rieta palsā gaisma. Tos velti pūlas atvērt sirma strādnieku sieviņa priekšautā un lakatiņā.

— Atbrīvojiet vietu! — Smešs pavēl, ar zodu norādīdams uz galdiņu blakām noplīsušajam dīvānam.

Vecā sieviņa pat nepagriež galvu.

— Tfu! — Smešs sirdīgi nospļaujas. — Alkal piemirsās, ka šī vecā ragana ir kurlmēma. Venstrāts mani ar savu konspirāciju vēl novedīs kapā.

Novietojis aparātu uz dīvāna, viņš ar kabatas lakatu noslauka sviedrus, tad izvelk savu blašķi. It kā to vien gaidījusi, sirmā vecīte atraujas no loga, izņem no priekšauta kabatas degvīna glāzi un, laipni smaidot, pasniedz to Smešam.

— Vienīgais cilvēks, kas mani šeit saprot, — viņš norūc, piepildīdams glāzi līdz malām. — Uz tavu veselību, skuķīt!

Sirmā sieviņa grib ko pateikt, bet dzirdama tikai neskaidra bubināšana.

— Ir jau labi, — Smešs pastumj to uz durvju pusi. — Un tagad aidā… feirāms… bai-bai… — viņš ar nepārprotamu žestu izraida apkopēju.

… Izlikdamās, it kā šosejas malā plūktu puķes, Nora nu jau veselu stundu novēro savrupmāju. Pēc tam kad aizbrauca pelēkā mašīna, aiz sētas vairs nemana nekādas dzīvības pazīmes, un meitene sāk šaubīties, vai vispār vērts te nīkuļot. Bet bez Gustava viņa nevar izšķirties, ko darīt.

Pēkšņi Nora sastingst — vārti atveras, sarga pavadībā iznāk sirmā apkopēja.

— Tā taču… — viņa satraukti čukst. — Nu, protams… Tā ir Anša vecāmāte! — pārliecinājusies, ka sargs atkal pazudis, Nora pieskrien pie apkopējas.

Atjēdzies pec apdullinošā zvēliena pa galvu, Taimiņš ilgi nespej saprast, kur atrodas. Caur nolaisto žalūziju režģiem spiežas austošā rīta krēslainā gaisma, un pirmajā mirklī šķiet, ka viņš pamodies savā kojā. Bet kāpēc tad kajīte pēkšņi tik plaša, no kurienes lajā šie milzīgie peļu apgrauztie ādas klubkrēsli, ozola skapji ar biezam grāmatām, briežu ragi pie sienas?

Taimiņš uzraušas sēdus, bet tūdaļ, skaļi vaidot, atkal atkrīt atpakaļ. Tikai pēc laba brīža pakausī aprimst sāpes. Piesardzīgi atvēris sūrstošās acis, viņš palūkojas apkārt. Jādomā, ka šī istaba kādreiz bijusi turīga cilvēka kabinets, skaidrs arī, ka te jau labi sen neviens nedzīvo. Un pavisam nepārprotami redzams, ka tā nav policijas ieslodzījuma kamera. Un tādā gadījumā…

Taimiņš izmisīgi cenšas atcerēties vakardienas notikumus. Tomēr pavediens atkal un atkal izslīd — šķiet, ka atmiņa atsacītos saaust atsevišķās apziņas driskas viengabalainā audeklā. Turklāt kūtro smadzeņu uzburtās, miglainās gleznas ir tik fantastiskas, ka tās drīzāk iederētos mānīgā sapnī nekā skaudrā īstenībā… Avīze ar sludinājumu «Eleonora Krelle dzied un dejo»… Un tad viņa pati… Kaut kāds impresārijs, kas pateica, ka Nora apcietināta… Un tālāk?… Ak tā, viņš taču meties Norai palīgā, skrējis pa tumšu ielu, garu kā visas lietuvēna lakas, kādas nācās mērot murgu pilnās naktīs… Bet šoreiz viņš tomēr sasniedza mašīnu, kurā sēdēja Nora, un tad… Tad vairs nebija nekā. Nekā, atskaitot šo svešo telpu un lādas galvassāpes, it kā viņš viens būtu izdzēris veselu mucu Jamaikas ruma.

Lēnām, izvairīdamies no straujākas kustības, Taimiņš pieceļas, pieiet pie durvīm, nospiež rokturi. Durvis ir aizslēgtas. Un tik biezas, ka vismaz pagaidām velti cerēt, ka izdosies tās izlauzt.

Viņš paceļ žalūzijas un tikai tagad saprot, ka atrodas mājas otrajā stāvā. Lejā plešas liels dārzs ar savvaļā augošiem krūmiem. Šķiet, ka tajā nav nevienas dvēseles. Bet tikko Taimiņš paver rūtis, no sētas pavēņa iznirst vīrietis ar pierē uzbīdītu platmali un draudoši paceļ pistoli. Nav nekādu šaubu, ka viņš šaus bez atkarlola brīdinājuma.

Tātad viņš tomēr ieslodzīts. Bet kur? Un par ko? Kas tādā gadījumā noticis ar Eleonoru? Visi šie dažādie jautājumi tik strauji mācas virsū, ka bezcerīgi uzreiz rast tiem atbildi. Jāmēģina pēc kārtas. Iegrimis smagās pārdomās, Taimiņš staigā no vienas istabas sienas līdz otrai. Nu jau viņš spējīgs domāt kaut cik sakarīgi. Bet vieglāk no tā nepaliek, jo katra minējuma galā uzpeld viens un tas pats nolādētais «kāpēc?». Laikam taču tāpēc, ka nezināmam ienaidniekam no viņa kaut kas vajadzīgs. Kaut kas tāds, kura dēļ bija nepieciešams izolēt viņu no biedriem, ievilināt šajās lamatās, sarīkot visu šo provokāciju. Kaut kas tāds, ko var sniegt tikai viņš, vienīgais kuģa komandā, ciUīdi nebūtu vērts iejaukt šai spēlītē Eleonoru…

Taimiņš spēji apraujas. Viņa seja savelkas dzijās rievās. Bet ja nu Eleonora ir nevis tāds pats upuris kā viņš, bet līdzdalībniece šajā afērā? Nē, tas nav iespējams! Taimiņš vienkārši atsakās tam noticēt. Bet prāta balss, pārvarējusi jūtu valni, neatlaidīgi urdina: «Ko tu zini par savu Noru? Desmit gadu jūs bijāt šķirti. Jūsu starpā bija ne tikai robežas un robežsargi, betarīnepārvarama plaisa starp diviem pasaules uzskatiem, starp diviem dzīves veidiem. Kāpēc tu esi tik drošs, ka arī viņa saglabājusi tīru kādreizējo mīlestību, ka viņa vispār vēl ir tā pati Nora? Cilvēkam, kas visus šos gadus nav atradis ceļu pie tevis un, ja ne pie tevis, tad vismaz uz dzimteni, droši vien piemērojama gluži jauna mēraukla. Kristportas mēraukla! Tikai tā palīdzēs tev saprast notiekošo un vēl sagaidāmo, palīdzēs sveikā atgriezties pie savējiem uz kuģa…»

Kad durvīs noskrapst slēdzene, Taimiņa rīcības plāns ir gatavs — pirmām kārtām jānoskaidro spēku samērs, jāuzzina, vai viņam jācīnās tikai par sevi vai an par Eleonoru.

Stumdams sev pa priekšu bīdāmu galdiņu, piekrautu ar zviedru virpuļplati un dažādiem traukiem, ienāk Smešs. Viņš pat nepalūkojas gūsteknī, jo alkatīgais skatiens piekalts galdiņa stikla skapim, kur visādās krāsu atēnās laistās pudeles.

— Sveiks, uz jūsu veselību! — viņš līksmi sauc. un tad tikai attopas. — Piedodiet, gribēju vaicāt: kā ar jūsu veselību?

Nopētījis Smešu, Taimiņš tūdaļ saprot, ka šis cilvēks ir tikai padotais. Bet var būt, ka tieši no tāda dzērāja izdosies kaut ko uzzināt. Tādēļ viņš ātri maina iepriekšējo nodomu nekā neēst un nedzert, pirms nav atbrīvots.

— Varbūt ieturēsim brokastis kopā? — Taimiņš piedāvā un sniedzas pēc kafijas kannas.

— Es taču neindēšu sevi ar kofeīnu, — Smešs neliekuļotā sašutumā noraida un, it kā baidīdamies, ka neviens viņu nelūgs, ielej tasītē paprāvu akvavīta devu. — Es vienmēr apgalvoju, ka šņabītis no rīta derīgāks nekā rūgušpiens pirms gulēt iešanas…

— Dziedātāja jums laikam arī piedāvāja? — sīkiem malkiem dzerdams kūpošo kafiju, Taimiņš vaicā mazliet aizsmakušā balsī.

— Vai tad mūsu laikos sievietes vēl protas? —Smešs saviebjas. — Visu tikai sev! Tāpēc jau es līdz šai dienai staigāju vecpuišos…

Vairāk no viņa pat ar visviltīgākajiem jautājumiem nekā neizviiināsi. Tātad arī Krelle atrodas šai mājā. Bet kāda lomā — gūsteknes vai ienaidnieces?

Smešu pasauc vīrs ar rēlu vaigā. Drīz pēc viņu aiziešanas durvis atkal atveras. Smešs ielaiž Venstrātu.

— Jus? Kā jus te nokļuvāt? — Taimiņš vaicā ar č) izdomām.

— Apmēram tādā pašā ceļā kā jūs. Mani ar varu iesēdināja mašīnā, aizsēja acis un atveda šurp. Viņi uzskata, ka esmu vispiemērotākā persona sarunām ar jums. Sākumā protestēju, bet tad sapratu, ka vienīgi es varu izglābt Eleonoru… Viņai draud lielas briesmas! Kāds talants! Man bija grandiozi nodomi!… Bet tagad viss pagalam! — turpinādams tēlot Krelles impresārija lomu, Venstrāts satraukti soļo pa istabu.

— Viņa pilnīgi apjuka, kad ieraudzīja jūs! Vai tad drīkst dziedāt tādas dziesmas?! Un tad vēl iejaucāties jūs, cilvēks, kas atbraucis no dzelzs aizkara tās puses. Vienam jūs tik maktīgi iekrāvāt pa žaunām, ka viņš arvien vēl ir pēc tāda uzsildīta miroņa… — Venstrāts pats nemana, ka noslīdējis līdz ierastajam žargonam.

— Vārdu sakot, zināmās aprindās uzskata to par iejaukšanos šīs valsts iekšējās lietās.

— Manuprāt, tā ir policijas darīšana, — Taimiņš iebilst.

— Pie mums policija ar politiku nenodarbojas, — Venstrāts šādam jautājumam jau sagatavojies.

— Cilvēki, kam ir daudz lielāka teikšana, lika man saprast, ka Krellei kā Maskavas aģentei draud ļoti nopietnas nepatikšanas… — Venstrāts tramīgi paskatās pulkstenī. — Man atļāva tikai piecas minūtes. Pa šo laiku mums jāvienojas.

— Muļķības! — Taimiņš izsaucas. — Viņa ir tāds pats aģents kā es.

— Nesakiet vis, Taimiņa kungs! — Venstrāts izvelk no kabatas cigāru. Nokodis galiņu un izspļāvis to, viņš aizsmēķē. — Paskatīsimies, kā tad sanāk. Kristportā vienā un tai pašā dienā iebrauc Krelle un jūs. Vēl vairāk: ne agrāk un ne vēlāk sāk streikot loči. Tai pašā vakarā viņa publiskā vietā musina teātra apmeklētājus, bet jūs laižat darbā dūres. Pamēģiniet kādam iestāstīt, ka tā ir nejaušība!…

Tiešām, apsūdzība ir lietpratēju darbs. Lai cik absurda būdama, ja to prese skaļi izreklamēs, šī versija var iespaidot dažu labu. Pilnīgi pietiek atcerēties vakardienas rakstu «Kristportas Kurjera» ekstraizlaidumā.

— Ko varu darīt?

— Pilnīgi paļauties uz mani, — Venstrāts ir priecīgi satraukts. — Es esmu neitrāla persona. Man svarīgs tikai viens — ātrāk jāglābj Eleonora Krelle. Ja viņa šovakar nevarēs uzstāties teātrī, soda nauda par kontrakta laušanu mani izputinās.

— Un kā jūs to iedomājaties?

— Viņi pieprasa, lai jūs atklāti nožēlotu savus grēkus.

— Skaidrs! — Taimiņš izgrūž caur zobiem. — Teksts droši vien jau sacerēts un man tikai jāparaksta.

— Jā, — Venstrāts izvelk no kabatas papīru. — Viņi lūdza mani iepazīstināt jus. Tikko būsit parakstījuši, Eleonoru atbrīvos. Jūs, protams, arī. Jūsu rīcībā tiks nodota summa, kas nodrošinās jūs abus līdz mūža beigām. Atlikumu varētu izmantot Eleonoras turnejas rīkošanai. Viņa jau sen sapņojusi par uzstāšanos Parīzē. Londonā, Maskavā. Tāds talants! Mūsu valstī neprot cienīt lielus māksliniekus.

Taimiņš izrauj lapu no Venstrāta rokas.

— Tā, tā, — viņš murmina. — Man jāpaziņo, ka ierados Kristportā, lai vadītu loču streiku un organizētu nemierus…

— Ne jau labprātīgi, — Venstrāts aizrāda samtainā balsī. — Tur teikls, ka uzņēmāties šo misiju, lai tādā ceļā izkļūtu no sarkano paradīzes.

— Tie ir nolādēti meli!

— Nu protams, meli, — Venstrāts steidzīgi piekrīt. — Nekrietna šantāža! Bet kas liedz jums cīnīties ar tiem pašiem ieročiem? — Venstrāts bažīgi atskatās un pāriet uz čukstu: — Parakstīsit, pievāksit naudiņu, bet vēlāk, kad Eleonora un pats būsit drošībā, paziņosit, ka šis raksts izspiests no jums, tā sakot, ar pistoli rokā. Esmu gatavs uzstāties par liecinieku.

— Nekad!

Venstrāts tēlo dziļi apbēdinātu cilvēku.

— Nu ko, tādā gadījumā nerunāsim vairs par to, — viņš izņem saburzīto lapu no Taimiņa rokas un izliekas, it kā taisītos to saplēst. — Bet vai esat padomājis, kādām ciešanām jūs nolemjat Eleonoru? Padomājis, kādu briesmīgu cenu viņai nāksies maksāt par jūsu principialitāti? — Venstrāta balss līdzjūtīgi dreb.

Sarunu pārtrauc Smešs. Iebāzis galvu pa durvīm, viņš, kā tam piekodināts, bargi paziņo:

— Piecas minūtes pagājušas!

Šo iepriekš iemācīto frāzi Smešs norēc, cenzdamies, cik prazdams, notēlot stingrā sarga lomu. Neiztukšotā pudele aiz bīdāmā galdiņa stikla pievelk viņu kā magnēts. Streipuļojošiem soļiem Smešs paiet uz priekšu, bet, sastapies ar Venstrāta skatienu, atraujas.

— Mēs ar Taimiņa kungu neesam pabeiguši sarunu, — VensLrāts pūlas piešķirt balsij luclzošu intonāciju. — Lūgšu vēl piecas minūtes.

— Klausos, šef! — Smešs šodien jau tik daudz dzēris, ka nespēj kontrolēt savus vārdus. Venstrāta dūres sitiens liek viņam atjēgt, kādu kļūdu pieļāvis.

— Klausos, Venstrāta kungs! — berzēdams zodu, Smešs pieceļas un pazūd durvīs.

Taimiņš rūgti smejas.

— Tiešām lieliski inscenēta izrāde! Jūs tēlojat impresāriju, Eleonora — nelaimīgo terora upuri. Bet man tagad jātēlo Kremļa aģents. Varat pateikt režisoriem, ka viņi izraudzījušies nepiemērotus aktierus. Interesanti, cik Eleonorai samaksāja, lai viņa palīdzētu ievilināt mani lamatās?

— Viņai? — Venstrāts ir saniknots par savu iekrišanu. — Vai tiešām pieļaujat, ka es uzticētos tādai muļķei? Pietika parādīt kontraktu, un šī jau noticēja, ka viņai ļaus katru vakaru uzstāties «Kristālā»! Augstākais, ko viņa varbūt prot, — ievilināt savās lamatās kādu matrozi, kas iegriežas «Pie jautrā delfīna». Dziedātāja trešās šķiras ostas krogā — lūk, viņas ampluā!— Venstrāts nospļaujas.

Taimiņš vērīgi ieklausās viņa vārdos. Nē, tagad Venstrāts vairs netēlo. Pārliecība, ka Nora, tāpat kā viņš pats, iekļuvusi smalki izrīkotajos slazdos, novēlusi no pleciem milzīgu smagumu. Taimiņš tagad jūtas daudz stiprāks. Viņu spēcina apziņa, ka jācīnās ne tikai par sevi. Vienīgi no viņa atkarājas, vai abiem izdosies izkļūt no slazdiem.

— Vai tu zini, kas viņai draud, ja neparakstīsi šo papīru? — Venstrāts jūtas laimīgs, ka vairs nav jātēlo smalkais kungs. — Un tev arī. Es jūs abus nospiedīšu ka blaktis, — Venstrāts draudīgi čukst un zīmīgi uzsit azotē paslēptajam revolverim.

— Un ja parakstīšu? — Taimiņš strupi saka.

— Lūk, to es saprotu. Teica, ka jāstrādā ar baltiem cimdiem. Bleķis! Ir tikai viena valoda, kas pieejama ikvienam, — Venstrāts sažņaudz pirkstus dūrē un paklakšķina ar mēli. — Nu tad netielēsimies, še pildspalva un raksti…

— Ne tik strauji, impresārija kungs! — Taimiņš paņem piedāvāto pildspalvu un iebāž kabatā. — Ar grimu jūs esat trešās šķiras komediants, bet bez grima — trešās šķiras rīkļurāvējs… Man jāzina noteikumi. Ja jau pārdodos, tad par pieklājīgu cenu.

— Es nešaubījos, ka atradīsim kopīgu valodu, — Venstrāts uzsit Taimiņam uz pleca. Viņš tik priecīgs, ka gatavs aizmirst apvainojumu. — Esi bez raizēm. Varēsit abi ar Eleonoru dzīvot kā divi balodīši.

— Konkrētāk! Cik?

— Domāju, ka viņi neskoposies.

— Kas tie par viņiem? Man jāzina, vai darīšana ar solīdiem veikala partneriem.

— Pieņemsim, ka tā ir anonīma akciju sabiedrība. Nosaukums nav svarīgs, galvenais, lai akcijas būtu drošas. Ko tu teiktu par desmit tūkstošiem?

— Pārāk daudz tas nav. Pie tam banka, kurā ieguldīšu savu kapitālu, var bankrotēt.

— Pareizi! — Venstrātam pēkšņi rodas laba doma.

— Ja tu mani neaizmirsīsi, palīdzēšu tev kaulēties… Ko tu teiktu par kuģi? Protams, tas nebūs okeāna laineris, bet toties tavs.

— Kuģi neaug pie kokiem, un Kristportā nav leiputrija. Un kas man to kuģi dos? — Taimiņš pavīpsnā.

— Netici? — Venstrāts ir sašutis. — Rēderu Savienībai tas ir viens spļāviens, — viņš par vēlu pamanījis savu kļūdu.

— Paldies par informāciju! — Taimiņš pasmaida.

— Nu tad pasveiciniet rēderu kungus no manis un pasakiet…

— Ko? — Venstrāts saspringti jautā.

— Pagaidām tikai to, ka, izvēlēdamies jūs šim diplomātiskajam uzdevumama, viņi nav rīkojušies diez cik gudri. Un tagad klausieties, impresārija kungs! Neteikšu nevienu vārdu — ne «jā», ne «nē», kamēr nebūšu redzējis Eleonoru!

* * *

Arī istaba, kurā nu jau divpadsmit stundu ieslodzīta Eleonora Krelle, laikam kādreiz bijusi skaisti iekārtota. Tagad par šo greznumu liecina vienīgi noplīsušais magoņkoka dīvāns, uz kura, apsegusies ar savu balto lietusmēteli, gu) Eleonora un smēķē, birdinādama pelnus tieši uz grīdas.

Viņai viss kļuvis vienaldzīgs. Kad mašīnā iestiepa samaņu zaudējušo Taimiņu, viņa centās izrauties, skrāpēja, koda, bet spēcīga dunka ātri vien lika norimt. Tad viņu iestūma šai istabā un ieslēdza. Sākumā viņa mēģināja protestēt. Bet sargi klusēja un smīnēja… Pieradusi pie visādiem likteņa belzieniem, Eleonoraarīšoreiz padevās. Kāpēc velti lauzīt galvu, ja tik un tā neko nevari pasākt? Ieraudzījusi uz galdiņa konjaka pudeli, viņa ielēja sev glāzīti. Pēc tam vēl un vēl vienu. Tas palīdzēja nedomāt, vērta izmisumu ciešamāku, pat patīkamāku. Pamodusies viņa nožēloja tikai to, ka nav atstājusi malku, ar ko tagad noskalot riebīgo garšu mutē.

Durvju spraugā parādās resnā sarga smīnošā seja.

— Ir gan zelta laiki pienākuši, — viņš palaiž smieklu. — Kad es sēdēju tuptūzī, man gan neļāva tikties ar savu veceni…

Un tad istabā ienāk Taimiņš.

— Nora!… Tu!… Beidzot!…

— August!

Taimiņš metas pie Eleonoras. Izzūd apkārtne, aizmirstas visi jautājumi un šaubas. Uz āru laužas ilgus gadus krātais maigums, kuru pēkšņi vairs nevar ne mirkli valdīt, vārdus aizstāj glāsti, un katrs pieskāriens šķiet runājam skaidrāku valodu nekā sakarīgākie teikumi…

Tad Taimiņš maigi atņem Eleonoras galvu no sava pleca, ilgi ieskatās viņas sejā:

— Tu nemaz neesi pārvērtusies, Nora…

— Nemelo! — Eleonora izkliedz šo vārdu bez jebkāda niknuma. — Pārdzīvotais nevar neatstāt pēdas. Tev jāzina, par ko esmu kļuvusi! Klausies!…

Taimiņš klausās. Reizēm gan gribas ar skūpstu apturēt rūgto vārdu straumi. Bet viņš to nedara. Viņš saprot, ka tā ir iekšēja nepieciešamība, kas liek Eleonorai atcerēties visas savas ilgas, sāpes, vilšanās, — citādi viņa nosmaktu. Un Eleonora stāsta — par savu dzīvi pēdējos okupācijas mēnešos; par vientuļām pastaigām gar jūru, kas šķīra viņu no Kristportas un mīļotā; par vācu kuģi, kas nodzēstām gailas ugunīm peldēja gar šo klinšaino krastu, un par matrozi, kas neļāva viņai mesties pār bortu; par verga darbu kādā pazemes rūpnīcā un par pārpildītajiem lopu vagoniem, kuros latviešus transportēja tālāk uz rietumiem; par sabiedroto bumbu uzlidojumos grūstošo Mamburgu un angļu karaspēka ienākšanu; par diviem nebeidzamiem gadiem pārvietoto personu nometnē, par trūkumu un slimībām, par mokām un pazemojumiem, kādus nācās ciest gan no administrācijas, gan no pašu varasvīriem.

— Divreiz pie mums bija krievu repatriācijas misijas pārstāvji. Daudzi aizbrauca. Bet es taču liecos pie tevis!… Kad beidzot izdevās atbraukt šurp, tevis vairs nebija Kristportā… Tu negaidīji mani, August.

— Es devos pretī padomju karaspēkam. Tā bija vienīgā iespēja ātrāk atgriezties dzimtenē, pie tevis.

— Un ja tu būtu zinājis, ka es ieradīšos Kristportā?

Lūk, jautājums, ko viņš pats sev šorīt uzdevis! Agrāk vai vēlāk uz to jāatbild. Jāatbild godīgi, nedomājot par iespējamām sekām. Bet viņš vairs nespēj iztēloties, ko būtu darījis pirms desmit gadiem, zina tikai, kā rīkoties tagad, ja atkal vajadzētu izšķirties.

— Es tāpat butu devies pretī mūsu vienībām, — Taimiņš noglāsta Eleonoras matus. — Bet tu? Kāpēc tu vēlāk neatgriezies Rīgā?

— Es?… Vai tu domā, ka tas ir viegli? Vai tu vispār zini, ko šeit stāsta par dzīvi Latvijā? Pat aizrakstīt baidījos, lai tev nekaitētu, ja vien esi vēl dzīvs… Pat to nezināju… Saki tu man, August, uz ko es varēju cerēt?

Taimiņš paliek atbildi parādā — tiešām bija brīži, kad viņš pats necerēja, ka viņu tik ātri atbrīvos no filtrācijas nometnes.

— Ne jau grūtību es baidījos, August, nē! — Eleonora turpina. — Arī šeit mana dzīve bija viens vienīgs ļauns murgs…

— Nerunāsim vairs par to, — Taimiņš viņu pārtrauc. — Tagad viss būs labi! Tagad mēs esam kopā!

Eleonora raud, bet jau pēc mirkļa pasmaida caur asarām.

— Cik laimīga esmu, ka tu vēl mīli mani lāpāt kā toreiz! — viņa atliec Taimiņa galvu: — Tu taču nekad vairs nepametīsi mani, August? Par spīti visam?

— Par spīti visam! — Taimiņa atbilde skan kā zvērests. — Es varu piedot visu, Nora, tikai vienu es nekad nepiedošu — melus, — Taimiņš ilgi lūkojas Eleonorai acīs: — Kā tu nokļuvi «Kristālā»?

— Biju bez angažementa. Un pēkšņi man piedāvā kontraktu. Man nebija ne jausmas, kas aiz tā slēpjas…

— Kas piedāvāja?

— Dīkrosis, «Kristportas Kurjera» redaktors.

— Dīkrosis? — Taimiņa balss kļūst asa. — Tas taču ir tas tips, kas man uzplijās uz kuģa… Nu es sāku saprast…

— Man viņš par tevi neteica neviena vārda, tikai iedeva šo dziesmas tekstu… Un tur es ieraudzīju tevi! Tas bija tāds brīnums!… Un tagad mēs te esam gūstekņi… Tas ir viņa, Dīkroša roku darbs!… Man ir bailes… Par tevi un vēl vairak par sevi.

— Neraudi, Nora, — Taimiņš viņu mierina. — Driz mūs atbrīvos, un tu aizmirsīsi visas savas bēdas. Mēs kopā brauksim uz dzimteni!

— Kaut tā būtu!… Bet es baidos, baidos.

— Mums nav ko baidīties! — Taimiņa balsī skan stingra pārliecība. — Šiem neliešiem drīzāk jābaidās no manis. Kapteinis mani meklēs, viņš panāks manu atbrīvošanu!

— Bet, ja tavs kuģis aiziet, pirms mus atradīs?…

— Nekad! Biedri pametīs mani tikai tādā gadījumā, ja noticēs, ka esmu kļuvis par nodevēju…

Taimiņš apklust. Pirmoreiz pa visām šīm stundām viņš mēģina iztēloties šo atgadījumu nevis no sava, bet no kuģa komandas viedokļa: nekā nepaskaidrojis, viņš pilsētā atdalījās no biedriem un pazuda nezināmā virzienā. Ko jūrnieki zina par viņu, izņemot to, ka viņš jau vienreiz bēdzis uz šo pašu Kristportu? Tas taču viņa pirmais reiss uz «Padomju Latvijas», kādas viņam tiesības prasīt nešaubīgu uzticēšanos?

It kā uzminējusi, kas norisinās drauga dveselē, Eleonora piekļaujas Taimiņam:

— Nedomā vairs par to… Saki, ka mīli mani!…

Ārā sāk jau krēslot, bet istabā to vēl nemana. Cieši apskāvušies, Taimiņš un Krelle sēž uz dīvāna. Liekas, viņi ir atšķirti no visas pasaules ar tās ikdienišķajām rūpēm, liekas, viņi dzīvo tikai sev. Tik daudz jau ir izrunāts, tik daudz vēl palicis ko pateikt.

— Vai atceries, kādā mazā istabā tu toreiz dzīvoji? — Taimiņš jautā. — Vakaros tu nāci no konservatorijas, dziedāji toņkārtas un kaimiņi bungoja pie durvīm…

— It kā to varētu aizmirst, — Eleonora sapņaini saka. — Vai tu esi drošs, ka man atļaus atgriezties?

— Protams! Tu taču nekā ļauna neesi darījusi.

— Cik tas būs brīnišķīgi — sēdēt ar tevi Bastejkalnā! Rīga droši vien kļuvusi vēl skaistāka… Tagad, kad beidzot esmu tevi satikusi, pati vairs nesaprotu, kā varēju dzīvot svešumā.

— Es tomēr neesmu maldījies, — Taimiņš līksmi iesaucas. — Tu nemaz neesi pārvērtusies!

Nezinu, nezinu, — Eleonora domīgi pašūpo galvu. — Baidos, ka esmu kļuvusi veca, ka man pietrūks spēka pārvilkt svītru visam, ko esmu te piedzīvojusi.

— Kopā ar mani tu būsi slipra, Nora. Pirms desmit gadiem arī man padomju dzīve likās sveša, nesaprotama. Bet tu redzēsi, cik viegli cilvēks aizmirsi visu ļauno…

— Jā, galvenais, ka mēs būsim kopā, — Eleonora noskūpsta Taimiņu. — Es vēl nespēju īsti noticēt šai laimei.

— Mēs to izkarosim, Nora. Paļaujies uz mani.

* * *

— Es gan pilnīgi paļaujos uz jums, Dīkrosi, — Borks saka pasvītroti nevīžīgi, tad norāda uz Freksu, kas nervoziem soļiem mēro viesnīcas istabu. — Bet konsuls labprāt uzzinātu, kāclus augļus nesis viņa ieguldītais kapitāls.

— Viņš ir cietāks rieksts nekā domāju, — Dīkrosis šoreiz nemaz negrib sev uzsist cenu. — Es vairs nemaz nevaru saprast, kas noticis ar šiem cilvēkiem. Pat Krelle, uz kuru es liku tādas cerības, tagad nododas saldsērīgiem sapņiem par idilisku ģimenes dzīvi Kremļa paspārnē.

— Vai jūs to nopietni? — Borks pēkšņi vairs nav tik vēlīgs.

— Varat pajautāt Venstrātam. Viņš vēlreiz izmēģinājās visvisādi, bet šis stūrmanis, vienkārši, nav runājams. Nezinu, no kura gala sākt…

— Padomājiet, par to jums maksā naudu… Starp citu, konsul, pirmīt aprunājos ar jūsu konkurentiem.

— Viņi bija pie jums? — Freksa atdzīvojas.

— Nāca pēc padoma, — Borks smīn. — Tas līdzēja. Kerzens jau nokrities svarā par dažām akcijām, bet Zumers izskatās… nu, kā Švika klients.

— Lielisks salīdzinājums, goda vārds! — konsuls guldzoši smejas. — Tad varbūt tiešām jau laiks ļaut Venstrāta puišiem ķerties pie lietas?

Pareizi! Lai izdauza viņam no paura katru cerību uz biedru palīdzību, — Dīkrosis piebalso.

— Diez vai las sevišķi ietekmēs cilvēku, kas jau tik daudz kulstīts un dauzīts un tomēr vēl tic proletariāta solidaritātei, — Borks nepiekrīt. — Man ir daudz smalkāka ideja!

* * *

Šai pašā laikā Kerzens un Zumers sēž divus stāvus zemāk — viesnīcas vestibilā. Iztukšojis kārtējo glāzi, Zumers grasās piecelties, lai dotos uz bāru pēc vēl viena kokteiļa.

— Jūs pārāk daudz dzerat, — Kerzens viņam pārmet.

— Es? — Zumers sapīkst. — Parasti es alkoholu mutē neņemu… Knut, atnes man vēl vienu!… Šis streiks mani galīgi nobendēs!

— Vai tiešām jus pārdosit savus kuģus konsulam?

— Savam niknakajam konkurentam? Neparko! Es vedu sarunas ar šo te.

Viņš norāda uz Šviku, kas nupat ienācis pa virpuļdurvīm.

— Tad laikam gan esat nolēmis aprakt savu uzņēmumu, Zumer, — Kerzens nelabi pasmīn.

— Kas man cits atliek? — Zumers mēģina taisnoties. — Kuru katru mirkli kāds noprotestēs manus vekseļus un sāksies ūtrupe, — viņš sarokojas ar Šviku.

— Šis streiks! — Šviks spiedz. — Šis streiks ir apgrēcība! Joprojām neviena loča… Es esmu izputināts!

— Jūs nopirksit? — Zumers ir tik izmisis, ka ietrīcas kokteiļa glāze viņa rokā: — Tātad bankrots… Tiesa… Parādu cietums…

— To es nevaru pieļaut! — Šviks patētiski paziņo. — Mans kristieša pienākums palīdzēt tuvākajiem nomirt, kā piedienas… Piedodiet, profesionāls ieradums… Gribēju teikt, izdzīvot grūtajos laikos… Es pērku! Pērku aiz tīras humanitātes…

— Knut, vēl divus kokteiļus! — Zumers sauc.

— Mans dievs, es kļūstu par dzērāju!

* * *

Izdzirdējusi, ka durvīs atkal pagriežas slēdzene, Eleonora priecīgi satraukta pieceļas — viqa pārliecināta, ka nācējs ir Taimiņš. Bet ierauga Dīkrosi un sadrūmst:

— Ak, tu tas esi… — pēkšņi viņa atceras visu.

— Un tu vēl uzdrošinies rādīties man acīs! Pamanījis Krelles rokās tukšo pudeli, Dīkrosis atkāpjas līdz sienai.

— Tu vēl arvien neesi sapratusi, ka rīkojos tavā labā. Krelles rokas gurdi noslīd gar sāniem. Viņa jūt, ka pret tādu bezkaunību ir bezspēcīga.

— Ej projām! — viņa saka.

— Nekur es neiešu. Pat ja vajadzēs tevi ar varu piespiest kļūt laimīgai.

— Par savu laimi es pati parūpēšos.

— Muļķa zoss! Tu laikam iedomājies, ka brauksi viņam līdzi… Ko tu tur darīsi? Dziedāsi kolhoza kori?

— Vienalga. Es vairs nevaru dzīvot bez viņa, — Eleonora vienkārši saka.

— Tad dzīvo vesela līdz sirmam vecumam. Bet šeit, tikai šeit! Skaidrs? — un Dīkrosis turpina samtainā balsī: — Ko tu teiktu par savrupmāju jūras krastā?… Ar rožu dārzu?… Kur tu dzīvotu kopā ar Taimiņu? Ko tu par to teiktu?

— Ej projām! — Eleonora elso.

— To visu es tev apsolu, ja tu piedabūsi Taimiņu palikt šeit un parakstīt liecību…

— Nē! — Eleonora kliedz.

— Es aiziešu un vairs neatgriezīšos, — Dīkrosis piedraud. — Bet lev no tā vieglāk nekļūs. Tevi izraidīs kā nevēlamu ārzemnieci. Kur tu liksies bez manis, bez «Jautrā delfīna» un bez tava Taimiņa? Rīt avīzē parādīsies tāds raksts, ka tevi pat Padomju Krievijā neņems pretī…

Eleonora nomākti klusē.

— Tagad tu redzi, ka mums ir kopējas intereses, — Dīkrosis pasmīn.

— Kas man jādara? — Eleonora jautā neskaņā balsī.

— Gan tu pati zināsi, kā vislabāk pārliecināt vīrieti, — Dīkrosis skarbi saka. — Kad izsīks sievišķīgie argumenti, vari ieslēgt radio. Kristportā katru stundu pārraida pēdējās ziņas…

* * *

Taimiņš labi apzinās, ka šīs klusās stundas ar Eleonoru ir tikai atelpa pirms izšķirošās kaujas. Tiesa, Venstrāts vēlreiz mēģināja pierunāt un iebiedēt, bet, likās, arī viņš vairs netic panākumiem. Tagad neviens vairs neuzmācas, un tieši tas ir aizdomīgi. Kāpēc ienaidnieks zaudē laiku, kas strādā Taimiņa labā? Taimiņš nešaubās, ka kapteinis paguvis sacelt kājās policiju, ka sazinājies ar padomju sutniecību. Varbūt par viņa nolaupīšanu jau iesniegta protesta nota…

Ieraudzījis Eleonoras istabā uztvērēju, Taimiņš to tūdaļ ieslēdz pat neapvaicajies, no kurienes aparāts te pēkšņi gadījies.

— Debates par tirdzniecības līgumu ar Krieviju sāksies parīt, — iesilst un pamazām nostiprinās diktora balss. — Gaidāma sensacionāla deputāta Borka runa…

— Izslēdz, — Eleonora lūdz. — Man tev kaut kas jāpastāsta.

— Tūlīt… Gribas uzzināt, kas notiek pasaulē.

— Bergholma joprojām nogriezta no ārpasaules. Plūdi prasījuši divdesmit trīs jaunus upurus. — Pēc īsas pauzes diktors turpina: — Kristportā. Šodien ostu atstājis motorkuģis «Padomju Latvija». Kapteinis Akmens pieprasīja, lai policija nodotu dezertējušo stūrmani Augustu Taimiņu padomju iestādēm. Kompetentās aprindas paskaidro, ka šī prasiba runā pretī likumam par patvēruma garantēšanu politiskiem emigrantiem. Pēdējās ziņas beidzam. Pēc dažiem mirkļiem klausieties…

— Tas nevar būt! Tie ir meli! — Taimiņš sauc.

Viņš drudžaini griež uztvērēja pogas, bet tas paliek mēms. Taimiņš turpina griezt. Viņš pat nav pamanījis, ka nodzisusi gaisma.

— Strāvas nav, — Eleonora klusi saka. Viņa pieceļas un pieķeras Taimiņam: — Augusi, kas tagad būs? Vai tiešām viņi tevi pametuši?…

— Pats esmu pie visa vainīgs! Vajadzēja brīdināt biedrus, kurp eju, kāpēc… Tāds sīkums, bet, luk, kas iznācis! — viņš atraisās no Eleonoras un smagiem, neatlaidīgiem soļiem sāk staigāt pa istabu.

Atveras durvis. Šoreiz tas ir puisis golfa biksēs. Nesacījis ne vārda, toties jo izteiksmīgāk pamājis ar pistoli, viņš pavēl Taimiņam sekot. Bet tālu viņi netiek — gaitenī parādās Smešs.

Taimiņš nedzird, ko Smešs pačukst puisim, viņš pat īsti neapjauš, ka tiek vests atpakaļ. Visu laiku viņš savā nodabā sarunājas ar Eleonoru, slāsta par šiem desmit gadiem, kurus nav iespējams tā vienkārši izsvītrot no dzīves, par saviem biedriem un par nelokāmo apņēmībuarīvienam turpināt cīņu.

Eleonora domājusi par to pašu. Taču nonākusi pie gluži citāda secinājuma. Un tagad viņa to pateiks. Tagad vai nekad!

— August!

— Ko? — viņš turpina tramīgi soļot pa istabu, kas tikai tagad kļuvusi par īstu krātiņu.

— Apsēdies man blakus… Apsēdies taču, August!

Viņš negribīgi apsēstas. Uzrauj sērkociņu, pasniedz

Eleonorai uguni.

Eleonora nervozi smēķē. Cik grūti atrast piemērotus vārdus, kad apzinies, ka no tiem atkarīga visa turpmākā dzīve. Cik grūti ieskaidrot citam cilvēkam to, kas pašai šķiet viselementārākā patiesība… Bet galu galā Taimiņš taču nav svešs cilvēks, tas ir Augusts, viņas Gusts. Viņam jāsaprot. Viņš sapratīs! Un tad viss būs labi…

— Klausies, August! Tu esi vīrietis. Vīrieši allaž rūpējas tikai par savu godu. Bet šoreiz tev nav tiesības to darīt. Pārāk ilgi esam gaidījuši šo stundu. Vai tad nav vienalga, kur mēs dzīvosim? Galvenais, lai mēs butu kopā… Pagaidi, ļauj izrunāt!… Tevis dēļ biju ar mieru braukt uz Rīgu, kas man kļuvusi tikpat sveš.i kā kaut kāda Sidneja vai Jokohama, tevis dēļ! Bet tas nav iespējams… Un tāpēc saku: paliksim šeit! Paraksti šo papīru, un aizmirsīsim visu… Mums būs māja jūras krastā, kuģis, ko tu vadīsi pa pasaules jūrām… Es levi gaidīšu atgriežamies, gaidīšu pēc katra reisa, gaidīšu ar tādu uzticību, ar kādu tevi neviens nekad negaidīs… Padomā par mums, August! Vai mums nav tiesības uz laimi?

— Tieši par Lo es visu laiku domāju, — Taimiņš lēni atbild. — Neviens mani nekad nepiespiedīs mūsu mīlas vārda kļūt par nodevēju! Nora, vai tu vari to saprast?

— Saprast? — viņa histēriski smejas. — To vien jūs prasāt no sievietes… Tad saproti jel pats, ka tu man esi vajadzīgs, ka nekur es tevi vairs nelaidīšu, nekur!… Vai tu zini, kā ir, kad pēdējā krodziņa saimnieks var tevi izmest uz ielas? Kad gribas ēst un tev nav ko pārdot, izņemot sevi pašu? Jūrnieks katram slīcējam met glābšanas apli, vai ne? Tad neļauj man noslīkt dubļos! Es tavā labā esmu gatava uz visu, bet tev gods ir svarīgāks… Es vēl neesmu veca, August, es gribu dzīvot! Un tu esi mana pēdējā cerība! Tev jāpaliek pie manis! Arī tev nav citas izejas, ceļš uz Padomju Savienību tev tagad slēgts… Kas tevi tā velk uz turieni, ka esi gatavs upurēt mūsu mīlu, mani?

Taimiņš ar vāru kustību noglāsta Eleonoras matus:

— Tā nav tava vaina, mīļā… Bet man dzimtene nav tikai vienkāršs ģeogrāfisks jēdziens. Tā ir visa mana dzīve.

* * *

Turēdama rokā smagu grozu, Nora klauvē pie savrupmājas vārtiem. Šodien sarga uzdevumus pilda Smešs. Uzmanīgi nopētījis meiteni, viņš vaicā:

— Un kur tad vecā ragana?

— Slima. Es esmu viņas krustmeita.

— Kā vecā ragana varēja pateikt, ka slima, ja ir kurlmēma? Izskaidro man to!

— Viņa te visu uzrakstījusi, — raudzīdamās Smešam taisni acīs, Nora pasniedz zīmīti.

Smešs izlasa, saburza papīrīti, tad izstiepj roku.

— Nu, tad dod šurp.

Nora pastiepj viņam grozu.

— Tur ir arī pudele paštecināta ābolu degvīna. — viņa ātri mēļo. — Cik nopratu, šai mājā ir viens cilvēks, kas allaž dzer uz viņas veselību. Un šoreiz tas tiešām noderētu…

— Šis goda virs stāv tavā priekšā, — Smešs izriež krūtis, atkorķē pudeli un paosta. — Nu, šo prieku es viņai sagādāšu.

— Bet es tikmēr uzsildīšu zupu, uzkopšu istabas. Un tad varēšu aiznest tukšo pudeli atpakaļ, — un Nora veikli iespraucas pa vārtiem, kas smagi aizkrīt aiz viņas.

Pēc brīža viņa jau atrodas istabā, kurā Taimiņu tur ieslodzījumā. Patlaban tā ir tukša un tāpēc šķiet vēl drūmāka.

— Šurp, — Smešs parāda viņai, kur nolikt paplāti.

Uz rakstāmgalda redzama cita, ar salveti pārklāta paplāte. Pārliecinājusies, ka ēdieni ir neskarti, Nora nopūšas:

— Ai, ai, kurš te pieteicis bada streiku?

— Vecā ragana nav tik ziņkārīga un nepļāpā. Tā ir viņas vienīgā labā īpašība, — Smešs strupi saka. — Nu, tad lai iet arī uz viņas veselību! — viņš iedzer.

— Sakiet, vai te kāds dzīvo vai nedzīvo? — kārtodama uz dīvana uzklāto gultas veļu, Nora vaicā — tāpat kā ēdieni,arīpalagi šķiet neskarti.

— Uzminēts! — Smešs smejas. — Dzīvo un tai pašā laikā nedzīvo. — Viņš pieliek pirkstu pie lūpām: — Spoks! — apmierināts ar savu asprātību, Smešs atkal iedzer.

— Būtu mani iepazīstinājuši ar spoku. Kopš bērnības par to tikai sapņoju…

— Bīstami, — Smešs atbild. — Viņam garšo glītas meitenes, tāpēc jau neko citu neēd… Starp citu, kur es jau esmu redzējis lavu purniņu?

Nora saspringst.

— Vai tas nozīmē, ka esmu jums iepatikusies? — tēlodama koķeti, Nora valšķīgi uzsmaida Smešam. — Tad iedzeriet arī uz manu veselību.

— Atcerējos! — ar krietnu malku atsvaidzinājis atmiņu, Smešs iesaucas. — Tagad tu esi pieķerta! — viņš tīšām biedē viņu. — Tu esi tā pati, kas mums rādīja ceļu uz viesnīcu…

Nora atviegloti nopūšas. Izlikdamās slaukām putekļus, viņa vēlreiz nopētī telpu. Visas pazīmes rāda, ka Taimiņš ieslodzīts tieši šai istabā. Un Nora izšķiras. Norāvusi no kleitas miniatūro dzintara kaiju, viņa nomet to uz dīvāna, kur brošiņa gandrīz saplūst ar dzelteno segu. Tagad Taimiņš vismaz zinās, ka draugi viņu nepametīs.

— Viss kārtībā, — Nora apsedz ēdienus ar salveti. — Varam iet.

* * *

Taimiņš smagiem soliem staigā pa istabu. Pieci soļi bdz sienai, pieci līdz durvīm. Drūmās pārdomās iegrimis, viņš nepamana kaiju, kas tikko saskatāmi izdalās uz segas. Viņš staigā. No sienas līdz durvīm un atpakaļ. Tad maina virzienu un pieiet pie loga.

— Prom no loga! — no lejas tūdaļ atskan nikna balss.

Taimiņš spiests atsāki savu vienmuļo pastaigu — tikpat bezcerīgu kā domas, kas atkal un atkal atgriežas pie sasāpējušā jautājuma:

«Kā viņi varēja aiziet bez manis?… Noticēja, ka esmu aizbēdzis, kļuvis par nodevēju?… Kā viņi varēja noticēt?…»

Istabā ienāk izstīdzējis vīrietis ar rētu kreisajā vaiga, ielaiž Dīkrosi un tūdaļ iziet.

Sažņaudzis dūres, Taimiņš sper soli uz priekšu, bet pēkšņi pasmaida:

— Apsēdieties, Dīkrosi, es jūs jau gaidīju!

— Gaidījāt? Mani? — Dīkrosis ir pārsteigts.

— Protams. Jūs taču teicāt, ka man Kristportā ir draugi. Un nu pienācis pēdējais laiks aprunāties.

— Beidzot dzirdu saprātīgu vārdu, — Dīkrosis priecājas. — Es jau saprotu, ka uz kuģa jums bija bailes. Un arī šeit, kamēr vēl nevarējāt zināt, kā viss iegrozīsies… Bet tagad kuģis ir prom, un var justies daudz brīvāk, vai ne, dārgo tautieti?

— Jā, ļoti brīvi…

Viņš pavirina rūtis. Un tiešām, no lejas atkal atskan draudīga balss:

— Nestāvēt pie loga! Citādi šaušu!

Dīkrosis jūtas neveikli.

— Jūs taču pats saprotat, — viņš taisnojas, — ka tas drīzāk notiek jūsu drošības labad… Un, tikko jūs parakstīsit paziņojumu, mēs, protams, tūlīt aizvāksim apsardzi.

— Neko citu jūs man nepiedāvāsit?

— Ko jūs, ko jus! Kā jau teikts, jūs dabūsit kuģi. Un pietiekami daudz naudas, lai varētu iegādāties glītu mājiņu ar terasi uz jūras pusi, ar rožu dārzu…

— Un daudziem ērkšķiem, — Taimiņš pavīpsnā.

— Es jums garantēju… — Dīkrosis iesāk, bet Taimiņš atkal pārtrauc viņu pusvārdā.

— Tieši par to gribēju aprunāties. Kādas man garantijas, ka šie solījumi nav tukši vārdi? Pagaidām viss jādara tikai man: jāpaliek, jāparaksta, jāpaziņo… Neņemiet ļaunā, Dīkrosi, bet es arī neesmu šodien piedzimis. Jūsu avīzē izlasīju, ka vietējā valdība taisās parakstīt līgumu ar Padomju Savienību. Izdevīgu līgumu! Šajā situācijā tāds stūrmanis, kas jauc gaisu ar pretpadomju paziņojumiem, ir diezgan nepatīkams balasts. Kas man galvo, ka rīt mani nesviež pār bortu?

— Ak, tādas garantijas jūs prasāt? — Dīkrosis nemaz nebrīnās par Taimiņa ietiepību. — Ceku es varētu jums atnest šurp, bet patvēruma tiesības… Zināt ko, doktors Borks šovakar tik un tā taisījās uz galvaspilsētu. Es aprunāšos, droši vien viņš jūs tūlīt paķers līdzi, un jūs nokārtosit visu uz vietas.

Doktors Borks… Beidzot Taimiņš uzzinājis, kā rokās saplūst visi pavedieni! Bet Borks ir tik glums, ka jābūt divkārt piesardzīgam. Taimiņš apsēstas un ar roku nejauši satausta nelielu priekšmetu. Dzintara kaijiņa! Tā pati, ko viņš kādreiz uzdāvinājis Berlinga Noriņai! Kā tā šeit nokļuvusi, kā izpletuši savus spārnus uz viņa dīvāna, it kā aicinot doties tālā lidojumā?

— Būšu klāt pēc stundas, — Dīkrosis saka. — Jūs tikmēr paguliet.

— Jā, izgulēties gan derētu, — Taimiņš piekrīt. — Godīgi runājot, man nav it nekādas patikas pa nakti kratīties mašīnā. Ja jūs man rīt atnestu Borka kunga galvojumu, man nekā cita nevajag, — viņš apguļas un aizver acis. — Jā, Dīkrosi, un pasakiet tiem maniem miesassargiem, lai šodien vairs netraucē, man nāk miegs…

Krodziņā «Jūrnieka glābiņš» savā ierastajā vielā galda galā sēž Hellers. Kartona šķīvīši, kas krājas viņa priekšā, liecina, ka jau iztukšoti septiņi lieli alus kausi, tomēr garastāvoklis šodien nebūt nav kareivīgs. Droši vien tāpēc, ka nav atnācis atskabargainais sarunas biedrs Berlings, bet Gustavs manāmi nervozē — te pieiet pie durvīm un palūkojas ārā, te atkal atgriežas un pētī pulksteni. Un nevar taču uzskatīt par nopietnu diskusijas pretinieku sirmo loci, kas palīdzēja medīt Venstrāta mašīnu…

Noslaucījis no lūpām alus putas, Hellers miermīlīgi saka:

— Paļaujies uz manu pieredzi arodbiedrībā, mums jāpiekāpjas…

— Jāpiekāpjas? — sirmais locis nesaprot.

— Ne jau tūlīt… Pēc dažām dienām… Lai redz, ka mēs bez cīņas nepadodamies… Šodien satiku Kerzenu. Viņš lika saprast, ka arī gatavs uz kompromisiem.

— Viņš it nekā neizšķir!

Veclaicīgā slundeņa dzeguze kūko septiņas reizes. It kā to vien gaidījis, Gustavs dodas pie letes, ielej sev glāzīti degvīna un vienā rāvienā to iztukšo.

— Jā, konsuls ir tikpat nepiekāpīgs kā mūsu Berlings, — Hellers spiests piekrist.

— Ēriks teica, ka arī viņš pašlaik nekā vairs neizšķir, — Gustavs ierunājas un smagi nopūšas. — Pulkstenis jau septiņi… Ko clarīt?

— Nekur tavs meitietis nepazudīs, — Hellers atmet ar roku. — Mani daudz vairāk uztrauc tas, kāpēc Berlings nav atnācis uz streika komitejas sēdi.

— Viņš aizgāja uz policiju vēlreiz aprunāties par Taimiņa pazušanu, — Gustavs negribīgi paskaidro. — Vai tad tu arvien vēl nesaproti, ka mūsu uzvara vai sakāve tagad ir atkarīga tikai no Taimiņa. Viņš ir Borka un rēderu vienīgais trumpis.

— Tu domā? — sirmais locis brīnās.

— Berlings par to pilnīgi pārliecināts. Ja atradīsim Taimiņu, rēderi kapitulēs.

— Un Nora vēl joprojām nav atsūtījusi nekādu ziņu? — sirmais locis savukārt uztraucas.

— Jā, būs tev bēdas, kad apprecēsi šo velna skuķi, Gustav, — Hellers smīn, — Viņa tevi izdancinās pa īstam.

Šai mirklī atveras durvis, un krodziņā iedrāžas Nora. Viņa tā aizelsusies, ka pat nespēj parunāt.

— Kur tu biji? — Gustavs taujā. — Es pārmeklēju visu rajonu.

— Man izdevās ielavīties mājā, kur viņu tur ieslodzītu! — beidzot Nora atvilkusi elpu.

— Tu redzēji Taimiņu? — sirmais locis pielec kājās.

— Stāsti, Nora, stāsti! — Gustavs glāsta meitenes roku. — Un tad ar vienu vīli uz kuģi!

* * *

Jau tas vien, ka šoreiz konsuls aicinājis Borku nevis viesistabā, bet savā kabinetā, liecina par gaidāmās sarunas nopietno nokrāsu. To it kā pasvītro arī Freksu rēderu dinastijas dibinātāja grumbām izvagotā seja, kas ar mēmu pārmetumu no portreta raugās uz savu pēcteci.

Bet Borku nomācošā noskaņa nemaz neietekmē. Ērti iekārtojies dziļā atzveltnes krēslā, viņš ar patiku paskatās apkārt un saka:

— No šīs istabas dveš miers. Te jut, ka laika ritums nekā nemaina.

— Es nemaz nejūtos tik mierīgs, — konsuls Freksa iebilst. — Kad jūs cerat pielauzt Taimiņu?

— Drīz, visai drīz… Parīt parlamentā sāksies debates, un tas nozīmē, ka man jau rīt jābūt galvaspilsētā. Ar Taimiņa liecību kabatā.

— Derētu pasteigties.

— Kāpēc pēkšņi tāda skuba? — Borks atbīda tālāk pelnu trauku, kur jau labu brīdi aizmirsts kūp konsula cigārs. — Vai tad Kerzena akcijas arī jau pārceļojušas jūsu seifā? — Borks pasmīn.

— Gan es viņu citreiz, — konsuls nervozi izzvejo no pelnu trauka cigāru un atkal izklaidīgi nomet: — Pagaidām pietiks ar Zumeru. Galvenais — atbrīvoties no šī sasodītā stūrmaņa. Man tā vien šķiet, ka mēs rotaļājamies ar uguni.

— Ar uguni? Nē, konsul, šoreiz es ar vienkāršu uguņošanu neaprobežošos, — Borks runā aizrautīgi. — Manās rokās Taimiņš pārvērtīsies par dinamītu, kas uzspridzinās gaisā tirdzniecības līgumu un visus tā atbalstītājus!

Durvis nedzirdami atvērušās. Turēdams rokā sudraba paplāti, kur balo vientuļa vizītkarlīte, uz sliekšņa stāv sulainis.

— Trieciet to Šviku pie velna! — konsuls dusmīgi kliedz, pat nepaskatījies vizītkartē.

— Redaktora kungs lūdz viņu pieņemt steidzamā jautājumā, — sulainis paskaidro.

— Aiciniet iekšā! — Borks sauc.

Bet labi skolotais sulainis paver Dīkrosim ceļu tikai tad, kad konsuls ar piekrītošu mājienu apstiprina Borka aicināj umu.

— Uzvara, mani kungi, pilnīga uzvara! — Dīkrosis pat neuzskata par nepieciešamu sasveicināties. — Viņš pieņem mūsu noteikumus!

— Mana ideja! — Borks apmierināti pasmaida.

— Un mana nauda, — konsuls norūc. — Parādiet paziņojumu.

— Viņš vēl nav parakstījis, — Dīkrosis jūtas mazliet neveikli un tāpēc kļūst agresīvs. — Mēs, latvieši, neesam ar pliku roku ņemami. Viņš prasa garantijas. Bet es viņu pierunāju apmierināties ar doktora galvojumu. Galu gala, ja nākošais iekšlietu ministrs apsola…

— Un to visu viņam izdevās izvilkt no jums? — Borks sarauc uzacis. — Man šis joks sāk likties pavisam sālīts… Kad viņš teicās parakstīt liecību?

— Rīt, tikko atnesīšu viņam jūsu pašrocīgo garantiju. Velti jūs šķobāties! Sagatavojiet labāk čeku! Uzskatu, ka esmu godīgi nopelnījis savu honorāru. Tai brīdī, kad Taimiņš būs parakstījis, varēšu teikt: «Tas ir labākais raksts, ko esmu rediģējis savā mūžā!»

Zvana tālrunis. Konsuls noceļ klausuli.

— Jā, es… Jā, jā… — viņa seja pielīst ar asinīm. — Tā tikai vēl trūka… Gaidiet rīkojumu, jūs!… — viņš triec klausuli pret dakšu. — Velns!

— Kas par velnu? — Borks pieceļas.

— Streikotāji uzzinājuši, kur atrodas Taimiņš.

— Nevar būt! — Dīkrosis jūt, ka viņam zūd pamats zem kājām.

— Tad tāpēc viņš grib iegūt laiku… — kā jau pieredzējis politiķis, Borks allaž pieradis rēķināties ar visļaunāko iespēju. — Droši vien arī sakari jau nodibināti, pieņemts rīcības plāns. Citādi viņš taču būtu jau šodien parakstījies…

— Ko jūs te filozofējat?! — konsuls gatavs izlēkt no ādas. — Teicu jums taču, ka zvanīja mans cilvēks. Loči zina visu. Taisās paziņot padomju kapteinim… Ko tagad? Pat vaļā tikt vairs nevaram no jūsu stūrmaņa… Velns! Deviņi velni!

— Un pat ja visi desmit? Kāpēc lamāties? Labāk padomāt, — Borks nolaiž galvu un koncentrēti apsver negaidītā pagrieziena sekas.

Atrāvis logu, konsuls kāri ieelpo naksnīgo gaisu. Viņš neredz, kā pēkšņi izmainās Borka sejas izteiksme, nedzird, ko tas pačukst DIkrosim. Freksa atjēdzas tikai tad, kad Borks jau sarunājas pa telefonu ar policijas priekšnieku.

— Te Borks… Vai varat piespiest padomju kuģi izvākties no Kristportas? Izkraušana taču pabeigta. Vai nu vienoties ar ločiem, vai atdot viņiem stūrmani? Ir tikai viens līdzeklis?… Labi! Pēc dažām stundām viņi dabūs visu, ko vien vēlas… Bet pagaidām aizdzeniet viņus reidā, izgudrojiet kaut ko! Jā, viss būs spīdošā kārtībā!… Spīdošā, vai sapratāt? Tātad kustieties!… Jā, par loci es vēl piezvanīšu.

— Kas jums padomā? — konsuls drūmi vaicā.

— Ataiciniet savu cilvēku!… To, kas sēž streika komitejā… Un tagad klausieties! Jāapmierina loču prasības! Visas! Streiks jāizbeidz. Nekavējoties!

— Ko? — konsuls plosās. — Jūs esat zaudējuši prātu!

— Tā ir mūsu vienīgā iespēja uzvarēt, — Borks mierīgi saka. — Bet šoreiz pilnīgi droša… Dīkrosi, pie Venstrāta! Ar mašīnu vai ar raķeti, tā ir jūsu darīšana. Bet pēc piecpadsmit minūtēm jums tur jābūt! Viss atkarīgs no tā, vai viņa zēniem izdosies nogriezt kuģi no krasta. Absolūta blokāde! Skaidrs?

* * *

Rietošās saules zelts izplēn uz šīfera un kārniņu jumtiem — senlaicīgā Kristportā pamazām iegrimst tumsā. Krastmalā cita pēc citas iedegas spuldzes. Tajās no kuģa komandtilta noraugās kapteinis Akmens un Dubovs.

Šodien var sarunāties pat pusbalsī — pārstājuši strādāt trokšņainie celtņi, jo izkraušana pabeigta,arīkuģa lūkas jau aizdarītas. Ķērc tikai mūžam izsalkušās kaijas, kas riņķo virs «Padomju Latvijas».

— Sirds man tāda nemierīga, — kapteinis saka. — Vai tikai neesam kādu iespēju palaiduši garām?

Dubovs izsit pelnus no pīpes:

— Ko mēs vēl varējām darīt? Trīsreiz bijām pie policijas priekšnieka. Izsaucām mūsu konsulu… Ko vēl?

— Tā ir, kā mēdz teikt Taimiņš, — kapteinis piekrīt. — Bet cik grūti sēdēt un gaidīt!… Varbūt tomēr vajadzēja atjaut puišiem, lai pārmeklē šo nolādēto Kristportu? , ..

— Un dot pamatu jaunai provokācijai?… Nē, pareizi vien darījām, aizliegdami komandai atstāt kuģi.

— Bet ja grieztos pie mūsu draugiem?

— Jā, draugi mums te neapšaubāmi ū, — Dubovs saka. — Es nepateikšu, cik tieši. Bet daudz īsti, uzticami draugi… Pasaki viņiem: vajadzīga jūsu palīdzība, biedri! Tūlīt būs klat. Bet nedrīkst! Ārzemju osta! — Dubovs parausta plecus un pilnīgi pretēji savam nosvērtajam raksturam nospļaujas.

— Varbūt tiešām nospļauties uz visiem «nedrīkst»? — Dubova žests modina kapteinī niknumu.

— Un kam būs pēc tam nepatikšanas? Jums? Man? Taimiņa dēļ esmu gatavs aizmirst, ka nepatikšanas bus ne mums, bet šim te biedram, — Dubovs norāda uz padomju karogu kuģa pakaļgalā… — Mēs tikai drīkstam gaidīt… Arī tas, ka gaidām, palīdz Taimiņam.

— Liekas, esam sagaidījuši, — kapteinis norāda uz mašīnu, kas piestāj pie kuģa ietnes. — Bet ko?

— Policijas priekšnieks? — Dubovs pat nemēģina slēpt savu pārsteigumu.

— Beidzot kāda ziņa par Taimiņu! — un kapteinis, priecīgi uzbudināts, steidzas pretī policijas priekšniekam.

— Baidos, ka tā nebūs sevišķi līksma, — Dubovs nomurmina un seko kapteinim.

Jā, policijas priekšnieka sejas izteiksme nav daudzsološa. īsti nezinādams, kā izpildīt Borka nepārprotamo uzdevumu, ne, drīzāk pavēli, viņš nolēmis vispār neielaisties nekādās debatēs ar šiem cilvēkiem, kuru jautājumi dīvainā kārtā vienmēr trāpa naglai tieši uz galvas. Tad jau vieglāk tēlot pastulbu ierēdni un, izmantojot savu varu, kā arī likuma burtu, dot rīkojumus. Un, ja bus kāda maza atkāpšanās no likuma burta, tad par to pec dažām dienām atbildēs nevis viņš, bet nākamais iekšlietu ministrs.

— Pusstundas laikā, — policijas priekšnieks pasniedz kapteinim ar diviem spiedogiem apzīmogotu dokumentu, — jūsu kuģim jāatstāj mūsu teritorija.

— Labprāt, — Akmens pasmaida. — Dīkstāve, lai arī par to maksā firma, nav mūsu interesēs.

— Tātad loču streiks beidzies? — Dubovs vaicā.

— Vēl ne, — policijas priekšnieks atzīst. — Bet man ir pamats apsolīt, ka pirms pusnakts jums būs locis.

— Ļoti labi! — kapteiņa miers ir nesatricināms. — Tātad mums ir pamats cerēt, ka līdz tam laikam Taimiņš bus atrasts?

— Mani vīri pārmeklē visu pilsētu. Ļoti ceru, ka viņi to atradīs līdz pusnaktij. Tādā gadījumā nekavējoties nogādāsim jūsu stūrmani uz kuģa, — policijas priekšnieks paskatās pulkstenī. — Nezaudēsim laiku. Jūsu rīcībā palikušas divdesmit divas minūtes,

— Ko tas nozīmē? — kapteinis asi vaicā.

— Jums jānoenkurojas reidā! — nu visgrūtākais ir pateikts, un policijas priekšnieks var izklāstīt iepriekš sagatavoto pasaciņu. — Ticiet man, šis ārkārtējais lēmums pieņemts jūsu pašu interesēs. Man ienākušas ziņas, ka Kristportā sagaidāma prelpadomju demonstrācija. Nevaru garantēt jūsu drošību. Ļaudis ir sašutuši par streiku un savās materiālajās grūtībās vaino jus…

— Vai tas nozīmē, ka šis kakta lapeles palaistās tenkas tagad ir pilsētas valdes oficiālais viedoklis? — Dubovs grib beidzot noskaidrot pozīcijas.

— Ko jūs?! — policijas priekšnieks enerģiski atgaiņājas. — Ja tas būtu mans viedoklis, nebūtu ieradies jūs brīdināt. Kristportā ir klusa pilsētiņa, es nepieļaušu nekādus nemierus. Lūk, kāpēc jums pēc piecpadsmit minūtēm jānoenkurojas pēc iespējas tālāk no krastmalas. Jūsu pašu interesēs! Tas ir oficiāls rīkojums! Visu labu, mani kungi! — un policijas priekšnieks pieliek roku pie cepures naga.

— Tiešām nezinu, jāpriecājas vai jābēdājas, — raudzīdamies pakaļ policijas priekšniekam, kas pat uz līganās ietnes cenšas saglabāt nevainojamu militāru stāju, Akmens domīgi saka. — Ja atnāks locis, mēs jau šonakt būsim atklātā jurā.

— Es neticu nevienam viņa vārdam! — Dubovs dusmīgi izpūš kuplu dūmu. — Ne demonstrācijai, ne tam, ka mums atvedīs Taimiņu. Bet kā tu tādam glumiķim tiksi klāt? Mēs viņam sakām rupjības, bet viņš atņirdz zobus pieklājīgā smaida. Zina, nelietis, ka mums nekas cits neatliek, — ja iedos loci, būs vien jābrauc prom.

— Vienīgā laime, ka rīt ieradīsies konsulāta pārstāvis.

— Gan mēs uzzināsim patiesību, — Dubovs runā ar lielu iekšēju pārliecību. — Lai notiktu kas notikdams, es paļaujos uz Taimiņu. Viņš tiem vēl parādīs!

— No jūsu mutes — dieva ausī, — un kapteinis nospiež trauksmes signāla pogu. — Visi uz klāja!

* * *

Viesnīcas «Korona» vestibils šovakar izskatās gluži neierasts. Pašā centrā novietots garš konferenču galds, uz kura izklāstīts vienošanās akts starp rēderiem un ločiem. Ap to sapulcējušās naidīgās puses.

Konsuls Freksa, kā jau savienības prezidents, iekārtojies atzveltnes krēslā galda galā. Blakus sēž satrauktais un piesarkušais Kerzens un oficiāli laipnais doktors Borks. Galda viņā malā — loču pārstāvji: mierīgais Berlings, Gustavs, kas pirmoreiz nokļuvis tādā lepnā apkārtnē un tāpēc ziņkārīgi raugās uz visām pusēm, sirmais locis un Hellers, kas pakalpīgi sniedz konsulam pildspalvu.

Nolasījis vienošanās teksta pantus un apakšpantu.s juriskonsultam piemērotā bezkaislīgā balsi, Borks iestarpina mazu pauzi, tad piebilst:

— Kā redzat, rēderi grosso modo apmierinājuši visas loču prasības. Līgumam jāstājas spēkā cik vien ātri iespējams, teiksim, šodien pulksten divdesmit četros… Nav iebildumu?

— Nē, nē! Mēs esam ļoti priecīgi, ka varam tūdaļ atsākt, darbu. — Hellers steidzas paziņot.

— Tātad lūdzu kungus parakstīties! — Borks svinīgi saka un piebīda konsulam dokumentus.

Šai mirklī vestibilā ielaužas Šviks, kuram uz pēdām seko Zumers.

— Apsveicu! — Šviks paceļ platmali. — Jūs, rēderu kungi! Un jūs, loču kungi! Dievs beidzot apžēlojies par Kristportu… un par Bergholmas nelaimīgajiem upuriem! — viņš ka lūgsnai saliek rokas. — Un bija arī pats pēdējais brīdis! Stāvoklis ir katastrofāls!… Berlinga kungs, humanitātes vārdā — kuģi ar manu preci jāizved ārpus kārtas!

It kā pieliekot punktu šai izjustajai uzrunai, vestibilā atskan skali saucieni. Avīžu zēni cenšas piesaistīt gājēju interesi laikraksta vakara izdevumam:

— Beidzies loču streiks!… Padomju pārtikas sūtījumi Bergholmai!… Loču streiks beidzies!…

— Ko?!—Šviks necilvēcīgā balsī iekliedzas. — Bergholmai?… — un viņš izskrien uz ielas.

— Ludzu, Zumera kungs, mēs gaidījām tieši jūs, — Borks pasniedz rēderim pildspalvu.

Zumers nicīgi parausta plecus.

— Es tikai nācu noskaidrot, — viņš īgni saka, — kāpēc jūs mani izsaucāt? Man ar jums vairs nav nekā kopēja… vismaz kuģu ne.

— Jus joprojām esat rēderu savienības valdes loceklis, Zumera kungs, — konsuls runā uzsvērti laipni. — Un bez jūsu paraksta līgumam nav likumīgā spēka.

Zumers satver pildspalvu un ar niknu švīku parakstās. Nosviedis papīru, viņš izmisīgi atrauj apkakli:

— Vai te nevar dabūt kaut ko dzeramu?

— Apsveicu jūs ar šo svinīgo brīdi! — Borks skandē, vēlēdamies ne par sprīdi neatkāpties no tradīcijas. — Šī vienošanās lieku reizi pierāda, ka mūsu zemē starp uzņēmējiem un darba darītājiem valda saticība un vienprātība… — griežoties pie Švika, kas iesteidzas bāls un satriekts, viņš tikpat pacilātā tonī saka: — Tagad jusu zārki var doties ceļā!

— Par vēlu! Par vēlu! — Šviks vaimanā, vicinādams avīzi. — Krievi atsūtījuši pārtiku un medikamentus!… Tagad Bergholmā neviens vairs negribēs mirt!… Pārtiku! Un pie tam par velti… Vai tie ir cilvēki?! Ko viņi bez gala jaucas mūsu valsts iekšējās darīšanās? — viņš atkrīt krēslā: — Es esmu ruinēts!

— Ko jūs gaudojat? — Zumers saviebjas. — Jums taču vēl paliek mani kuģi.

Šviks atkal pielec kājās:

— Man? O! — viņš ar spieķi rāda uz konsulu. — Lūk, kam! Dievs man ir liecinieks, ka konsula kungs man vēl parādā komisijas naudu par šo darījumu.

— Švik! — Zumers draudīgi saka un pasper soli uz priekšu. — Kam tagad pieder mani kuģi?

— Redzat, Zumera kungs, — Borks mēģina glābt situāciju. — Tas, protams, ir bēdīgi, bet veikals paliek veikals, un sentimentiem te nav vietas…

— Klusu! — pēkšņā niknuma uzpludumā Zumers brēc un draudīgi tuvojas konsulam. — Jūs! Tas esat jūs! Jūs sapirkāt manus vekseļus! Jūs mani izputinājāt, nelieti tāds!

— Tā ir sazvērestība! — tagad arī Kerzens saprot ieilguša streika aizkulises. — Jūs gribējāt iedzīvoties uz musu nelaimes!… Jūs, Freksa! Cik jūs nopelnījāt, spekulēdams ar manām akcijām?!

— Iesim, biedri, — pēkšņajā klusumā Berlinga mierīgi un skarbi teiktie vārdi skan kā liesas spriedums. — Netraucēsim šo ģimenes idili.

Piecpadsmit minūtes vēlāk konsuls bārā izgāž savas dusmas uz Borku.

— Varbūt jūs tomēr paskaidrotu, ko šī komēdija mums dod? Kāpēc pēkšņi ievajadzējies piekāpties loču priekšā? — Freksa vienā rāvienā iztukšo glāzi ar ienīsto viskiju.

— Lai «Padomju Latvija» aizvāktos no Kristportas, — Borks atbild. — Osta nav cietums, to nevar tik rūpīgi apsargāt. Bet mums vajadzīga pilnīga rīcības brīvība. Un ka jūs bez loča dabūsit kuģi prom?

— Un Taimiņš? Viņš atveda bez loča, viņš būtu atkal izvedis.

— Var manīt, ka šī aukstā duša iespaidojusi jūsu domāšanas spējas, — Borks nekaunigi smīn. — Tur jau tas āķis, ka Taimiņš paliks Kristportā.

— Paliks? Vai atkal jauna taktika? — konsuls ir tik pārsteigts, ka pat neatspēlējas Borkam. — Jus taču teicat, ka streikotāji viiju atbrīvos.

— Tieši tāpēc viņš būs spiests palikt.

— Es joprojām ne velna nesaprotu, — konsuls saķer galvu.

— Nu tad padomājiet, konsul, padomājiet…

* * *

Nora steidzas. Tik daudz laika zaudēts, velti meklējot tēvu policijas prefektūrā un dzīvoklī! Kad beidzot izdevās sadzīt pēdas, izrādījās, ka viņš aizņemts sarunās ar rēderiem. Un neviens nemācēja pateikt, cik ilgi turpināsies jaunā līguma parakstīšanas ceremonija. Galu galā meitene nolēma rīkoties patstāvīgi. Kas gan var viņai aizliegt aiziet uz padomju kuģi — sevišķi tagad, loču streikam beidzoties?! Zēl tikai, ka viņa nav devusies turp tūlīt…

Viņa paātrina soli un, nokļuvusi krastmalā, neievēro vīrieti ar pierē uzbīdīto platmali, kas ar makšķerkātu kuko elevatora ēnā. Uz laivu steķa stāv puisis golfa biksēs un, izlikdamies pētījam apvārsni, laiku pa laikam met sikus akmentiņus ūdenī. Nora neskatās ne pa labi, ne pa kreisi — uz priekšu dzen pienākuma apziņa un cerība palīdzēl Taimiņam. Kaut ātrāk varētu visu izstāstīt kapteinim!

Pēkšņi Nora apstājas, kā pret neiedragājamu stikla sienu atdūrusies. Pirmajā mirkli viņa vēl īsti neapjēdz, kas noticis, jūt vienīgi biedējošu tukšumu. Tikai pamazām smadzenes sagremo neapstrīdamo faktu, ka «Padomju Latvijas» vairs nav. Un tūdaļ uzmācas rūgtais secinājums — Taimiņa biedri pametuši viņu… Kā pamatu zem kājām zaudējusi, Nora palūkojas apkārt, raudzīdama savai sabrukušajai ticībai kaut mazu balstiņu. Viņas skatiens bez mērķa klīst pa svina pelēkajiem ūdeņiem, pārslīd tumšam siluetam, ceļo tālāk, atkal atgriežas pie tā. Šaubu nav, tas ir kuģis, kas noenkurojies tālu reidā. Un tad kā silts vilnis ledaino izmisumu atkausē cerība, kas drīz vien pārvēršas ciešā pārliecībā: jā, tā ir «Padomju Latvija». Lūk, gaišā četrstāvu virsbūve ar radiolokatora antenu, uzrautais priekšvadnis, domāts ledus laušanai. Padomju jūrnieki gaida savu stūrmani vai vismaz kādu ziņu no viņa. Ziņu, ko Nora var nekavējoties aiznest.

Daudz neprātodama, meitene aizskrien līdz laipām, kur pilsētas kaislīgie makšķernieki tur savas laivas. Pati pirmā pieder tēvocim Pēterim, to varētu mierīgi paņemt, bet, kā par spīti, nav airu. Nākamā arī atkrīt — vecais skopulis Tranziss to noteikti nodrošinājis ar divām atslēgām. Un tad Nora ierauga puisi golfa biksēs. Tas taču kaut kur redzēts, turklāt nesen, jo atmiņa saistās ar kaut ko derdzīgu… Pareizi, tas ir sargs, kas ielaida savrupmājā šo bandītu ar radio aparātu! Briesmu nojauta liek meitenei kāpties atpakaļ.

Tagad dažām minūtēm nav izšķirošas nozīmes, galvenais — vispār nokļūt uz kuģa. Viņai vienai tas neizdosies, jāpasauc Gustavs, lai pārceļ ar savu kuteri. Nora aši pagriežas un, pirms puisis golfa biksēs pagūst viņu aizkavēt, ienirst šaurajā ejā starp diviem spīķeriem.

* * *

Krodziņā «Jūrnieka glābiņš» sen nav redzēti tādi svētki. Te saradušies visi pilsētas loči — atgadījums, kas normālos darba apstākļos vispār nebūtu iespējams. «Slēgts vakars» — vēstī neliela izkārtne uz durvīm, un tiešām nejaušam apmeklētājam neatrastos vietiņas, kur apsēsties. Galdi sabīdīti kopā, deg visas spuldzes, tomēr nespēj kliedēt dūmu plīvuru, kas ceļas no desmitiem pīpju, cigāru un cigarešu.

Sasitas smagi alus kausi, putojošā dzira izlīst pāri malām.

— Biedram Berlingam — urā! — Hellers skandē, diriģējot ar savu kausu. — Berlinga neatlaidība uzvarējusi.

Kausi paceļas.

Berlings pieceļas:

— Berlingam te nav nekādu izcilu nopelnu. Dzersim, biedri, par drosmi un izturību, par jurnieku labākajām īpašībām! Un par visiem, kas mūs atbalstījuši šajā cīņā!

— Urā! — Hellers neliek sevi ilgi lūgt.

Kāpēc gan nepalīksmot, svinot tādu uzvaru? Kausi atkal paceļas, loči urravo.

— Lūk, biedri! — Hellers, lai pievērstu sev uzmanību, sit ar kausu pret galdu. — Klausieties!

— Klausieties! Klausieties!… — loči viņu atbalsta. — Lai runā Hellers!

— Lūk, biedri! — Hellers sauc. — Daudzi no mums pazīst «Padomju Latvijas» stūrmani Taimiņu!

— To, kas strādājis kopā ar Berlingu? Atceramies, —* sirmais locis piekrītoši pamāj ar galvu.

— Pazīstam, pazīstam Taimiņu! — atskan no visām pusēm. — Kā nu ne? Pazīstam!

Berlings sasprindzināti vēro Helleru. Pagaidām viņš vēl nesaprot, kas vecim padomā, bet iekšējā balss brīdina: jābūt piesardzīgam!

— Viņš, protams, nav mūsu profesionālās apvienības biedrs, — Hellers turpina, kad iestājas klusums. — Bet vai tāpēc mēs drīkstam liegt viņam savu solidaritāti?! Visi jūrnieki vienmēr bijuši, ir un būs brāļi.

— Skaidrāk, Heller, skaidrāk! — Berlings zaudē pacietību. — Ko tu stiep gumiju?

— Tūlīt viss bus skaidrs kā cliena, — Hellers kliedz. — Nezināmi nelieši nolaupījuši Taimiņu. Tā bija provokācija gan pret mums, gan pret mūsu streiku! Augusts Taimiņš cietis musu dēļ! Biedrs Berlings nav kļūdījies — Augusts Taimiņš, viņa vīrišķība un izturība palīdzēja mums izcīnīt šo spīdošo uzvaru. Būs tikai taisnīgi, ja mēs savukārt palīdzēsim Taimiņam. Es, vecais Hellers, allažiņ esmu stāvējis un kritis par taisnību. Jūs mani pazīstat!

— Vai Hellers tiešām kļūst par cilvēku? — Gustavs čukst Berlingam ausi.

Berlings klusē. Viņa aizdomas pārāk neskaidras, lai tās varētu nopamatot. Un vēl jo mazāk tās drīkst izteikt skaļi.

— Kā mēs varam viņam palīdzēt?… Runā taču! — trokšņo loči.

— Vienkārši! Pēc matrožu parašas! — Hellers sauc.

— Nora uzzinājusi, kur viņu slēpj. Atbrīvosim viņu ar savām jūrnieku dūrēm un aizvedīsim uz padomju kuģi!

— Labs priekšlikums! — sirmais locis piekrīt.

— Hellers ir malacis!… Labi!… Pareizi!… — citiarīpiebalso.

— Viņš patiešām kļuvis par cilvēku, — Gustavs saka.

— Ko tu klusē, Erik?

Berlings izšķiras.

— Biedri, es jūs brīdinu! — viņš piecēlies, lai dotu vārdiem lielāku svaru. — Cīņa vēl nav beigusies. Tagad mums jābūt sevišķi piesardzīgiem.

Krodziņā ieskrien Nora. Viņas izskats krasi kontrastē ar šeit valdošo svētku noskaņu.

— Vai izdevās? — Gustavs jautā.

— Tu biji uz kuģa? — arī Berlings ir satraukts.

— Nekas neiznāk. Labi vēl, ka izdevās izmukt no šiem tipiem. Tie paši, kas apsargā Taimiņu.

— Dzirdējāt, draugi? — Hellers kliedz. — Ir tikai viens ceļš. Pašiem atbrīvot! Es brīnos par biedra Berlinga nostāju. Vai darbaļaužu starptautiskā solidaritāte viņam ir tukša skaņa?

— Tēt, vai tu aizmirsi, ka Augusts ir tavs draugs? — Nora dedzīgi pārmet. — Ja nevienam citam nav drosmes, es viena pati atbrīvošu Taimiņu! Ceļu taču zinu.

— Es došos tev līdzi! — Gustavs sauc.

— Zelta vardi! — Hellers auro.

* * *

Venstrāts sapulcinājis savus vīrus savrupmājas apakšstāva lielajā zālē. Pēc: telefona sarunas ar Borku viņš atkal jūtas savā ādā. Diplomātiskā apiešanās ar Taimiņu, kuru varētu daudz vieglāk pievārēt ar ierastajām metodēm, smalkā laipošana un bezjēdzīgā nīkuļošana nemājīgajās istabās viņam sen jau līdz kaklam. Tagad vismaz var rīkoties, jo uzdevums ir nepārprotams. Un Venstrāta balsī ieskanas viņa padotajiem labi pazīstamās ņurrājoša runča intonācijas. Viņi zina — jo klusāk viņš runā, jo mazāk cieš jebkādu pretī runāšanu.

— Te nedrīkst palikt ne sīkākās pēdas, — Venstrāts pavēl. — Nekas nedrīkst liecināt, ka mēs šeit esam bijuši.

— Tikpat kā laizīt izlaizīsim, — vīrietis ar rētu vaigā pasteidzas apliecināt.

— Un pievāciet visas tukšās pudeles. Smeš, vai dzirdat?

— Un ko lai iesāk ar dziedātāju? — patuklais vīrietis apjautājas.

— Pareizi… Dīkrosis ir redakcijā… Gaidīt viņu pārāk riskanti… — Venstrāts vilcinās tikai īsu mirkli. — Būs tāpat vien jāmet laukā. Smeš, jums kā rūdītam siržu lauzējam vislielākā pieredze, kā tikt vaļā no sievietes. — Venstrāta melno aceņu uzzibsnījums apklusina guldzošos smieklus. — Kas te smejas? Jūs laikam domājat, ka stāstu jums anekdotes? Ne, es dodu rīkojumus! Jus paliksit šeit pēdējais, — Venstrāts uzrunā vīrieti ar rētu. — Neaizmirstiet instrukciju! Jums nav jādara itin nekas! Ne pirksts nav jāpakustina! Jūs nedrīkstat radīt nekādus šķēršļus! Tiklīdz pārliecināsities, ka viņš aizvests, laidieties lapās!

— Ek, — vīrs ar rētu vaigā klusi nopūšas. — Jau trešo reizi skaidro vienu un to pašu…

Istabā iesteidzas vīrs golfa bikses.

— Šef… — viņš uztraukti iesāk.

Venstrāts nomēri viņu ar iznicinošu skatienu.

— Operācija nav vēl beigusies. Kā mani sauc?

— Piedodiet, Venstrāta kungs… Nora Berlinga bija ostā. Viņa gribēja tikt uz kuģa.

— Un ko jūs?

— Nelaidu.

— Labi, — Venstrāts apmierināti pamāj. — Un kur jūs viņu likāt?

— Nekur, — vīrs golfa biksēs parausta plecus. — Aizskrēja.

— Aizskrēja? — Venstrāts pazemina balsi līdz tikko dzirdamam čukstam. Pēkšņs zvērīgs dūres sitiens notriec vīru golfa biksēs zemē. — Vai es jums neteicu, ka jebkurš, kas mēģinās padot ziņu uz kuģi, jāapklusina? Vai jūs gribat, lai es jūsu dēļ nosēdētu tos divdesmit gadus, ko esmu palicis kronim parādā!… Klausieties, jus žurkas! Es tagad pats došos uz oslu. Cerams, jums ir skaidrs, ar ko jums bus darīšana, ja te paliks kaut mazākā pēda? Ar likumu? Nē, ar šo te! — Venstrāts zibeņātrumā izrauj zem svārkiem īpašā makstī iekārto revolveri un notēmē uz Smešu:

— Ej! Un pasaki primadonnai: ja neturēs muti, nodrošināšu viņai viskvēlākos aplausus viņpasaulē!

* * *

Smeša uzdevums ir vieglāks, nekā pirmajā mirklī varēja likties. Tīri nejauši viņš iesāk sarunu ar izteicienu, kas izraisa neveiksmīgajā dziedātājā obligātu refleksu.

— Šefs lika pateikt, ka viesizrāde beigusies, — Smešs ar nepārprotamu žestu norāda uz durvīm.

Eleonoras pieredze nav mazāka ka Smešam, tikai ar to starpību, ka šādās reizēs viņa vienmēr bijusi cietējas lomā. Un pietiekami bieži nācies pārliecināties, ka nav nozīmes lūgties, birdināt asaras, lietot žēlabainus vārdus. Daudz prātīgāk aiztaupīL sev šādu pazemojumu. Un tomēr, kaut paredzēdama atbildi, viņa nespēj nevaicāt:

— Kur ir Taimiņš?

— Nav tavā darīšana! Tur, kur viņam jābūt! Aizbrauca pavizināties uz galvaspilsētu!

Un, lūk, viņa atkal soļo pa Kristportas ielām. Par vēl vienu iluziju nabadzīgāka un tomēr bagātāka. Lieku reizi sapratusi, ka šai pasaules daļā viņai neredzēt laimīgu dzīvi (kur nu laimigu — vispār it nekādu šā apzīmējuma cienīgu, jo pat pie dzīvokļa saimnieces tagad kauns atgriezties), Eleonora neļaujas galīgam izmisumam. Viņa taču atradusi Augustu! Agrāk vai vēlāk viņu ceļi atkal krustosies, lai nekad vairs nešķirtos… Bet pagaidām?

Pagaidam kaut kā jānopelna sev kumoss maizes. Diemžēl nekas neliecina, ka «Jautrā delfīna» īpašnieka veikals pa šīm dienām butu uzplaucis. Nekā iepriecinoša nesola arī viņa vārdi.

— Jus ko, smejaties par mani, vai? — krodziņa saimniekam vairs nav pat enerģijas kliegt. — Pa visu šo laiku nāca viens krievs un tas pats tikai pirmajā dienā. Pēc tam kad komandai aizliedza kāpt krastā, viņš vēl dažas reizes atsūtīja pēc alus veco Tranzisu, bet tagad… — krodziņa saimnieks bezcerīgi noplāta rokas.

— Jā, dzirdēju pa radio, — Eleonora saka neskaņā balsī. — «Padomju Latvija» ir projām…

— Kas par niekiem?! Bet viņi nez kādēļ noenkurojušies reidā.

Reidā… To padzirdējusi, Krelle izskrien krastmalā. Tiešām «Padomju Latvija» nav aizgājusi. Taimiņš nav viens. Tepat, kā ar roku sasniedzami, ir vēl biedri, kuriem viņš tā tic, ir palīdzība, glābiņš. Augustam unarīviņai!

Krelle vairs neatceras, ka pirms dažām stundām pati mēģinājusi pierunāt Taimiņu atteikties no dzimtenes, parakstīties zem apmelojuma un apmesties Kristportā. Kas viņai par daļu gar visu šo politiku? Viņa tikai gribēja dzīvot kā cilvēks — ar mīlošu vīru, ar ģimeni, savā dzīvokli, izrauties no posta. Tagad, kad viņa pavisam tuvu redz kuģi, viņa no jauna gatava doties Augustam līdzi uz Padomju Savienību, gatava darīt visu, lai tikai nebutu atkal jāpaliek vienai.

Jau labu brīdi Eleonora mētājas pa tumšo krastmalu. Beidzot viņa ierauga kādu vīrieti, kura seju aizēno cepures platā mala.

— Vai jūs nepateiksit, kā man nokļūt uz padomju kuģa?

— Pavisam vienkārši, — Venstrāts ir laipnības iemiesojums. — Sekojiet man! Es jūs nogādāšu īstajā vietā!

Un Eleonora Krelle seko viņam — tāpat kā visu savu mužu sekojusi stiprāku, enerģiskāku cilvēku padomiem. Priecīga, ka nevajag pašai domāt un rīkoties, viņa ļaujas straumei, kas aizskalo visu lieko, nederīgo, dzīvot nespejīgo. Seko, tā arī nesapratusi, ka dodas pretī savai nāvei.

Laiva attālinās no krasta. Vēl kādu mirkli dzird duļļus čīkstam, klusu guldzoņu, airiem ar ūdens virsmu saskaroties. Tad laiva izzūd skatieniem, pamirst trokšņi. Un neviens nesaklausa šāvienu, kas pēkšņi pāršķeļ vakarīgo klusumu, nedzird Eleonoras Krelles pēdējo kliedzienu, nedzird šļakstienu, ar kādu viņas nedzīvais ķermenis, krītot dzelme, atvadās no Kristportas, kur tā arī neizdevās gūt laimi.

Mašīnrakstītāja nekādi nevar saprast, kas noticis ar Dīkrosi. Parasti viņš diktē tik ātri, ka pie labākās gribas nav iespējams sekot līdzi tekstam — jābūt laimīgai, ja izdodas nepārjautāt kādu vārdu ik pēc teikuma. Šodien turpretī viņš pēc katras rindkopas iestarpina pauzi, it kā nejaudādams izspiest no pārgurušajām smadzenēm nākamo domu. Arī tagad taustiņu klaboņa jau sen apklususi, bet redaktors joprojām klusē.

Patiesībā tas nemaz nav raksta saturs, kas sagādā Dīkrosim grūtības. Arī nakts vidū, izrauts no dziļa miega, viņš spētu bez jebkādas piepūles sacerēt šādu reportāžu. Traucē reibinošā apziņa, ka šis raksts droši vien ir pēdējais, ko viņš diktē «Kristportas Kurjera» redakcijas telpās. Uzvara izcīnīta, rīt jādodas līdzi Borkam uz galvaspilsētu, kur gaida plašāka vēriena darbs, krietni lielāks atalgojums un, šaubu nav,arīdaudz grūtāki un sarežģītāki uzdevumi. Un tieši tas patlaban nodarbina Dīkroša prātu, nejauj koncentrēties. Vai viņš tiks galā, vai spēs noturēties virspusē arī ūdeņos, kur mājo rijīgākas haizivis? Sev pašam taču drīkst atzīties, ka Borka spīdošais manevrs pārspēj visu līdz šim pieredzēto. Vai vērts ielaisties šaha partijā ar spēlētājiem, kas paredz ne tikai trīs četrus gājienus uz priekšu, bet aprēķina itin visas varbūtības, sagatavojot pretiniekam slazdus šķietami līdzenākā vietā? Varbūt tomēr prātīgāk paliki Kristportā, kur nodrošināta gaužām pārticīga eksistence?

Dīkrosis palūkojas apkārt un saprot, ka domās jau atvadījies no sava patumšā kabineta, kur uz mūžu ieperinājusies lētu cigarešu un sliktas kafijas smaka, no izbalējušajām litogrāfijām pie sienām un no stikla durvīm, caur kurām gan var novērot padotos, bet kas tai pašā laikā neizslēdz nepatīkamo sajutu pašam būt kā uz delnas. Citas izdevības nebūs, tāpēc jāriskē. Un atvadām jāsacer raksts, kas liks Kristportas ļautiņiem vel pēc daudziem gadiem atcerēties redaktora vietnieku Dīkrosi.

Viņš savelk pieri krunkās, pūlēdamies izgudrot sevišķi skanīgu frāzi.

— Jauna rindkopa! — Dīkrosis saka. — Rakstiet!… Taču maldījās tie, kas domāja, ka tas ir šīs drāmas pēdējais cēliens. Punkts. Līguma parakstīšanai sekoja sensacionāls fināls.

Dīkrosis atkal sarauc pieri.

— Rakstiet! Tieši tai brīdi, kad tirdzniecības kuģis «Padomju Latvija» gatavojās atstāt mūsu ostu, daudzi Kristportas iedzīvotāji, to skaitā arī jūsu speciālais korespondents, bija apkaunojoša notikuma aculiecinieki… Svītrojiet pēdējo teikumu! Sensacionāls fināls, kas risināsies Apelācijas tiesā. Jauna rindkopa… Līgums starp rēderiem un ločiem tiks anulēts, jo pierādīts, ka streikotāji rīkojušies pēc ārzemju aģentu instrukcijām! «Padomju Latvijas» stūrmanis Taimiņš, par kura pazušanu mēs jau savlaicīgi informējām mūsu lasītājus, vadījis loču streiku! Viņu slēpa streika komitejas locekļi. Šo tumšo elementu mēģinājums slepus nogādāt Taimiņu atpakaļ uz kuģa neizdevās, pateicoties mūsu policijas modrībai. Nelīdzēja arī krievu jūrnieku viltīgais manevrs noenkuroties reidā, kur varētu izmantot tumsas aizsegu. Padomju stūrmani apcietināja tieši tai brīdī…

— Cik interesanti! — mašīnrakstītāja pēkšņi izsaucas. — Kad tas notika?

— Stulba zoss! — Dīkrosis strupi atbild. — Tas vēl notiks. Pēc stundas.

* * *

Kapteiņa kajītē sabiezē nakts, bet Akmens neieslēdz elektrību. Gail vienīgi sprakstošā tabaka Dubova pīpē. Nez kādēļ šķiet, ka tumsā atklātas sarunas raisās vieglāk. Un kapteinim tik daudz uz sirds…

— Vai lasījāt ostas pārvaldes radiogrammu? — atbildi nesagaidījis, Akmens turpina. — Pec stundas ieradīsies locis, un mums būs jāpaceļ enkurs.

— Varbūt viņš mums kaut ko pastāstīs par Taimiņu, — Dubovs saka. — Kopš aizgājuši dokeri, mēs esam pilnīgi nogriezti no pilsētas.

— Neko labu negaidu. Man neiziet no prāta policijas priekšnieka vizīte, — kapteinis lieliem soļiem mēro telpu. — Atceros, agrāk — rēderu laikā — nebija tāda latviešu kuģa, no kura kāds neaizmuktu jau pirmajā ārzemju ostā. Cerēja uz labāku algu, meklēja dēkas, vai es zinu…

Jā, aukstais karš mūs visus pārvērtis frontiniekos, — Dubova balsī, viņam pašam nemanot, iezogas lektora intonācijas. — Saproti jel, kapteini, šeit mēs vairs neesam Akmens, Taimiņš, Čaikins vai Dubovs ar savām individuālajām rakstura īpašībām, šeit mēs pat neesam noteiktas tautības vai valsts pārstāvji, šeit mēs visi esam marksistiskās ideoloģijas nesēji — boļševiki, sarkanie, «Kremļa aģenti», ka nu kuram labpaticies mūs dēvēt. Mājās tu vari rupji lamāties, vari piedzerties vai sakauties, tā ir tava darīšana. Šeit par to atbild visa Padomju Savienība un, lūdzu, nesmejies,arīvietējie komunisti.

— Nabaga Taimiņš, — Akmens rūgti pasmaida.

— Par ko tikai viņam nav jālauza galva…

Bez klauvēšanas atveras durvis. Ienāk satrauktais sardzes stūrmanis.

— Biedri kapteini! Iesim uz klāja. Krastmalā notiek kaut kas dīvains. Ja nemaldos, netālu no loču kutera laipām.

Pirmajā bridi grūti saprast, ko nozīmē rosība krastā. Spēcīgie okulāri rāda divus vīrus, kas uz kāda spīķera lēzenā jumta uzstāda prožektoru. Cita pēc citas piebrauc smagās un vieglās mašīnas. No tām izkāpj cilvēki, pulcējas grupās, izkrauj kinoaparatūru.

— Tas nemaz neatgādina demonstrāciju, — Dubovs pašūpo galvu.

— Drīzāk filmēšanu, — Akmens uzmin. — Vai redzi kameru?

— Bet ko viņi taisās filmēt? — Dubova seja apmācas. — Mūs, vai? Pazīstam taču viņu filmas. Mēs neesam ne puskailas meičas, ne bandīti. Kaut gan… — viņš pēkšņi ņemas regulēt tālskati. — Re, kur arī mūsu vecais paziņa no vietējās tenku lapeles! — Dubovs ieraudzījis Dīkrosi, kas plātās rokām, rādot uz «Padomju Latvijas» pusi. — Skaidrs, ka viņi mums gatavo kaut ko atvadām. Turies, kapteini!

* * *

Atgāzies konsula Freksas iemīļotajā atzveltnes krēslā, Borks klausās pēdējās ziņas.

— Rīt parlamentā sāksies debates par tirdzniecības līgumu ar Padomju Savienību, — diktors stāsta.

— Iepriekšējās aptaujas rezultāti norāda, ka opozīcijai šoreiz diez vai izdosies izvirzīt uzticības jautājumu un izjaukt valdības nodomus. Visdažādākie iedzīvotāju slāņi atbalsta mierīgās līdzāspastāvēšanas politiku. Kuluāros palaistās baumas, ka sagaidāms sensacionāls atklājums, uzskatāmas par neveiklu mēģinājumu sēt nemieru dažu Zemnieku partijas deputātu prātos…

— Varbūtarīšajā aparātā iebūvēts magnetofons, — konsuls zobojas, — lai nosistu jums garastāvokli… Tas gan bija pirmšķirīgs triks, ko jūs izspēlējāt ar Taimiņu.

— Nieki! — Borks jūtas glaimots. — Salīdzinot ar pārsteigumu, kas rīt sagaida mūsu ministru prezidentu… — tālruņa zvanam atskanot, viņš nocel klausuli. — Hallo!… Jā, labi. Paldies! — Borks pieceļas. — Nu beigas ir tuvu. Un zināt ko, konsul?… Man prieks par to, kā izspēlēta šī partija! īr jau laiks, zvanīja jūsu Hellers, pēc pusstundas viss būs cauri… Jūs arī brauksit?

— Uz ostu? — Freksa brīnās. — Kāda velna pēc?

— Gribu redzēt šo stūrmani… Padomājiet paši, esmu izspēlējis ar viņu veselu partiju, bet ne reizes neesmu redzējis pretinieku. Tagad, kad esmu uzvarējis, derētu viņu apskatīt. Braucam!

* * *

Savrupmāja, kur ieslodzīts Taimiņš, šajā vēlajā vakara stundā izskatās vēl pamestāka un drūmāka nekā dienā. Kā vaidēdami dārzā šalc simtgadīgie ozoli. Ēka grimst tumsā, gaismo tikai divi logi otrā stāvā.

Ieraudzījis savrupmājas tumšo siluetu, Gustavs jau labā gabalā izslēdz starmelējus un palēnina gaitu.

Vecais «Fords» klusi piebrauc un apstājas. Nu mašīna atrodas augstā mūra aizsegā un tādēļ no mājas nav saredzama. Izkāpj Nora, Gustavs un sirmais locis, kurš nolēmis piedalīties šajā riskantajā pasākumā, lai apvaldītu jauniešu karstgalvību. Vācu okupācijas laikā viņš vairākkārt organizēja sabiedroto karavīru pārdrošo bēgšanu no karagūstekņu nometnes un tāpēc uzskata, ka bez viņa pieredzes pasākums būs lemts neveiksmei.

Gustavs un Nora izņem no mašīnas saritinātu tauvu un grasās mest to pāri mūrim. Vecā loča rokas mājiens aptur viņus.

— Kurā istabā viņš atrodas?

— Otrā stāvā. Bet, kurā īsti, to neesmu ievērojusi, — Nora vainīgā balsī atzīst.

— Un vēl saucas izlūks! — sirmais locis nikni nospļaujas. — Varu iedomāties, kas notiktu, ja manis te nebūtu. Droši vien uz labu laimi iekāptu pa kādu logu un pēc tam staigātu pa gaiteni un sauktu: «Biedri Taimiņ, kur jūs esat?»

— Jā, ko tagad darīt? — Gustavs čukst. — Vajadzēs man vispirms rāpties vienam un pamēģināt izlūkot, kur viņš atrodas.

— Vēl muļķīgāk! Pamēģini labāk mazliet piepūlēt savas smadzenes. Lai atrastu krievu stūrmaņa istabu, nav nemaz jārāpjas pāri sētai. Mums ir trīs pieturas punkti… Tas ir, ja pieņemam, ka viņš atradis tavu kaiju… Zinādams, ka mēs taisāmies viņu atbrīvot…

— Bet vai tas maz ienāks viņam prātā? — Gustavs šaubās.

Tas ir pats par sevi saprotams, — Nora atraida iebildumu. — Viņš musu vietā rīkotos tāpat… A, zinu, viņš vispirms atvērs logu un otrkārt… Nezinu…

Droši vien stāvēs pie apgaismotā loga, lai mēs varētu viņu ieraudzīt, — Nora, kā cerēdama atrast apstiprinājumu savam minējumam, atkāpjas dažus soļus un paskatās augšup. Visi apgaismotie logi ir aizvērti, vaļa ir tikai viens tumšs logs.

— Blēņas! — sirmais locis papurina galvu. — Apgaismots logs parādītu viņu ne tikai mums, bet arī mus atklātu sargiem. Esmu gatavs saderēt, ka tieši tumšais logs ir viņa.

It kā atbildot loča vārdiem, melnajā četrstūrī, kur neskaidri iezīmējas cilvēka ēna, uzliesmo un tūdaļ nodziest sērkociņa liesma.

— Aiziet! — Gustavs aicina un, pazīdams Noras raksturu, piemetina: — Bet ņem vērā: augšā līdīšu es.

— Nē, es, — Nora iecērtas.

— Tas ir neprāts! Un ja tur Taimiņa vietā ir kāds no sargiem? Iespējams taču, ka kaiju atradis nevis Taimiņš, bet viens no Borka rokaspuišiem.

— Jā, arī tāda varbūtība pastāv, — sirmais locis piekrīt. — Varbūt Taimiņš vispār jau aizvests… Bet, ja mēs tomēr nolemjam riskēt, tad pa logu jāiekāpj tikai Norai!

Tā mēs te strīdēsimies līdz rītam, — Nora iekaist. — Es kāpšu — un cauri.

— Tu esi meitene… Tu… — Gustavs satraukumā vairs nespēj atrast vajadzīgos vārdus.

— Bet tu vīrietis. To mēs visi tāpat zinām, — vecais locis pasmaida. — Nelaime tikai tā, ka Taimiņš tevi nepazīst. Ja tu iekāpsi pa logu, viņš var nodomāt, ka tā ir provokācija.

Sērkociņš nodzisis. Taimiņš pīpē jau desmito cigareti. Jeb varbūt tā ir viena un tā pati cigarete, ko viņš jau desmitiem reižu aizdedzinājis, lai pēc dažiem dūmiem atkal nodzisušu košļātu zobos. Tumšā istabā tikko saredzami mēbeļu apveidi. Gandrīz trīs dienas pavadītas šajā telpa. Trīs mokošas dienas, tris nemitīgi sasprindzinātas dienas. Tie, kas viņu šeit tur ieslodzītu, domā, ka tas ir cietums. Bet Taimiņš to pārvērtis ringā. Tiesa, viņš arī pats saņēmis dažus zvērīgus sitienus, bet tomēr pārcietis visus, arī pēdējo, kas viņu gandrīz notriecis nokdaunā, lai atkal pieceltos un turpinātu nevienādo cīņu. Cīņa bija sevišķi grūta tāpēc, ka vajadzēja aizstāvēt ne tikai sevi. Eleonorai taisnība — vīrieši allaž domā vispirms par savu godu. Bet viņam šoreiz bija jādomā ne tikai par godu, ne tikai par to, lai izlauztos no šejienes pats, — viņam bija jāizrauj no šīs mājas, no šīs nolādētās Kristportas, no šīs neona, reklāmu apgaismotās un tāpēc vēl jo tumšākās elles arī Eleonora. Reizēm, kad valodas bija apsīkušas, kad viss likās izrunāts, viņš bija ieskatījies grāmatiņā ādas vākos. Veca Sērensa uzdāvinātais Dantes «Dievišķīgās komēdijas» sējums šajā cietumā bija iekļuvis Eleonoras rokassomiņā. Reizēm, īsti neizprazdams kopā saplūstošos vārdus, Taimiņš staigāja kopā ar Danti pa elles lokiem, kopā ar viņu mekleja savu Beatriči. Bija viens tāds bridis (Eleonora, nogurusi raudāt, gulēja, sarāvusies čokurā, tik bezpalīdzīga un salauzta, un tomēr gatava izslieties pretī saules stariem), kad Taimiņam kļuva skaidrs: pats liktenis, ja tāds tiešām pastāv, atvedis Kristportā un iemetis šajā briesmīgajā notikumu virpuli, lai viņš līdzīgi Dantem varētu izvest Eleonoru no tumšās pazemes pretī dzīvei.

Bet, lai to panāktu, nepietika ar drosmi un vīrišķību, nepietika skriet ar pieri sienā. Vajadzēja rīkoties apdomīgi, apsvērt katru soli. Jo vairāk tāpēc, ka viņš un Eleonora ir tikai sīkas figūras lielajā spēlē, kur izšķiras kaut kas daudz svarīgāks par viņu personīgo «būt vai nebūt».

Soļodams šurp turp pa istabu, Taimiņš vērīgi ieskatās tumsā. Ne velti Dīkrosim pateikts, lai viņu šonakt netraucētu. Kaija ir zīme, ka draugi viņu atraduši… Taimiņš pārliecināts, ka tie nepametīs nelaimē. Viņš rēķinās ar to, ka draugi rīkosies ātri. Desmit iespējas pret vienu, ka viņi ieradīsies tieši šonakt. Kad sāka krēšlot, Taimiņš vairs neiededzināja gaismu. Varbūt šīs gaidās pavadītās stundas, kad piecus metrus platajā istabā nosoļoti desmitiem kilometru, kad sīkākais laukā dzirdamais troksnis lika saspringt, bija daudz grūtākas nekā visas Lrīs ieslodzījuma dienas…

Norai un Gustavam izdevās tik klusi piezagties pie savrupmājas, ka Taimiņš, smagās pārdomās nogrimis, neko nesadzird. Logā ielido olis, liek viņam atsprāgt. Un tūdaļ svelpjot ielido pa pusei saritināta tauva. Tā gandrīz skar Taimiņu. Viņš noliecas, paceļ to, parausta, dodot signālu cilvēkam lejā.

Tad velk ar visu spēku. Logā parādās tumšs stāvs. Klusi uzlec uz palodzes.

— August! — satraukums aizspiež Norai kaklu.

— Gaismu! — klusi pavēl Taimiņš, un tūdaļ pats aizdedzina sērkociņu.

— Mazā Nora?! Tu?! — viņš izbrīnā iesaucas un tūdaļ norūpējies piebilst: — Tevi es gan nebiju gaidījis.

— Tagad nav laika skaidroties, — Nora čukst. — Esam atbraukuši pēc tevis. Ātrāk!

— Pagaidi… Kur ir mans kuģis?

— Vēlāk… Jāpasteidzas… Dārzā pašlaik nav neviena sarga. — Nespēdama saprasl. Taimiņa vilcināšanos, Nora bažīgi jautā: — Kas ar tevi noticis?

— Nora, kur ir «Padomju Latvija»?

— Ostā. Tieši uz turieni gribam tevi nogādāt.

Klusums. Tajā dzird Taimiņu smagi elpojam, tad klusu murmināšanu:

— Šeit… Tātad tomēr ticējuši! Tātad radio ziņa izgudrota…

— Skaidrs, — Taimiņš pārvarējis vājuma brīdi. Viņš izslējās un asi noprasa: — Dārzā tiešām nebija neviena sarga?

— Jā… Ātrāk! Katrs mirklis ir dārgs.

— Paldies, — Taimiņš smaida. — Ej vien. Es ar jums neiešu!

— Kā? — Nora pārsteigumā atkāpjas. — Vai tad tiešām?… Nevar but! August!… August Taiiniņ! — Nora gandrīz kliedz, it kā gribēdama saukt Taimiņu pie prāta.

Taimiņš saprot, ko Nora domā.

— Nodevējs? — viņš īsi iesmejas. — Es, nodevējs? — Taimiņš purina galvu. — Nē, Nora! Pirmīt, kad vēl nezināju, ka jūs atradīsit mani, kad nezināju, ka mans kuģis nav aizbraucis, kad neko vēl nezināju… Man bija svarīgi apmānīt pretinieku… Lai liktu uz galvaspilsētu… Tur būtu lielākas iespējas bēgt, nokļūt padomju pārstāvniecībā vai citā vietā, kur es varētu izstāstīt patiesību. Tagad tas vairs nav vajadzīgs.

— Jābēg! Vai tu nesaproti! Pēc stundas «Padomju Latvija» izies jurā.

— Lai! Man jāpaliek šeit! — Taimiņš stingri saka. — Saproti, Nora, runa nav ne par manu personīgo likteni, ne par Eleonoras likteni. Es nedrīkstu begt! No šejienes man jāaiziet kā apsūdzētājam. Apsūdzībai vajadzīgi pierādījumi. Bet, ja aizbēgšu, to vairs nebūs. Pat uz jums nevarēšu atsaukties.

— Tu?… Tu vēl gribi uzbrukt? — Nora brīnās. — Šajos apstākļos?… Tas ir neprāts!

— Drosmīgo neprālam slavu mēs dziedam, — Taimiņš pasmaida. — Tā ir mūsu, padomju taktika! Jebkuros apstākļos cīnīties par uzvaru, — Taimiņš pēc brīža turpina: — Bet par visu turpmāko jāparūpējas tieši tev, Nora… Vienalga, kādiem līdzekļiem, tev jāpanāk, lai policija uzzinātu, ka atrodos šeit. ,. Tieši policija! Neviens cits!

— Bet policija taču uz vienu roku ar…

— Protams… Kamēr maniem pretiniekiem izredzes gūt virsroku. Tai brīdī, kad policijas priekšnieks jutīs, ka viņu spēle zaudēta… Netērēsim laiku! Jāpasteidzas!… Kamēr mans kuģis ir šeit, policija neiedrošināsies izlocīties… Laidies!

— Ņem! — Nora iespiež Taimiņa rokā vecā loča «Valteru», ko tas savā laikā ieguvis kā trofeju apšaudē ar vāciešiem. — Ņem kaut vai to. Tomēr bus drošāk. Ja viņi saodīs, ka tuvojas policija…

— Nē! — Taimiņš noraida ar žestu. — Es esmu tirdzniecības jūrnieks. Mums ieroči nav paredzēti.

— Tu atsakies no visa, — Nora rūgti saka.

— Tieši otrādi, — Taimiņš smaida. — Tas, ka esmu bez ieroča, ir mans vislabākais ierocis… Vienīgais, kas man vajadzīgs, lai pēc iespējas ātrāk ierastos policija.

— Pēc stundas policijas priekšnieks būs šeit! — Noras atbilde skan kā zvērests.

— Pagaidiet, pagaidiet… Ja… jā… Es jums ticu. Bet man šie fakti vel jāpārbauda.

Pametis Noru, Gustavu un veco loci priekšistabā, policijas priekšnieks ieskrien savā kabinetā. Steigā aizmirsdams izslēgt uztvērēju, viņš metas pie telefona. Trīcošiem pirkstiem uzgriež Borka numuru.

— Atkārtojam īsumā pēdējās ziņas, — telpā skan diktora skaidrā balss. — Rīt parlamentā sāksies debates par tirdzniecības līgumu ar Padomju Savienību. Iepriekšējās aptaujas rezultāti norāda, ka valdība balsošanā iegūs vairākumu. Kuluāros klīst baumas, ka deputāta Borka prombūtne šajās izšķīrējās dienās izskaidrojama ar to, ka viņš gatavo sensacionālu runu. Taču, kā mums apgalvo kompetentas personas, šīs baumas uzskatāmas par neveiklu manevru, lai atšķeltu no valdības vairākuma svārstīgos deputātus…

Policijas priekšnieks neklausās. Viņa piere norasojusi. Borks neatbild. Prefekts uzgriež viesnīcas šveicara numuru.

— Man doktoru Borku! Steidzami! Atrodiet katrā ziņā! Varbūt viņš sēž bārā… Nav?… Aizbraucis?… Uz ostu? Nolādēts!

Policijas priekšnieks nomet klausuli. Tad apdomājas, grib uzgriezt konsula Freksas numuru. Sajā mirklī līdz viņa apziņai nokļūst diktora teiktie vārdi:

— Zemnieku partijas līderis paziņojis, ka situācija mainījusies. Ņemot vērā vēlētāju izteiktās domas, ka tirdzniecības līgums ar Padomju Savienību nāks par labu arī zemkopjiem, frakcijas sēdē nolemts atbalstīt valdību. Līdz ar to zud doktora Borka vadītās opozīcijas pēdējais balsts. Kā mums nupat ziņo, ārlietu ministrs Nordjupa kungs šodien apmeklējis sūtni, lai apliecinātu, ka noslēpumainos apstākļos nozudušā padomju stūrmaņa meklēšanā izmantos visenerģiskākos mērus. Pie viena viņš izteicis Padomju valdībai pateicību par Bergholmas iedzīvotājiem sniegto palīdzību…

Pēdējos vārdus policijas prefekts vairs nedzird.

— Nu es viņam parādīšu! — viņš izgrūž caur zobiem un metas uz durvīm,

* * *

Liela pelēka mašīna dzēstām ugunīm nobremzē pie savrupmājas. Venstrāts izkāpj un brītiņu ieklausās klusumā, kurā dzird tikai lapu šalkoņu. Tad viņš paskatās uz namu. Visi logi tumši. Gaismo tikai malējais otrajā stāvā. Venstrāts apmierināti pamāj. Tā ir norunātā zīme. Tātad viss noritējis pēc iepriekšējā plāna. Taimiņš aizbēdzis, sargi atstājuši māju.

Taču Venstrāts nav no tiem, kas paļaujas uz saviem apakšniekiem. Visi viņi ir tikai amatieri. Visi viņi domā tikai par to, kā ātrāk padarīt darbu, saņemt naudiņu un aizlaisties lapās. Iebāzdams slēdzeni vārtos, Venstrāts ar smīnu atceras Borka atgādinājumu: «Jāstrādā ar baltiem cimdiem». Patiešām, viss nostrādāts ar glazē cimdiem — sākot ar nolaupīšanu pie varietē teātra, beidzot ar notikumu ostā. Tagad atliek vienīgi pārbaudīt, vai viņa palīgi patiešām aizvākuši visas pēdas. Tad varēs aizkāpt uz viesnīcu pie Borka un pateikt viņam: «Sveiki, doktor! Jūs esat smalks kungs, deputāts, nākamais ministrs un tā tālāk. Es esmu kriminālnoziedznieks, trešās šķiras rīkļurāvējs, notiesāts uz divdesmit gadiem, izbēdzis no cietuma, likuma vajāts un tā tālāk… Bet kas jūs būtu bez manis?…»

Venstrāts šķērso dārzu un bez trokšņa atver durvis. Nams klusē. Bet otrajā stāvā viņš pēkšņi sadzird kaut ko aizdomīgu. Izvilcis zem svārkiem paslēpto revolveri, Venstrāts uz pirkstgaliem uzkāpj augšā. Viņš apstājas pie durvīm, aiz kurām dzirdams kaut kas līdzīgs guldzoņai.

Ar pēkšņu grūdienu atvēris durvis, Venstrāts pacel revolveri, taču roka tūdaļ nolaižas. Skats ir pārāk pārsteidzošs, lai Venstrāts spētu reaģēt uzreiz.

Uz grīdas mētājas vairākas tukšas pudeles. Starp tām sēž galīgi piedzēries Smešs un, turēdams pēdējo, vēl neiztukšoto abām rokām, tempj tieši no kakliņa. Viņš izskatās kā milzīgs zīdainis ar lielu knupīti.

Pamanījis Venstrātu, Smešs līgodamies pagriežas.

— Kā jums ar veselību?… Tas ir — uz jūsu veselību… Iedzersim, šef… Tas ir, Venstrāta kungs… Esiet bez raizēm, viss nospēlēts pēc notīm…

— Ko tu te dari, lops?! — Venstrāts tik pārskaities, ka pār lūpām izlaužas neskanīgs rēciens.

Smešs viņu tomēr sapratis.

— Es? Vai tad neredzat, ko es te daru? Visi aizgāja, es arī gandrīz aizgāju, bet tad padomāju, ka tā nebūs pareizi. Atstāt tik daudz labas mantas! Jus taču teicāt, ka nedrīkst atstāt nekādas pēdas, ne puteklīša… Mest laukā? Es varbūt esmu noziedznieks, bet tādu noziegumu es nevaru izdarīt… Uz jūsu veselību!

Venstrāts ar kājas spērienu izsit viņam pudeli no rokām un aiz apkakles uzrauj augšā.

— Stāvēt!

— Vai tad es neslavu? — Smešs pieķeras sienai. — Un vispār, ko jus te meklējat? Izlikšu bez jums!

— Gribi, lai es tevis dēļ dabūtu nolauzt trīsdesmit gadus tuptūzī? — Venstrāts nošņāc.

— Man nekas nav pretī, — Smešs atkal apsēstas uz grīdas. — Bet esiet bez bažām, šefa kungs… Par kārtību esmu parūpējies… Viens putniņš aizlaidies, bet otro… Nu, kā sauc tādu putniņu, kas dzied… Ahā, tas ir kanārijputnēns… To es arī esmu izlaidis no būra… Tagad visi ir brīvi… Es tikai pagaidīšu, kad atnāks policija. Tad es arī būšu brīvs.

Venstrāts netērē vārdus. Gandrīz piecas minūtes pār Smešu birst sitienu krusa. Katru reizi, kad viņš gāžas augšpēdus, Venstrāts atkal piecel to un no jauna apber nežēlīgiem sitieniem.

— Nu kā? — Venstrāts beidzot jautā ar savu parasto draudīgo čukstu.

Smešs nopurinās.

— Viss kārtībā, šef… piedodiet, Venstrāta kungs… Viss dzērums laukā, taisni žēl… Tik daudz pirmšķirīga dzēriena, un viss par velti!

— Muti! Nāc līdzi!

Klusēdami abi apstaigā telpu pēc telpas. Šur tur Venstrāts pamana kādu nolaidību, bet visumā puiši strādājuši godam. Palikusi tikai pēdējā — Taimiņa istaba,

— Vai pārbaudīts? — Venstrāts jautā.

— Nē. Tas bija jādara man… Bet es vēl nepaspēju. Domāju, vēl laika diezgan, vispirms jānovāc galvenie lietiskie pierādījumi.

— Man liekas, galvenais lietiskais pierādījums, kas būs jānovāc, esi tu, — Venstrāts klusi nomurmina un atslēdz durvis.

Venstrāts iededzina gaismu. Istaba ir tukša. Nekā, izņemot mēbeles.

Venstrāts pieiet pie loga, paskatās lejā. Smešs viņam seko. Pēkšņi spalgs troksnis liek viņiem apsviesties.

Taimiņš, kas bija paslēpies aiz durvīm, izrāvis slēdzeni un aizcirtis tās. Pirms Venstrāts pagūst aizkavēt viņu, slēdzene, stikliem šķindot, izlido pa logu.

Smešs metas Taimiņam virsū. Sitiens pa zodu liek viņam atkrist uz muguras. Viņš kunkstēdams valstās pa grīdu. Tikmēr Venstrāts izrāvis revolveri. Taimiņš paceļ rokas.

— Tu šeit? — Venstrāts jautā, kā neticēdams savām acīm. Viņa smadzenes strādā ar pārslodzi. Pašlaik jautājums, kāpēc Taimiņš palicis, liekas viņam vissvarīgākais. Prāts vienkārši nespēj to aptvert.

— Tu šeit? — viņš atkārto kā bojāta plate. — Vai tad tevi neatbrīvoja?

— Gribēja gan… Bet man jūsu sabiedrība tā iepatikusies, ka nolēmu palikt, — Taimiņš vīpsnā.

— Klausies! — Venstrāts tuvojas Taimiņam. — Ko tas nozīmē?

— Ļoti vienkārši! Gribu, lai jūs mazliet iejustos manā ādā, — Taimiņš mierīgi atbild.

— Lamatas! — Venstrāts beidzot saprot. — Nostāties pie sienas! Ar seju! Pacelt rokas! Ja pakustēsies, būsi mironis!

Taimiņš paklausa,

— Uzlauzt durvis! — Venstrāts pavēl Smešam,

Redzēdams, ka Smešam netikt galā ar smagajām, metālu apkaltajām durvīm, viņš pats steidzas palīgā. Šo mirkli izmanto Taimiņš. Pirms Venstrāts pagūst atjēgties, ierocis izrauts viņam no rokas.

— Tā! Tagad lomas mainītas, — Taimiņš smaida. — Pie sienas! Veicīgāk! Ieteicu nekustēties! Ja jūs to tomēr darīsit, informēju, ka Švika kungs apsolījis atlaidi visiem maniem labiem paziņām.

Taimiņš, it kā tīšām izaicinādams Venstrātu, rotaļājas ar revolveri.

— Viņš mūs nošaus! — Smešs kliedz. — Dariet kaut ko, šef!

Venstrāts ierēcas un kā vērsis metas uz priekšu. Taimiņš paceļ ieroci. Smešs saraujas. Bet Taimiņš, atgrūdis uzbrūkošo Venstrālu ar spēcīgu kājas spērienu, šauj logā. Šķind plīstošais stikls. Viens šāviens, otrs, trešs. Tie spalgi atbalsojas klusajā dārzā.

— Viņš ir traks! — Smešs elso, uzbrukdams Taimiņam.

Bet Taimiņš ir ātrāks. Vēl daži šāvieni logā, tad arī revolveris, izsizdams lielu robu, izlido ārā.

Tuvcīņa. Izmantojis brīdi, kad Smešs piespiedis Taimiņu pie grīdas, Venstrāts pieskrien pie loga un atrauj to. No zemes šķir krietni pieci metri. Var salauzt kāju. Un tomēr labāk nekā nokļūt cietumā. Venstrāts jau uzrāpies uz palodzes, bet šai mirklī Taimiņš, atbrīvojies no Smeša tvēriena, metas viņam klāt un ievelk atpakaļ istabā. Cīņa turpinās. Tagad tā noris galvenokārt pie loga. Ik brīdi stāvoklis mainās. Tomēr jūt, ka Taimiņa spēki draud izsīkt.

Aiz durvīm dzirdami trokšņi, balsis. Cīņas karstumā Venstrāts un Smešs to nedzird. Troksnis tuvojas. Durvis tricina Valdonīgi klauvējieni. Pēdējiem izmisīgiem spēkiem Venstrāts un Smešs cenšas tikt vaļā no Taimiņa. Apdullinājis viņu ar zvēlienu acīs, Venstrāts jau kuru reizi skrien pie loga. Taču arī Taimiņš jūt, ka jānoturas tikai īsu mirkli, un tas piešķir spēkus. Gulēdams zemē, viņš ar vienu roku satver Smešu, ar otru parauj aiz kājas Venstrālu, kas jau grasās kāpt uz palodzes. Venstrāts pakrīt, kritienā raudams sev līdzi bīdāmo galdiņu.

— Atveriet! Policija! — un smagās durvis sāk līgoties.

Ķermeņi veļas pa gridu blīvā kamolā. Durvis ar troksni izgažas no virām. Iebrūk policisti ar prefektu priekšgalā.

Pēdējā brīdī atbrīvojies no Taimiņa, Venstrāts tiek līdz logam. Ieskrienas lēcienam, bet… Lejā gaismo policistu kabatas spuldzes. Māja ielenkta. Venstrāts lēni pagriežas un tikpat lēni paceļ rokas. Smešam nav speķa piecelties. Turpat, sēdēdams uz grīdas, viņš paceļ rokas.

Taimiņš grīļodamies paiet pretī policijas priekšniekam.

— Es esmu «Padomju Latvijas» stūrmanis, — viņš iesāk.

— Zinu, Taimiņa kungs. Mēs jūs jau sen meklējam.

— Un tikai tagad atradāt? — Taimiņš vīpsnā.

— Labāk vēlāk nekā nekad! — prefekts mēģina ar joku tikt pāri neērtajai situācijai. — Apcietināt! — noradīdams uz Venstrātu un Smešu, viņš pamāj policistiem.

— Nu nē, tas nebūs pieklājīgi! — Taimiņš pasmaida. — Atļaujiet man vispirms iepazīstināt jūs ar maniem viesmīlīgajiem saimniekiem!… Venstrāta kungs! Parasti liek dēvēts par šefu. Bet šis te ir Smeša kungs!

— Pazīstu šo bandu! — prefekts īgni norūc. — Esiet bez rūpēm, Taimiņa kungs! Visi saņems pelnīto sodu!

— Arī pārējie?

— Protams, mana devīze ir likums un kārtība. Bet vispirms mums jāuzzina, kas īsti piedalījies jūsu nolaupīšanā, — prefekts mēģina laipot, — Tas prasīs zināmu laiku.

— Varu jums aiztaupīt šīs pūles… Pierakstiet! Deputāts Borks! Konsuls Freksa! Redaktors Dīkrosis! Šikos gariņus jūs laikam pazīstat labāk nekā es.

* * *

Krastmalā pulcējas arvien vairāk ļaužu.

— Man tas nepatīk! — Berlings ar niknu žestu apvelk loku, kurā iekļūst pustumsā redzamie automobiļi reportieri, fotogrāfi, radiokorespondenli, vairākās vietās uzstādītie prožektori.

— Kā es tūdaļ neiedomājos! Es varētu sevi nosist par to… — viņš turpina. — Hellera izturēšanās un viņa priekšlikums man pašā sākumā likās aizdomīgs, bet…

— Par ko tu runā? — neizprot kāds locis.

— Par provokāciju! Vai tad tu neredzi, kāpēc viņi sapulcējušies krastmalā? Lai sagaiditu Taimiņu! — viņa balsī skan izmisums.

— Es viņus brīdināšu! — kāds no ločiem iesaucās.

— Par vēlu! Viņiem tūlīt jābūt klāt, tagad mēs nekā vairs nevaram darīt, — un Berlings saspringti ieskatās tumsā.

Konsuls Freksa, sēdēdams savā mašīnā kopā ar Borku, paskatās pulkstenī.

— Kavējas, — viņš saka.

— Nekas! — Borks atsmaida. — Labs nāk ar gaidīšanu.

— Kungi, vēl mazliet pacietības, — Dīkrosis labvēlīgi uzsmaida žurnālistiem. — Vēl mazliet pacietības, un jūsu rokās būs sensācija, kādu Kristportā nav redzējusi. Varat man ticēt! Šādās lietās man ir iemaņa.

Žurnālisti atzinīgi smaida.

No «Padomju Latvijas» komandtilla Akmens un Dubovs saspringti vēro neparasto rosību krastmalā.

— Ko viņi īsti gaida? — Akmens vaicā it kā pats sev.

— Nezinu, — Dubovs drūmi pašūpo galvu. — Zinu tikai, ko mēs no viņiem varam sagaidīt!

— Jaunu provokāciju? Tādā gadījumā viņi nokavējušies. Pēc piecpadsmit minūtēm uz klāja uzkāps locis.

— Loci var aizturēt. Nezinu, kāda īsti loma mums jātēlo izrādē, bet viens skaidrs: bez mums tā zaudētu katru nozīmi.

Berlings paraugās ugunīs, kas iezīmē «Padomju Latvijas» noenkurošanās vielu.

— Pēc desmit minūtēm man jābūt uz kuģa, — viņš klusi saka. — Tātad viss notiks šais desmit minūtēs.

— Vai arī nenoliks, — pirmo reizi pa šo laiku kāds no ločiem uzdrošinās izteikt cerības. — Viņiem jau sen bija šeit jābūt.

Konsuls Freksa nervozi paskatās pulkstenī.

— Nu? — viņš uzlūko Borku. — Kur viņi tik ilgi kavējas?

— Varbūt Taimiņš pirms aizbraukšanas vēl dod ločiem pēdējās instrukcijas? — Borks pasmejas.

Atmosfēra ostā arvien vairāk saspringst. Konsuls Freksa katru pusminūti skatās rokas pulkstenī. Borks klusē. Dīkrosis mēģina nomierināt reportierus.

Kaut kur tālumā atskan automobiļa taure. Visi sastingst. Automobiļa signāls jau pavisam tuvu. Krastmalā parādās Gustava vecais «Fords».

— leslēgt prožektorus! — komandē Dīkrosis.

Krastmalu pārlej žilbinoša gaisma. Sākas drudžaina rosība. Žurnālisti izrauj no kabatām piezīmju blokus. Fotogrāfi metas pie aparātiem. Radiooperatori pārbauda mikrofonu. Kinooperatori iedarbina kameras.

Bet «Fordu» apsteidz cita mašīna. Tad klusumu sašķeļ Dīkroša spalgā balss:

— Kungi, lūk, sensācija, ko biju jums apsolījis! — viņš ar apsūdzošu žestu norāda uz Taimiņu, kas Noras un vecā loča pavadībā izkāpis no mašīnas.

Mirkli Taimiņš stāv nekustīgi, it kā tīšām pozēdams fotogrāfiem un kinooperatoriem, kas ar skubu uzņem kadru pēc kadra. Tad pagriežas pret mašīnu, no kuras tikmēr izkāpis policijas priekšnieks. Prefekts laipni paņem Taimiņu zem rokas un ved uz krastmalu, pie kuras ar griezīgu sirēnas kaucienu piebrauc policijas kuteris. īsu brīdi ilgst sastingums. Tad atskan loču gaviļu sauciens.

Konsuls Freksa iedarbina mašīnas motoru.

— Šo putru jūs izstrēbsit pats, — viņš nikni saka. — Viens pats!

— Idiot! Atradis laiku pārmetumiem, — Borks ierauj galvu plecos. — Ātrāk!

— Izslēgt prožektorus! — Dīkrosis tikai tagad atjēdzas.

Taču apgaismotāji nejaudā izpildīt pavēli. Kamera turpina uzņemt.

— Nolādēts! — Dīkrosis satracināts kliedz. — Nodzēst gaismu! Nolādēts!

Prefekts pagriežas pret pūli.

— Loci, kas izvedīs «Padomju Latviju», lūdzu iekāpt policijas kuterī, — viņš aicina. — Kas attiecas uz jums, kungi, tad mūsu viesis, Taimiņa kungs, ludz jums pateikties par svinīgo izvadīšanu…

Un, lūk, Taimiņš atkal ieņēmis savu vietu komandtiltā. Blakus stāv Berlings. Lejā prefekts, cenzdamies izlikties pēc iespējas draudzīgāks, tērzē ar kapteini un Dubovu.

Taimiņš un Berlings sarunājas pusbalsī.

— Paldies! — saka Taimiņš. — Tev, jums visiem un it sevišķi mazajai Norai…

— Nē, paldies tev, — Berlings uzliek viņam roku uz pleca. — Tu taču pats zini — ja nebūtu tevis, daudz kas būtu sanācis greizi. Borks vēl ilgi tevi pieminēs.

— Jā, lai cik bija grūti, tomēr iestūrēju kuģi tur, kur gribēju… Nožēloju tikai vienu… Ek, kaut varētu palikt šeit vēl dažas stundas… Aiziet pie Eleonoras, pateikties viņai un pasacīt, ka es viņu gaidu…

— Par to es parūpēšos!… Mēs visi par viņu rūpēsimies… Saderu, nepaies ne trīs mēneši, kad jūs satiksities Rīgā.

Šajā brīdī, laringofona pastiprināta, atskan kapteiņa Akmeņa balss:

— Pacelt enkurus!

Pienācis brīdis atstāt Kristportu. Pienācis brīdis, kad prefekts varēs nokāpt kuterī un beidzot tikt vaļā no Dubova smīna, ļaunāka par jebkuriem skaļiem pārmetumiem. Enkura ķēde posmu pa posmam izslīd no ūdens. Neviļus visi, kas šai brīdī atrodas uz kuģa, pievērš tai savus skatienus. Lūk, virs ūdens parādās pēdējais, dūņām un aļģēm apklātais posms. Lūk, no tumšajiem viļņiem jau iznirst smagais enkurs.

Pār klāju pārskrien vienbalsīgs kliedziens.

Pie enkura, it kā pieķēries tam pēdējā mēģinājumā tikt uz kuģa, kas to aizvedīs dzimtenē, karājas Eleonoras Krelles nedzīvais ķermenis.

Prefekts šausmās atkāpjas. Viņš pazinis Eleonoru Krelli, jo plakāti ar viņas attēlu pirms trim dienām taču pārplūdināja pilsētu. Viņš sapratis visu. Ne tikai to, kas vainīgs dziedātājas nāvē, bet arī kam nāksies par to atbildēt.

— Ko? Ko? — viņš atkal un atkal murmina. — Tas nav iespējams!… Kristporta taču ir vismierīgākā pilsēta pasaulē!

G. CĪRULIS, A. IMERMANIS

PIEDZĪVOJUMS KRISTPORTĀ

1968

Ilustrējis A. Kiršfelds

Noskanējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

Content

Cīrulis Gunārs, et al Piedzīvojums Kristportā

PIEDZĪVOJUMS KRISTPORTĀ

PROLOGS

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *