Лари Нивън, Орсън Скот Кард, Катрин Курц, Робърт Силвърбърг, Кристофър Сташеф, Мерседес Лаки, Андре Нортън, Реймънд Фийст, К. Дж. Чери, Рей Бредбъри, Джак Ванс, Фриц Лейбър, Мелани Роун, Марион Зимър Брадли, Зена Хендерсън, Грег Беър, Джо Холдеман, Ф. Пол Уилсън, Урсула Ле Гуин, Роджър Зелазни

Магьоснически свят

Лари Нивън

За какво може да послужи един стъклен кинжал?

I

Дванайсет хиляди години преди Христа, когато чудесата се случвали по-често, един магьосник си послужил със старинна тайна, за да спаси живота си.

Години наред той съжалявал за това. Бил опазил тайната на Магическото колело в продължение на няколко човешки живота. Демонът Глирендри и глупавият му племенник варварин за малко щели да го убият, това било извън всякакво съмнение. Но нито един демон не бил толкова опасен, колкото тайната.

Вече нямало никаква тайна, разплискана като вълна по повърхността на езеро. Битката между Глирендри и Магьосника била прекалено интересна история, за да не се разчуе. Много скоро всеки, който се смятал за магьосник, знаел, че всяка магия може да се изчерпи. Толкова елементарна и толкова опасна била тази тайна. Чудно че никой не го бил забелязал по-рано.

Една година след битката с Глирендри, в края на един летен ден, Аран Продавача на мир пристигнал в село Шаил, за да открадне Магическото колело.

* * *

Аран беше на осемнайсет години, много пъргав и много мършав. Лицето му бе слабо и издължено, със заострена брадичка. Тъмните му очи надничаха изпод изпъкналото кокалесто чело. Късата права козина почти закриваше веждите. За никого не беше тайна какво представлява, той всеки, докоснал ръката му, веднага го разбираше, защото дланите му бяха покрити с къси, заострени косъмчета. Но ако някой узнаеше мисията му, би го помислил за луд.

Защото Магьосникът беше един от водачите на Гилдията на маговете. Знаеше се, че има име, но никое човешко същество не можеше да го произнесе. Негов кръстник бе един призрачен демон, когото той по-късно татуира върху гърба си като свой предан и изпитан телохранител.

Но и Аран имаше добра защита. На рамото му висеше овехтяла, лекьосана и протрита кожена торба. Всеки би помислил, че в нея има само орехи, изсъхнало сирене, корав хляб и сигурно нито пара. Всъщност тя беше пълна с магии. Те щяха да му свършат по-добра работа от орехите и сиренето, а Аран можеше да се храни и нощно време, докато пътуваше.

Пристигна пред пещерата на Магьосника малко след залез слънце. Бяха му казали каква магия да използва, за да се справи с охраната. За тази цел му бяха нужни човешки глас и ръце и Аран бе принуден да запази човешки облик; това го измъчваше още повече. Щом луната се показа, той изрече думите, които бе научил, извади от торбата жив прилеп и го подхвърли внимателно през преградения с решетка вход на пещерата.

Прилепът експлодира и образува облаче кръв, което се понесе над каменния под. Аран усети, че стомахът му се свива. За малко да побегне, но потисна страха си и се промъкна след облачето между решетките.

Тези, които го изпращаха, му бяха показали десетки схеми на пещерата. Можеше да я ограби дори със завързани очи. Би предпочел тъмнината пред мъждукащата синкава светлина на мълнията, окачената в средата на бърлогата. Движеше се бързо и грижливо спазваше всички мерки за безопасност, които му бяха предписани.

Аран беше виждал разни магьоснически инструменти в учебната лаборатория на Училището по комерсиална магия в Атлантида, но повечето от уредите на Магьосника му бяха непознати. Това явно не беше епоха на серийно производство. Спря учуден до един тезгях. За какво му е на Магьосника да шлифова този стъклен кинжал?

Над тезгяха бе окачен боядисан в черно метален диск и заклинанието, което бе изписано по ръба му, го убеди, че именно за него беше пристигнал тук. Откачи го и бързо го наниза на бедрото си, като остави ръцете си свободни за битка в случай на нужда. Тъкмо се канеше да тръгне, когато някакъв глас се изсмя във въздуха около него:

— Остави го, краставо копеле…

Аран се превърна във вълк.

Затъпяваща болка проряза бедрото му!

В човешкия си облик Аран беше слабовато момче. Като вълк бе застрашително едър и опасен. Което този път не му свърши никаква работа. Болката бе заслепителна, вцепеняваща. Той нададе вой и се опита да избяга от нея.

Постепенно се събуди с болка в главата, още по-силна болка в бедрото и с изтръпнали китки и глезени. Стори му се, че се е блъснал в стена.

Остана да лежи на хълбок със затворени очи, без да се издава, че е буден. Внимателно се опита да размърда ръце. Китките и глезените му бяха вързани. Е, той знаеше една дума, която можеше да го освободи от въжетата.

Я по-добре да не я използва, преди да е разбрал какво става.

Лекичко отвори очи.

Магьосникът бе застанал в поза „лотос“ до него и го оглеждаше с тънка усмивчица на устните. Държеше крехка върбова пръчица.

Беше висок мъж в цъфтящо здраве. Имаше силен загар. Носеха се легенди, че никога не облича нищо от кръста нагоре. Годините изобщо не му личаха — можеше да е двайсетгодишен или петдесетгодишен. Всъщност бе на сто и деветдесет и се гордееше с това. Жизнеността му доказваше силата на неговите магьоснически способности.

Аран забеляза, че Магическото колело отново си е на мястото, зад гърба на Магьосника. И очакваше следващата си жертва? Бяха му обяснили, че истинското колело е от мед. Докато тази примамка трябва да беше боядисано сребро, щом му причини такава болка.

Магьосника го гледаше с разсеян, отсъстващ поглед. Може би все още имаше някакъв шанс, ако успееше да го изненада.

— Кплир… — започна Аран.

Магьосника го шибна по врата.

Върбовата пръчка беше страшно жилава. Аран усети, че се задушава, широко отвори уста и замята глава — опитваше се да поеме въздух.

— Тази дума се състои от четири срички — изрече Магьосника с глас, който му се стори познат. — Никога няма да стигнеш до последната. Искам да знам кой те праща.

Аран преглътна — вече можеше да диша.

— Ти не си обикновен крадец. Но не си и магьосник — размишляваше на глас магът. — Чух те. Научил си заклинанията наизуст. Използваш азбучни заклинания, които трудно могат да бъдат объркани, и ги казваш винаги намясто. Някой ме следи от много време и от разстояние. Някой знае твърде много за моите защити. Това не ми харесва. Искам да разбера кой и защо.

Старият магьосник говореше тихо и спокойно. Аран отново не каза нищо.

— Той знае много неща и знае какво търси — продължи магът, — но е достатъчно благоразумен, за да не дойде сам. Изпраща един глупак.

Бе вторачил поглед право в очите му.

— Или си е мислел, че един върколак ще има повече шанс с мен. Между другото, в този шнур има сребърни нишки, така че е по-добре временно да си останеш човек.

— Ти знаеше, че ще дойда.

— О, да, и то отдавна. Не ти ли хрумна, че аз също съм прозорлив? На твоя господар му е хрумнало. Изградил ти е защитен пояс, в който моята прозорливост не може да проникне.

— В такъв случай защо не успях?

— Усетих мъртвата зона, мухльо. Изобщо не можех да видя какво се промъкна в моята пещера. Но виждах около него. Успях да проследя пътя му. Той беше прекалено безпогрешен. Знаех какво търсиш.

Освен това имаше и отпечатъци. Огледах ги още преди да ги беше оставил. Изчака да се покаже луната, а не се вмъкна веднага щом се мръкна. При това по пълнолуние. На всичко отгоре и опитът не беше лош. Умно са постъпили, като са изпратили върколак. Само дете с твоите размери би могло да се промуши през решетките, но то не би спечелило битката, ако нещо се обърка. А вълк би могъл.

— Де да беше така.

— Иска ми се да зная как са успели да склонят човек от Атлантида да се захване с тази работа. Със сигурност са знаели какво преследват. Казаха ли ти какво може колелото?

— Разваля магии — отвърна Аран огорчен, но не и изненадан, че Магьосника позна по акцента му откъде идва.

— Обезврежда мана — поправи го той. — Знаеш ли какво е мана?

— Силата, която се крие зад всяка магия.

— Значи и на това са те научили. А казаха ли ти, че когато мана изостави някое място, вече не се връща там? Никога!

Аран се извърна към него. Сигурен, че скоро ще умре, реши, че нищо не губи, ако заговори направо:

— Не разбирам защо го пазиш в тайна. Това нещо, Магическото колело, би могло да обезсмисли войната! То е най-великото истински отбранително оръжие, измисляно някога!

Магьосника май не схващаше.

— Положително си мислил за това. Не разбираш ли, никакво вражеско проклятие не би могло да застигне Атлантида, защото Магическото колело ще го обезвреди!

— Явно не те изпраща министърът на отбраната на Атлантида. Той би трябвало да знае — изгледа го изпитателно Магьосника. — Да не би да те пращат от гръцките острови?

— Не те разбирам.

— Нима не знаеш, че Атлантида е тектонично нестабилна? Единственото, което я крепи над вълните през последните петстотин години, са заклинанията на жреците.

— Лъжеш.

— Явно не идваш оттам — махна с ръка магът, сякаш го оправдаваше. — Но Колелото би било опустошително не само за Атлантида, а и за всяка друга страна. Само го завърти и огромни пространства стават мъртви за каквато и да е магия поне — доколкото аз мога да преценя — до края на вечността. Кой би си позволил подобно нещо?

— Аз.

— И защо?

— До гуша ни е дошло от войни — остро отвърна Аран, без да съзнава, че говори в множествено число. — Магическото колело ще сложи край на войните. Можеш ли да си представиш армия, която се опитва да се бие само с мечове и кинжали? Никакво пращане на смъртоносни проклятия. Никакви ясновидци, които тайно узнават вражеските военни планове. Никакви демони убийци, които рушат невидими защитни стени.

Очите на Аран заблестяха.

— Мъж срещу мъж, меч срещу меч, кръв и бронз и никакви целебни заклинания. Нито един крал не би посмял да се сражава при такива условия! Ще се откажем от войните завинаги!

— Непоправимият ми песимизъм ме кара дълбоко да се съмнявам в това.

— Присмиваш ми се. Не искаш да повярваш — отвърна Аран с презрение. — Защото краят на мана означава и край на твоята младост. Ще се превърнеш в старец — при това прекалено стар, за да остане жив!

— Точно така. Я сега да видим кой си.

Магьосника докосна торбата на Аран с върбовата пръчка, после я постави отгоре й. „Какво ли би могъл да научи така? — запрескачаха бясно мислите на Аран. — Ако засекретените заклинания не издържат, тогава…“

Разбира се, че не издържаха. Магьосника бръкна в торбата, извади още един жив прилеп и няколко пергаментови листа с едро и педантично изписани букви, които напомняха уроци по геометрия.

— Ученически ръкопис — изкоментира той. — Линиите са изчертани с мъчително усърдие, грешните са изтрити и начертани отново… Идиот! Забравил е ченгелчето в чертежа на Водовъртежа. Цяло чудо е как не го е погълнал.

Магьосника вдигна поглед.

— Деца ли са ме нападнали? Тези заклинания са приготвени от половин дузина чираци!

Аран не отговори, но се прости с надеждата да скрие каквото и да било.

— Все пак притежават някакъв талант. И така, ти си член на Продавачите на мир, нали? Всички онези момчетии, дето трябва да ходят в казармата. Бас ловя, че те подкрепят половината абитуриенти от Училището по комерсиална магия. Значи са ме наблюдавали месеци наред, щом за нула време успяха да се справят със защитната ми система.

Искате да сложите край на войната с гръцките острови. Наистина ли мислите, че ще оправите нещата, като отнесете Магическото колело в Атлантида? Знаеш ли, ще взема да ти го дам. Заслужаваш си го, задето се опита да ме ограбиш. — Той втренчи поглед в Аран. — Бихте го направили, нали? Защо? Попитах защо?

— Все още можем да го използваме.

— Ще потопите Атлантида. Да не би Продавачите да са станали предатели?

— Не съм никакъв предател — тихо и гневно отвърна Аран. — Искаме да променим Атлантида, не да я унищожим. Ако притежавахме Колелото, Дворецът щеше да ни чуе!

Размърда се в пристегнатите шнурове и пак си спомни за думата, която можеше да го освободи. След това да се превърне във върколак и да избяга! Между решетките, надолу по хълма, право в гората, на свобода.

— Мисля да те направя консерватор — рече неочаквано Магьосника.

Изправи се. Прокара лекичко върбовата пръчка по устните на Аран. Той разбра, че не може да отвори уста. Припомни си, че е изцяло във властта на мага — просто един заловен крадец.

Магьосника се обърна и Аран видя рисунката на гърба му. Представляваше петоъгълна татуировка от сложни плетеници в червено, зелено и златисто. Аран се сети какво му бяха разправяли за този телохранител.

— Наскоро сънувах нещо — каза Магьосника. — Сънувах, че ще открия за какво да използвам един стъклен кинжал. Помислих си, че сънят ми може да е пророчески, затова издълбах…

— Глупости — намеси се Аран. — За какво може да послужи един стъклен кинжал?

Беше забелязал кинжала, докато влизаше. Имаше заострен квадратен връх, наточени остриета и лята ръкохватка с предпазник. Две скоби, облечени в лисича кожа, го прикрепяха към работната маса. Горният режещ ръб още не беше довършен.

Магьосника освободи кинжала от скобите. Докато Аран го наблюдаваше, надраска някакви знаци с остър диамант, който сигурно му бе струвал скъпо. Говореше му толкова тихо и нежно, че Аран не чу нито една дума. След което го вдигна нагоре като… кинжал.

Уплашен и без това, Аран не можеше да повярва на очите си. Почувства се като жертвен агнец. В жертвоприношението имаше мана… а още повече мана се съдържаше в човешкото жертвоприношение… но той нямаше. Нямаше!

Магьосника вдигна високо ножа и рязко го заби в гърдите на Аран.

Аран изкрещя. Беше го почувствал! Някакво смътно усещане, едва доловима тръпка — ножът беше призрачна сянка. Но в сърцето на Аран Продавача на мир наистина имаше нож! Дръжката се подаваше от гърдите му!

Магьосника бързо измърмори нещо. Стъклената дръжка сякаш се стопи и изчезна.

— Не е трудно да направиш стъклото невидимо. То поначало си е наполовина невидимо. Но е в сърцето ти. Нека това да не те притеснява. Изобщо не мисли за него. Никой няма да го забележи. Има само едно нещо — трябва да прекараш останалата част от живота си в райони, богати на мана. Защото ако попаднеш някъде, където магията не действа, той ще се появи отново, това е всичко.

Аран се помъчи да отвори уста.

— Ти дойде заради тайната на Магическото колело, така че можеш да я вземеш. Тя е едно простичко кинетично вълшебство, но с отворен край — подаде му го той. — Колелото се върти все по-бързо и по-бързо, докато изчерпи цялата мана в даден район. От силното въртене има опасност да се разпадне, затова ти трябва друга магия, която да го държи цяло…

Подаде му и нея. Бе изрекъл всичко това бавно и отчетливо. Сякаш най-после забеляза, че Аран се мята като риба на сухо.

— Кплирапрантри — каза Магьосника.

Въжетата паднаха. Аран се изправи разтреперан. Осъзна, че отново може да говори, и първото нещо, което каза, бе:

— Извади го! Моля те.

— Но има една особеност при пренасянето на тайната в Атлантида. Доколкото разбирам, не си се отказал? Ще трябва да опишеш действието й, преди да я използвате като заплаха. Виждаш колко лесно става. Огромна държава като Атлантида обикновено има врагове, нали? И ти ще можеш да им подскажеш как могат да я потопят за една-единствена нощ.

Аран опипа гърдите си, но не усети нищо.

— Извади го!

— Нямам такова намерение. Сега и двамата сме изправени пред лицето на смъртта, вълчето ми. Сбогом и предай моите благопожелания на Училището по комерсиална магия. А, да не забравя, на връщане не минавай през Хвиринското дефиле.

— Шибано копеле! — изкрещя Аран.

Нямаше да го моли повече. Стигна до решетките като вълк и се промъкна, без да ги докосва. С ума си усещаше ножа в гърдите. Чуваше смеха на Магьосника да го преследва, докато се спускаше по хълма и навлизаше между дърветата.

Срещнаха се отново след трийсет години на хиляди километри от това място.

II

Когато имаше възможност, Аран се придвижваше като вълк. Беше епоха на големи чудеса: върколаците можеха да се преобразяват винаги когато на небето имаше луна. Като вълк по-лесно си намираше храна, а и пестеше останалите си монети, за да се завърне у дома.

Мислите му бяха нескончаем порой от ругатни по адрес на Магьосника.

Веднъж застана на малко хълмче и се обърна на север към село Шаил. Козината му настръхна, като си припомни смеха на мага, но се сети и за стъкления кинжал. Представи си отчетливо гърлото на Магьосника и почти усети вкуса на артериална кръв. В същия момент пред погледа му проблесна плетеницата на гърба на магьосника и Аран предвкуси поражението. Той не можеше да победи призрачния демон. Нададе вой и продължи на юг.

Планинската верига Нидлис, гръбнакът на континента, се изправи пред очите му. Зад нея бяха морето и корабите, които щяха да го отведат у дома заедно с онова, което бе научил от магьосника. Дано следващият крадец има по-голям късмет…

Най-накрая стигна до Хвиринското дефиле.

Едно време веригата била непреодолима преграда за търговците. Преди около хиляда години някакъв вълшебник успял да направи грандиозна магия. Разцепил планината като със сатър. Докато склоновете от двете й страни се издигнали отвесно нагоре, дефилето се спуснало плавно към морския бряг между гладки като гланц скални стени.

Периодично се налагало да прочистват дефилето от разбойници. Всяка година това създавало все по-големи затруднения. Заклинанията срещу разбойническите шайки ставали все по-неефикасни и хората се принудили да прибягнат до мечовете. Единствената компенсация била, че изчезнали планинските дракони.

Преди да навлезе в клисурата, Аран приклекна на задните си крака, за да размисли.

Дали Магьосника не беше го излъгал? Дали не му се бе приискало да се позабавлява, като го накара да се катери по планинските зъбери?

А костите на драконите? Там, където магиите бяха безсилни, драконите умираха. Ето ги струпани наоколо му на огромни камари, сякаш изваяни в скалния релеф преди милиони години. Беше прекосявал дефилето като вълк. Ако там магията наистина бе мъртва, би трябвало да приеме човешки облик. Или пък изобщо да не може да се преобрази?

„А защо да не си остана вълк? — помисли си Аран. — Така нищо освен среброто и платината не е в състояние да ме убие. Стъкленият кинжал ще ми причинява болка, но… По дяволите! Аз съм неуязвим, но дали това е магия! И ако тя не действа в дефилето…“

Побиха го тръпки.

Кинжалът бе само смътно усещане, което бе изчезнало след половин час и никога не се бе завръщало. Но той знаеше, че е там. Невидим дебнещ нож в сърцето му.

Възможно беше пак да се появи и той да оцелее — като вълк. Но щеше да боли! И никога вече нямаше да стане човешко същество.

Обърна се и се отдалечи от Хвиринското дефиле. Предишния ден бе минал през някакво село. Може би местният магьосник щеше да му помогне.

— Стъклен кинжал! — изкиска се магьосникът.

Беше възпълен, оплешивяващ веселяк, очевидно свикнал на охолен живот.

— Само това не бях чувал. И какво толкова те притеснява? Има си и дръжка, нали? Много засукано ли беше заклинанието?

— Мисля, че не. Надраска нещо върху острието и ме намушка.

— Чудесно. Плаща се предварително. И по-добре се превърни във вълк — за по-безопасно.

Сумата, която поиска, щеше да остави Аран без достатъчно пари за връщане. Успя да го уговори за по-сносна цена и се захванаха за работа.

След шест часа магьосникът вдигна ръце. Гласът му бе станал дрезгав, очите — червени от многоцветните, миризливи пушеци, а ръцете му бяха потъмнели от боите.

— Не мога да напипам дръжката, не я виждам. Изобщо не усещам нищо вътре. Ако използвам нещо по-силно, може да те убия. Предавам се, вълчо. Който го е направил, знае далеч повече от един прост селски магьосник.

Аран се почеса по изцапаното с леко разяждащи багрилни вещества място на гърдите.

— Викат му Магьосника.

Дебеланкото се вцепени.

— Магьосника? Самият Магьосник? И ти да не ми кажеш. Изчезвай.

— А парите ми?

— Не бих се захванал дори да ми беше дал десет пъти по толкова! Да караш мен, един прост магьосник, да се сравнявам с Магьосника! Можеше да ни затрие и двамата. А ако смяташ, че парите са твои, да вървим при старшия и да му обясним как стои работата. В противен случай изчезвай.

И Аран си тръгна, като го обсипваше с ругатни.

— Ако ти стиска, отиди при някой друг — крещеше оня след него. — Опитай в Ринилдисен! Но първо им кажи в какво ги забъркваш!

III

Не му беше лесно да вземе подобно решение. Но тайната бе изплувала на бял свят. Най-доброто, което можеше да направи, бе да осведоми световното магьосничество за последиците.

Магьосника произнесе слово пред Гилдията на маговете на тема „Изчерпването на мана и Магическото колело“.

— Мислете за това всеки път преди да осъществите някоя магия — извиси той глас, след като приключи с описанието на техническите параметри на колелото. — Световните ресурси на мана са ограничени и всяка година намаляват поради дейността на хиляди магьосници. Много-много отдавна светът е бил управляван от богове, докато собственото им съществуване е изчерпало цялата мана, която е поддържала живота им.

Един ден тя ще изчезне окончателно. Тогава всички демони, дракони и еднорози, тролове, гигантски птици и кентаври също ще изчезнат завинаги, защото техният метаболизъм се дължи отчасти на магията. Ще рухнат и всички приказни замъци и никой няма да си спомня за тях. А всички магьосници и вълшебници ще се превърнат в калайджии и ковачи и животът ще стане скучен и еднообразен. Вие притежавате мощта да ускорите настъпването на този ден!

Тази нощ той сънува.

Всяка битка между магьосници е всъщност една вълшебна приказка. Такива приказки често се разправят, но много рядко разкриват истината. Победителят в подобна битка за нищо на света не би разкрил професионалните си тайни. А победеният в най-добрия случай е мъртвец.

Новаците в магьосничеството винаги се изумяват колко много подготовка отнема една битка и колко малко действие има в нея. Речта на Магьосника направи неизбежен сблъсъка му с Мага от хълма. Той започна с един сън и приключи след трийсет години.

В този сън врагът не се появяваше.

Имаше един светъл, съвсем незабележителен приказен замък, кацнал на върха на невероятен хълм. Той се издигаше над плодородната равнина като вълна, готова всеки момент да рухне, така че всъщност замъкът висеше във въздуха.

Магьосника се навъси насън. Този хълм би се сринал, ако не се крепи на магия. Глупакът, който го е издигнал, хаби мана.

И се съсредоточи в съня, за да запомни подробностите. По склона се виеше тясна пътека. Както във всеки сън, всичко бе объркано. Не беше ясно има ли спътник или няма. Когато мина през вратата, беше все още жив; или умря точно там, прободен от слонска бивна в ребрата.

Събуди се и се опита да подреди съня.

Призрачният спътник му беше необходим поне докато стигне до вратата. Нищо не можа да види през тази неприятелска врата. Там положително действаше Магическо колело, което изцяло блокираше магьосническата му енергия.

Поетическа правда?

Прекара цели три дни в заклинания, с които да попречи на гадателствата на Мага от хълма. През това време не сънува нито един сън. И другият добре си вършеше работата.

IV

Огромни кораби бяха пуснали котва в пристанището.

Трудно подвижните демонски глави върху носовете на товарните кораби едва достигаха плъховете, които безуспешно се опитваха да се изкачат по въжетата на котвите.

Мачтите на грамаден пътнически лайнер от Атлантида бяха издялани от стволовете на цели дървета. До близкия док издължената яхта на някакъв магьосник се крепеше леко над водата. Аран ги наблюдаваше замислен.

Беше изхарчил много пари, докато прекоси планината. Седмица след пристигането си в град Ринилдисен се хвана на работа като телохранител и пазач при търговец на килими. Беше останал без пукната пара и умираше от глад.

В момента търговецът Лорагинези и секретарката му Ра-Хару разговаряха с капитана на товарен кораб от Нил. Аран чакаше на дока и с безразличие наблюдаваше корабите.

Изведнъж застана нащрек. Брадатият мъж, който мина покрай него, носеше капитанска униформа.

— Здравей, капитане! — поздрави го Аран. — За Атлантида ли отплаваш?

Брадаткото се намръщи.

— На теб какво ти влиза в работата?

— Бих искал да изпратя едно съобщение.

— Обърни се към някой магьосник.

— Не искам.

Едва ли би могъл да каже на някой магьосник, че изпраща инструкции как да бъде ограбен друг магьосник. Ако не беше така, отдавна да го бе направил.

— Ще ти взема повече пари и ще пътува по-дълго — каза не без задоволство брадатият. — За кого в Атлантида и къде точно?

Аран му даде адрес в един град. Връчи му и запечатаното в торбичка съобщение, което носеше от цели три месеца. И на него му се бе наложило да взема трудни решения. В последна сметка съобщението му предупреждаваше за тектоничната нестабилност на континента и съветваше Продавачите да предприемат нещо, за да узнаят дали Магьосника не лъже. Не беше включил указания за направата на Магическо колело.

Далеч навътре в морето делфини и тритони си играеха на някакви сложни игри. Корабът от Атлантида вдигна платна. Появилият се незнайно откъде вятър ги опъна и бавно утихна, последвал плавателния съд в открито море.

Съвсем скоро щеше да има пари за път. Вече можеше да ги е събрал, но на два пъти плати на магьосници с единствения резултат, че парите ги нямаше, а стъкленият кинжал си стоеше на мястото. А и Лорагинези не споделяше търговските си тайни със своя телохранител. Знаеше, че Аран ще го напусне веднага щом се сдобие с парите.

Двамата се зададоха по мостчето: Лорагинези, неочаквано подвижен за килограмите си, и момичето, което пристъпваше грациозно, балансирайки мострите от килимите на главата си. Когато Аран се присъедини към тях, Ра-Хару каза нещо, което може би искаше и той да чуе.

— Смятано от утре, няма да идвам на работа пет дни. Ти знаеш — обърна се тя към Лорагинези и се изчерви.

— Добре, добре — разсеяно кимна Лорагинези.

Аран също знаеше. Усмихна се, без да я погледне. Можеше да я смути… а и отлично знаеше как изглежда Ра-Хару. Косата й беше черна, къса и остра. Големият й плосък нос почти се сливаше с лицето. Очите излъчваха кафява мекота, а веждите над тях бяха тъмни и плътни. Извитите като спирала уши бяха изящно оформени и заострени на върха. Беше очарователно момиче — особено за представител на хората вълци.

Вървяха хванати за ръце. Ноктите й бяха тънки и остри, а фините косъмчета по дланите й го гъделичкаха.

В Атлантида отдавна би помислил да се оженят, ако имаше необходимите средства. Тук за това не можеше да става и дума. През по-голямата част от месеца бяха просто приятели и колеги. Нощният живот в Ринилдисен бе далеч по-удобен за една двойка, а се случваше Лорагинези да освободи и двамата от работа. Вероятно умишлено им даваше тези възможности. Той не беше от тяхната порода. Може би му беше приятно да си представя, че сексът им е замаял главите. Но в техния случай нямаше място за секс — освен в определени дни от месеца. Тогава не се срещаха. Тя седеше заключена в къщата на баща си. Той дори не знаеше къде живее.

* * *

Откри на петата нощ.

Беше охранявал Лорагинези до Къщата на удоволствията на Адриана. Той щеше да прекара нощта… на въздушен матрак, разлюляван от живак. Аран само бе чувал за подобни легла. Един приятен сън също не е удоволствие за пренебрегване.

Нощта бе топла и благоуханна. Реши да се върне по един страничен път, заобикаляйки празния терен зад заведението на Адриана. Преди триста години на широкия равен участък се бе издигал палатът на Шилбри Мечтателя. Магически палат, истинско постижение дори за онова време. Постепенно се беше… износил, както би казал Шилбри.

Един ден бе изчезнал. Оттогава никаква магия не действаше над този пуст парцел.

Някой бе казал на Аран, че семействата на хората вълци са се настанили в няколко блока в жилищната зона. Изглежда, наистина беше така, защото усети познати миризми. Тръгна по една пътека, любопитен да разбере що за къщи си строят заможните върколаци в Ринилдисен.

Едва доловимият дъх го отведе до висока многоъгълна постройка с месингова врата… и вече бе твърде късно да се върне, защото усети с ноздрите, с кръвта, с мозъка си друго благоухание. Цяла нощ ви пред вратата. Никой не се опита да му попречи. Съседите или бяха свикнали, или знаеха, че по-скоро ще ги убие, отколкото да им позволи да го изгонят.

Няколко пъти дочу един изпълнен с копнеж вопъл да отговаря от горните етажи. Беше гласът на Ра-Хару. Доколкото бе в състояние да разсъждава трезво, Аран знаеше, че след няколко дни ще се чуди как да й се извинява. Тя сигурно щеше да си помисли, че е дошъл нарочно.

И Аран изви песен на тъгата, самотата и срама.

V

Първото градче се казваше Гат. Един чирак от Гилдията отишъл да търси черни опали. Намерил ги и ги отнесъл безплатно, защото Гат бил абсолютно изоставен. Това обстоятелство учудило чирака магьосник. Огледал се наоколо и не след дълго попаднал на мъртва зона със срутен замък в нея. Възможно било да е рухнал преди векове. Или да е бил издигнат с магия и да се е сгромолясал с изчерпването на мана — вчера или преди една седмица.

Историята била необичайна и се разчула бързо. Чиракът забогатял, защото черните опали са много полезни при проклятия. Но изоставеното градче не му давало мира.

— Отначало си помислих, че са били търговци на роби — споделил веднъж той в присъствието на Магьосника, както се разбра по-късно. — Нямаше никакви трупове, абсолютно никакви. Търговците не убиват, ако не им се наложи. Но пък защо са изоставили такива скъпоценности ей така, на пътя? Търкаляха се по улиците в сламата. По-скоро някой златар тайно ги е пренасял и в този момент нещо е строшило каруцата му. Но защо не са ги събрали?

Три години по-късно, когато научи за Шискабил, Магьосника си спомни за рухналия замък. Тази история му разказа една сврака, която кацна веднъж на рамото му и го попита поверително:

— Магьосника?

Той изслуша историята и пристигна.

Къщите в Шискабил бяха построени от камък, а около града се издигаше каменна стена. Трябва да е бил внезапно изоставен. Личеше по чиниите, пълни със засъхнала и вмирисана храна, и по овъгленото месо във фурните. Нямаше ни жива, ни мъртва душа. Стената не беше съборена нито на едно място. Но навсякъде се виждаха следи от насилие: счупени мебели, строшени ключалки и откъртени панти на вратите. И кръв, засъхнала кръв по копия, саби, тояги — навсякъде. Сякаш се бе изсипал кървав дъжд.

Клъбфут[1] бе един от младите членове на Гилдията. Беше слаб и сериозен. Притежаваше несъмнени качества, но магьосническите му умения все още малко го плашеха. Гледката го измъчваше. Крачеше леко прегърбен и внимаваше да не стъпи в някоя локва съсирена кръв.

— Непонятно, нали? Има едно особено обстоятелство, заради което те повиках — каза той. — Зад стената има мъртва зона. Хрумна ми, че някой може да е използвал Магическо колело.

Зоната беше квадрат плодородна почва, абсолютно мъртъв за каквато и да е магия и предизвестяващ лишен от вълшебства свят. В центъра му се търкаляха камъни, между които бяха поникнали най-различни растения.

Магьосника обиколи участъка, без да прекрачва опасната граница. Веднъж вече бе използвал колелото в битката срещу Глирендри, след като демонът меч бе убил неговия призрачен демон. Тогава колелото изсмука цялата му младост и само за секунди го превърна в двестагодишен старец.

— В селището са правени магии — продължи Клъбфут. — Опитах някои по-елементарни неща. Равнището на мана е много ниско. Лично аз не си спомням за някой по-известен маг от Шискабил, а ти?

— Не.

— Така или иначе, каквото и да се е случило тук, било е извършено с магия.

Клъбфут почти прошепна последната дума. Тя можеше да бъде много опасна, както му бе известно.

Откриха зигзагообразна пътека, която пресичаше зоната, и един сравнително запазен терен в нея. Магьосника направи жест и купчината камъни едва-едва се размърда, опитвайки се да се надигне.

— Значи това е било нечий замък — заключи Клъбфут. — Чудя се как е успял да го направи.

— Мислех си веднъж за подобно нещо. Да речем, че заредиш едно по-малко колело с много мощно кинетично заклинание. Колелото ще се завърти много бързо, ще изчерпи наличната мана в едно твърде ограничено пространство…

— Сега разбирам — закима Клъбфут. — Докарал го е отнякъде, дошъл е съвсем близо. Това му е дало възможност да си направи нещо като преграда, която да го предпазва от заобикалящата го енергийна зона.

— И е оставил просека, за да може да вкара и да изкара съоръженията си. Направил я е зигзагообразна, за да не проникнат никакви заклинания. Никой не е могъл да го предусети. Чудя се…

— Чудиш се какво е искал да скрие ли?

— Чудя се какво се е случило в Шискабил — довърши Магьосника.

И си спомни за мъртвата преграда, която опасваше замъка на Мага от хълма. Битката с незнайния враг продължаваше вече дванайсета година.

Изминаха двайсет и три години, преди да попаднат на третия град.

Хатзорил беше по-голям и по-известен от Шискабил. Когато една корабна пратка с изделия от слонова кост и украсена със скъпоценни камъни дърворезба не пристигна оттам, Магьосника научи за това.

Градът бе изоставен само няколко дни преди да пристигнат. Той и Клъбфут намериха полусготвени или полуизядени гозби, счупени мебели, захвърлени оръжия, изпотрошени врати…

— Няма никаква кръв. Чудя се защо. — Клъбфут беше нервен. — Инак е същото. Цялото население е изчезнало за миг — вероятно против собствената си воля. Цели десет години, не, повече. Почти бях забравил… Ти дойде преди мен. Откри ли мъртва зона или разрушен замък?

— Не. Огледах наоколо.

Младият маг разтри сакатия си крак — би могъл да го излекува за не повече от половин час, но това би му отнело половината енергия.

— Може и да грешим. Ако беше пак той, нямаше да действа по същия начин.

Тази нощ Магьосника сънува някакъв объркан сън, многоцветен и осеян с взривове. Събуди се и се замисли за Мага от хълма.

— Давай да се изкатерим на някои от хълмовете — предложи сутринта на Клъбфут. — Трябва да разбера дали Мага от хълма има нещо общо с тези изоставени градове. Търсим мъртва зона на върха на някой хълм.

Тази грешка за малко не му струва живота.

Последният хълм, по който Клъбфут започна да се изкачва, беше покрит с рохкава пръст и натрошени камъни, които се пързаляха и се търкаляха под краката му. След малко слънцето щеше да залезе и той бе почнал да се отчайва, защото хълмовете и търпението им бяха на привършване.

Все още беше близо до подножието, когато Магьосника го настигна.

— Слизай оттам — засмя се той. — Никой не би се захванал да строи върху тази купчина пясък.

Клъбфут го загледа и викна:

— Махай се оттук! Състарил си се!

Магьосника потърка лицето си и усети бръчките. Забърза назад, но внимаваше да не строши някоя от костите си, които сега бяха станали крехки. Кичур от посребрялата му коса остана на хълма.

Вече вън от бедната на мана зона той заговори със старчески фалцет:

— Моя грешка. Вече знам какво е направил. Клъбфут, мъртвата зона е във вътрешността на хълма.

— Първо ще ти направим заклинание за подмладяване.

И Клъбфут взе да нарежда пособията си на една скала. Въглен, сребърен нож, вързопчета листа…

— Проклето място — каза Магьосника. — Изсмуква енергията отвътре. Той по всяка вероятност често сменя местата. Издигнал е хълм във формата на падаща вълна. Когато магията се е изчерпала, хълмът се е срутил върху замъка и е покрил всичко. Положително ще го направи и другаде.

— Хитро. Какво ли се е случило в Хатзорил?

— Може никога да не научим. — Магьосника потърка няколко бръчици, появили се в ъгълчетата на очите му. — Вероятно нещо лошо. Нещо много лошо.

VI

Шляеше се из търговския квартал и оглеждаше килимите.

Обикновено това му доставяше удоволствие. В тази част на пазара провесените килими оформяха ярък многоцветен лабиринт. Докато търговецът на килими Аран се разхождаше бавно сред тях, познати гласове подвикваха името му оттук-оттам. След което започваха клюките и безкрайните пазарлъци.

Вече почти трийсет години въртеше търговия в град Ринилдисен — най-напред като чирак на Лорагинези, а след това — самостоятелно. Най-красивите и най-евтините килими от целия континент и от близките острови пристигаха с кораби и с камилски кервани в Ринилдисен. Търговци на едро, прекупвачи, а от време на време и някой благородник, който искаше да обзаведе двореца си, пътуваха до града, за да направят покупките си. Килимите и днес грееха под горещите лъчи на слънцето… но сега го угнетяваха. Аран възнамеряваше да замине.

Иззад една сергия с обработени сфинксови кожи изникна плешив мъж.

Главата му лъщеше като яйце, но чертите на лицето му бяха младежки и той беше в разцвета на силите си. Подобно на хамалите не носеше риза, но бе обут в първокачествени панталони и походката му излъчваше непресторено високомерие. Аран се усети, че го оглежда твърде откровено. Но нещо в мъжа му се струваше много познато.

Той подмина Аран, без да го погледне. Аран се обърна и зяпна. Имаше чувството, че рисунката се нахвърли отгоре му: една петоъгълна многоцветна татуировка.

— Магьоснико! — извика той.

И в същия момент съжали. Магьосника го изгледа като досаден натрапник.

Като се изключи лисото теме, изобщо не се бе променил. Но Аран си спомни, че бяха изминали трийсет години, че самият той вече бе надхвърлил петдесетте, което личеше от характерните вдлъбнатини по лицето, закръглено от охолния живот. Спомни си, че и неговата коса бе посивяла и оредяла и времето бе пощадило само триъгълния кичур на челото. Спомни си с пълни подробности и обстоятелствата, при които бе срещнал Магьосника.

Беше прекарал хиляди безсънни нощи, обмисляйки как да му отмъсти, но сега единственото му желание бе да се махне оттук.

— Извинете ме, господине… — измърмори той. Но си спомни още нещо и добави решително:

— Ние наистина сме се срещали.

— При какви обстоятелства? Не мога да си припомня — хладно отвърна Магьосника.

В отговора на Аран прозвуча самочувствие, подплатено от благосъстоянието му и от уважението на околните:

— Исках да обера пещерата ти.

— Ти ли беше? — приближи се Магьосника. — Ами да, момчето от Атлантида. Да не си пребарал още някой магьосник след мен?

— Предпочетох да живея по по-безопасен начин — отговори спокойно Аран. — Но наистина имам причина да ти се натрапя по повод на краткото ни запознанство.

— Краткото ни… — изсмя се гръмогласно Магьосника, което накара целия пазар да извърне глави към тях.

Все още през смях той сграбчи ръката на Аран и го помъкна със себе си.

Придвижваха се бавно из търговския квартал, отпред вървеше Магьосника.

— Трябва да следвам строго определен курс — обясняваше той. — Имам си план. Е, момчето ми, какво си правил през всичките тези трийсетина години?

— Опитвах се да се отърва от твоя стъклен кинжал.

— Стъклен кинжал ли?… О, да, спомням си. Сигурно си имал време и за други занимания?

В този момент Аран без малко щеше да го удари. Но Магьосника му бе необходим и той се въздържа.

— Целият ми живот бе осакатен от твоя проклет стъклен кинжал — продължи Аран. — Наложи се да заобикалям Хвиринското дефиле. Когато най-накрая пристигнах тук, нямах пукната пара. Нямах пари да се върна в Атлантида, нямах пари да платя и на магьосник, което значеше, че не мога да махна кинжала. Затова започнах работа при търговеца на килими Лорагинези като телохранител и пазач. Сега съм най-преуспяващият търговец на килими в град Ринилдисен, имам две съпруги, осем деца и няколко внучета и не мисля да се връщам в Атлантида.

Купиха си вино от един амбулантен търговец, нарамил два препълнени меха. Редуваха се да пият от медния бокал, който той им предложи.

— Отърва ли се от ножа все пак? — попита Магьосника.

— Не, а и ти би трябвало да го знаеш! Що за заклинание е това? И най-добрите магьосници на континента не можаха дори да го докоснат, камо ли да го изтеглят. Сега нямаше да съм търговец на килими, ако бяха успели.

— И защо?

— Ами защото всеки път, щом чуех за някой нов магьосник, отивах при него да се опита да извади ножа. Всъщност парите, спечелени от килимите, отиваха за магьосници. Накрая се отказах от тях и задържах парите. Единственото, което постигнах, бе да вдигна реномето ти навсякъде.

— Благодаря — учтиво отвърна Магьосника.

Доброто му настроение дразнеше Аран. Той реши да смени темата на разговора.

— Радвам се, че се срещнахме случайно, защото имам един проблем, който действително е от твоята компетентност. Можеш ли да ми кажеш нещо за маг на име Уейвихил[2]?

Магьосника едва не замръзна на мястото си.

— Какво по-точно искаш да знаеш?

— Дали не използва прекомерни количества енергия.

Магьосника повдигна въпросително вежди.

— Разбираш ли, опитваме се да ограничим употребата на магии в град Ринилдисен. Всички ще пострадаме, ако магьосничеството замре в такъв ключов район. Няма да можем да се справим с наводненията, с ураганите или пък с варварските набези. Какво забавно намираш във всичко това?

— Не, нищо. Само ми хрумна дали един стъклен кинжал би могъл да има нещо общо с консервативното ти мислене?

— Това си е лично моя работа. Освен ако не си решил да влезеш и в главата ми?

— Не, благодаря. Моите извинения.

— Бих искал да изтъкна, че не става дума само за благоденствието на града. Ако магьосничеството замре, ще се наложи да се махнат и пристанищните тритони. Те си имат свой собствен просторен град оттатък доковете. Нещо повече, те ръководят по-голямата част от докерските дейности и цялата рибна индустрия…

— Спри за малко. Напълно съм съгласен с теб. Знаеш това — засмя се магът. — Би трябвало да го знаеш!

— Съжалявам. Говоря за незабавни мерки. Последният дракон около град Ринилдисен е бил видян преди десет години. При това променен, обезобразен. Когато дойдох тук, дракони можеха да се срещнат и в самия град! Но какво правиш?

Магьосника тикна бокала в ръцете на продавача и задърпа Аран за ръката.

— Върви с мен, моля те. Бързо, преди да съм объркал курса.

— Какъв курс?

— Вървя по петите на едно мъгляво предзнаменование. Може да бъда убит, ако изгубя посоката — или всъщност ако не я изгубя. Та какъв ти е проблемът?

— Ето този — посочи Аран към сергиите с плодове.

Тролът беше с маймунска глава върху човешкото си тяло, покрито от горе до долу с остра кафява козина. Ако се съди по размерите, вероятно бе женски индивид, но нямаше гърди също като женските маймуни. Държеше плетена кошница в абсолютно човешката си ръка. Погледна със светлокафявите си очи към сочещия пръст на Аран — изумително човешки очи — и отново се взря в пъпеша пред себе си.

Гледката би могла да предизвика благоговение. Троловете бяха прародители на човечеството: Homo habilis, отдавна изчезнал вид. Но се срещаха твърде често. Милиони екземпляри се бяха превърнали във вкаменелости из африканските пустини и преди няколко века магьосници бяха открили начин да ги възкресяват.

— Мисля, че ти току-що реши един от собствените ми проблеми — каза тихо Магьосника.

Веселото му настроение беше изчезнало.

— Чудесно — отвърна недоверчиво Аран. — А моят проблем е колко мана изразходват троловете на Уейвихил. Равнището й в Ринилдисен никога не е било достатъчно високо. Уейвихил би трябвало да прилага ужасно могъщи заклинания, за да поддържа само придвижването им.

Аран несъзнателно се почеса по гърдите.

— Не искам да напускам града, но ако магиите бъдат блокирани, нямам никакъв избор.

— Трябва да узная тези заклинания. Разкажи ми нещо за Уейвихил, хайде. Всичко, което си спомняш.

Пристигането на мага Уейвихил бе добро дошло за голяма част от жителите на град Ринилдисен.

Едно време тролове слуги се срещали на всяка крачка. Били необикновено силни. Неспособни да изпитват болка, те можели да използват невероятната си сила за най-тежка работа. А понеже не са човешки същества, работели и на официални празници. Не се нуждаели от сън. И не крадели.

Но Ринилдисен беше древен град и равнището на мана падало все повече. От дълги години нито един трол не се мяркал по улиците. Още щом приближели крепостните порти, те се превръщали в прахоляк, който вятърът отвявал. Тъкмо тогава дошъл Уейвихил — той разполагал с неограничени възможности в предлагането на тролове, които не се разпадали пред портите. Хората му плащали със злато и почести.

— В продължение на половин век крадците вършеха необезпокоявани работата си през празниците — разказваше Аран. — Сега отново имаме полиция от тролове. Мога ли да обвиня хората, че му бяха благодарни? Избраха го за член на Съвета — въпреки моите възражения. Което означава, че в Ринилдисен той може да осъществи всичко, което е намислил.

— Всичко това е твърде неприятно. А защо каза „въпреки моите възражения“? И ти ли си в Съвета?

— Да. Аз съм този, който успя да прокара законите, ограничаващи магьосничеството в града. И се провалих с някои други закони, разбира се. Проблемът е, че Уейвихил не създава троловете тук. Никой не знае откъде пристигат. Ако той наистина изразходва мана, прави го някъде другаде.

— В такъв случай какъв е проблемът?

— Да предположим, че троловете изразходват мана със самото си съществуване… Искам да те попитам така ли е.

— Мисля, че да.

— Знаех го. Магьоснико, ще дадеш ли показания пред Съвета? Защото…

— Не, в никакъв случай.

— Но ти си длъжен! Сам никого не мога да убедя. Уейвихил е най-уважаваният магьосник в областта и ще даде показания срещу мен! Освен това всички членове на Съвета притежават тролове. Те няма да искат да повярват, че са били подведени, а наистина са, ако ние сме прави. Троловете ще се разпаднат веднага щом степента на мана достигне долната си граница.

В този момент Аран млъкна, защото забеляза с какво невъзмутимо търпение Магьосника го очакваше най-после да свърши.

Не проговори три секунди — по този начин превърна мълчанието си в многозначително.

— Нещата се много по-напреднали — започна Магьосника.

— Да дадеш показания пред Съвета, е все едно да крещиш неприлични думи срещу бушуващ горски пожар. Аз може и да успея. Но ти — не.

— Толкова ли е опасен?

— Мисля, че да.

Аран се запита дали той не го заблуждава. Но лицето на Магьосника беше толкова мрачно… беше виждал това лице в кошмарите си безброй пъти. „Какво правя тук? — учуди се той. — Имах само един технически въпрос по отношение на троловете. Затова попитах един магьосник… и сега…“

— Продължавай да разказваш. Необходима ми е още информация за Уейвихил. И да вървим по-бързо — подкани го Магьосника. — От колко време е тук?

— Пристигна преди седем години. Никой не знае откъде — няма никакъв акцент. Палатът му е на хълм, който сякаш всеки момент ще рухне. Защо кимаш непрекъснато?

— Знам го този хълм. Продължавай.

— Не го виждаме често. Пристига или с група тролове, за да ги продаде, или за да гласува в Съвета при важни поводи. Нисък е, има тъмна…

— Това може да е привидно. Няма значение, опиши го все пак. Никога не съм го виждал.

— Нисък и с тъмна кожа, с изострен нос и остра брадичка, и много къдрава черна коса. Носи тъмна мантия от мек плат, шапка със заострен връх и сандали, а и меч.

— Ами! — засмя се високо Магьосника.

— Каква му е смешното? И аз понякога нося меч… Да, забравих, че магьосниците имат едно наум по този въпрос.

— Не затова се засмях. Имаме една професионална закачка. Мечът може да бъде символ на мъжественост.

— Така ли?

— Разбираш, нали? Един магьосник не се нуждае от меч. Той има на разположение по-мощни защити. Когато го закачи на колана си, става безкрайно ясно, че го използва като лек срещу импотентност.

— И върши ли работа?

— Разбира се, че върши. Това е типична имитационна магия. Само дето трябва да си лягаш вечер с меча — засмя се отново той.

Но погледът му попадна върху един трол и смехът му моментално замря.

Проследи трола да се вмъква през врата във висока бяла стена. Бяха излезли от търговския квартал.

— Предполагам, че Уейвихил е некромант[3] — каза неочаквано той.

— Некромант! Какво е това? Звучи противно.

— Технически термин за нов клон в магьосничеството. Наистина е противно. Завий наляво.

Свърнаха в тясна алея. Къщи на два и на три етажа се надвесиха над тях. Настилката беше покрита с мръсотия, но Магьосника измърмори нещо и направи жест. Мръсотията и боклуците се отдръпнаха встрани.

Закрачиха бързо по алеята.

— Мисля, че сега можем да спрем. Сядай, ако искаш. Ще останем тук известно време — поне аз ще остана.

— Какви са тия игрички, Магьоснико? Какво общо има всичко това с една магьосническа битка?

— Точен въпрос. Знаеш ли къде извежда този път?

Аран имаше отлично чувство за ориентация и познаваше града.

— При съдилището.

— Точно така. От другата страна е празният парцел до Къщата на удоволствията на Адриана — знаеш ли го? Най-мъртвата точка в град Ранилдисен. Там някога се е издигал Палатът на Шилбри Мечтателя.

— Може ли да попитам?…

— Естествено, съдилището също е изпразнено от мана. Десет хиляди обвиняеми и трийсет хиляди адвокати, които се молят за оправдателни или пледират за обвинителни присъди, не оставят много място за магии в която и да е съдебна зала. Ако една от тези зони е между мен и Уейвихил, той не ще може да разгадае намеренията ми.

Аран се замисли.

— В такъв случай винаги трябва да знаеш къде се намира.

— Не, трябва само да знам къде би следвало да бъда аз. А през повечето време не знам. И двамата успяхме да блокираме доста ефикасно гадателските си сетива. Някъде по това време би трябвало да се срещна с неизвестен за мен съучастник и съм взел всички мерки Уейвихил да не успее да ме шпионира.

Разбираш ли, аз изобретих колелото. А Уейвихил е използвал тази идея и я е усъвършенствал най-малко по два начина, които са ми известни. И сега изразходва мана с бясна скорост. Нищо чудно да се окаже масов убиец. Вината за това е моя. Ето защо трябва да го убия.

Аран си спомни, че жените му го очакват за обяд. Спомни си, че още преди часове бе решил да приключи този разговор. А също и историята, която му бяха разказвали за един дилетант, който се забъркал в някаква магьосническа битка, и какво го сполетяло.

— Е, трябва да тръгвам — каза той, докато се изправяше. — Желая ти много късмет, Магьоснико. И ако мога с нещо да ти помогна…

— Бий се с мен — прекъсна го на секундата Магьосника.

Аран зяпна. След което избухна в смях.

Магьосника го изчака с неизчерпаемото си търпение. Когато Аран отново бе в състояние да го чуе, продължи:

— Сънувах, че ще срещна някакъв съучастник по това време. Той ще ме придружи до вратата на замъка на Уейвихил. Рядко сънувам такива полезни сънища, Аран. Уейвихил си го бива. Усещам, че ако отида сам, ще бъда убит.

— Намери си друг съучастник — предложи му Аран.

— Не. Много е късно. Времето мина.

— Виж! — Аран се плесна с длан по корема и кожата му се набръчка. — За човек не съм чак толкова дебел. Никак не съм грозен. Но като вълк ще бъда все едно с десетгодишна бременност! От години не съм се превръщал във вълк. Но какво правя аз? Изобщо не съм длъжен да ти обяснявам каквото и да било — отсече той грубо накрая.

И бързо се отдалечи.

Магьосника го настигна в началото на алеята.

— Кълна се, че няма да съжаляваш, ако останеш. Още не съм ти казал всичко.

— Не върви по петите ми, Магьоснико. Ще си изгубиш курса — изсмя се в лицето му Аран. — Откъде накъде ще се бия на твоя страна? Ако без мен наистина няма да победиш, това безкрайно ме радва! Виждал съм това лице в кошмарите си хиляди пъти — теб и твоя стъклен кинжал! Така че върви да мреш, Магьоснико. Време ми е за обяд.

— Ш-шт! — прекъсна го Магьосника.

И Аран забеляза, че той всъщност гледа над рамото му.

Прииска му се да го убие. Но очите му неволно проследиха неговия поглед и ругатните замряха в гърлото му.

Беше трол. Просто трол, мъжки екземпляр, с огромен денк на гърба. И идваше към тях.

А Магьосника извършваше с ръце някакви движения, сякаш го хипнотизираше.

— Добре — каза магът. — Бих могъл да те убедя, че е безполезно да се изправяш срещу съдбата си, и ти би ми повярвал, защото съм специалист. Но ще е лъжа. Или бих могъл да ти предложа възможност да се отървеш от кинжала…

— Върви по дяволите! Свикнах да живея с него…

— Върколако, ако никога не научиш от мен нещо друго, научи се поне да не богохулстваш в присъствието на магьосник! Извини ме.

Тролът спря. Магьосника го доведе при Аран.

— Ще ми помогнеш ли? Трябва да сваля денка от гърба му.

Свалиха го, докато Аран продължаваше да се чуди на себе си. Да не би да беше омагьосан да се подчинява? Денкът беше много тежък. Отне му всичките сили, макар Магьосника да пое по-голямата част от тежестта. Тролът ги наблюдаваше с безизразните си кафяви очи.

— Така. Ако бях в която и да е друга част на града, Уейвихил щеше да разбере. Сега знаем къде е. В Къщата на удоволствията. И ме търси, глупакът му с глупак! Вече е претърсил съдилището. Както и да е. Чувал ли си за градчето Гат?

— Не.

— А за Шискабил?

— Не. Чакай, чакай.

Преди време един човек от Шискабил си бе купил шест зелени килима.

— Да. Някакво градче на север. Нещо… стана там…

— Цялото население напусна града една нощ, оставяйки всичките си скъпоценности и доста много кръв, което никой все още не е изяснил.

— Точно така.

Аран усети, че го обземат ужасни подозрения.

— Никой нищо не разбра.

— Най-напред беше Гат. След това Шискабил, след това Хатзорил. Все по-големи градове. В Хатзорил се изхитри. Намери начин да скрие местоположението на своя палат и не остави никаква кръв.

— Но какво прави всъщност? Къде отиват хората?

— Какво знаеш за енергията мана, Аран? Знаеш, че тя подхранва магиите и че може да бъде изразходена. Нещо друго?

— Аз не съм магьосник. Аз продавам килими.

— Мана може да бъде използвана за добро или за зло; може да бъде пресушена или прехвърлена от един обект в друг, от един човек в друг. Изглежда, някои хора притежават собствена мана. Различни концентрации може да бъдат открити в камъни със странна форма, в някои сакрални предмети или в метеорити. Всяко убийство е свързано с мана. Навремето това ни създаваше големи проблеми. Моят учител постоянно ни предупреждаваше да не работим в близост до места, където е било извършено убийство, или в близост до трупа на убит човек, или до оръжия, които са били използвани за тази цел — за разлика от военните оръжия, бих добавил. Войната и убийството са твърде различни неща. Некромантията използва убийството като извор на магии. Тя е най-мощната форма на магьосничество — толкова мощна, че не можеше да се развива досега поради ниската степен на мана в света. Мисля, че Уейвихил е некромант.

И той се обърна към трола.

— След малко ще разберем.

Тролът стоеше безучастно с отпуснати ръце и наблюдаваше Магьосника с неестествено човешките си очи и с достойнство, което рязко контрастираше с ниското му чело и с косматото тяло. Дори не помръдна, когато Магьосника наниза на врата му някакво колие.

Промяната бе светкавична. Аран отстъпи задъхан. Колието украсяваше шията на човек на около трийсет години, с руса коса и брада, облечен в късата дреха на носач. Коремът му бе широко разрязан с един-единствен замах на меч или ятаган. Аран усети миризмата: беше мъртъв от три или четири дни, без да се брои забавящият ефект на активираната в него магия. Той продължаваше да стои безучастно и с непроменен израз на лицето си.

— Уейвихил е изобретил нещо като перпетуум мобиле — каза сухо Магьосника, отдръпвайки се от миризмата на мъртвеца. — В тялото на убития остава достатъчно енергия, за да го превърне в послушен роб и да го преобрази в трол. Той взема повече мана от околната среда, но какво от това? Когато наличната мана в Гат се е изчерпила, троловете на Уейвихил са избили своите господари. Двойно повече тролове пристигат в Шискабил. В Хатзорил по всяка вероятност са душили хората с жици, за да не проливат кръв, а и те да не губят кръв. Накъде ли ще се отправи след Ринилдисен?

— Наникъде! Ще съобщим в Съвета!

— Но нали той е негов член? Не. А и не можеш да го кажеш на отделни депутати, защото е възможно някой от тях да подшушне на Уейвихил, че злословиш по негов адрес.

— Но на тебе биха повярвали.

— Достатъчно е един да не повярва. Ще каже на Уейвихил и той ще освободи троловете. Не. Ще направиш три неща — каза Магьосника и думите му прозвучаха не като заповед, а като пророчество. — Ще си отидеш вкъщи. Следващата седмица ще изведеш съпругите и децата си от Ринилдисен.

— Господи, непременно ще го направя!

— Заклех се, че няма да съжаляваш, ако ме изслушаш докрай. Третото нещо, ако вземеш такова решение, е да дойдеш след една седмица на зазоряване при северната порта. Ела откъм Къщата на удоволствията — нареди му този път Магьосника — и изчакай. Мъртвата зона сама ще ти покаже пътя. След малко, като си тръгнеш, постъпи по същия начин. Не искам Уейвихил да те засече. Сега върви — завърши той.

— Не мога да взема решение!

— Имаш цяла седмица на разположение.

— Може да не съм тук. Как мога да те намеря?

— Не можеш. Няма значение. С теб или без теб — аз ще отида.

Магьосника рязко свали колието от шията на изправения труп, обърна се и се отдалечи по алеята. Следваше своя курс.

Мъртвецът отново се бе превърнал в трол. Той проследи Аран с големите си, смущаващо човешки очи.

VII

Онази сутрин преди зазоряване Къщата на удоволствията на Адриана беше обгърната от дебела черна мъгла. За момент Аран, търговецът на килими, се спря пред вратата, след което потръпна, изпъна рамене и мина през нея.

Вървеше с изваден меч, готов да халоса или да убие някого. Постепенно мъглата изсветля, но беше все така гъста. На няколко пъти му се стори, че го подминават някакви чудовищни същества с неясни очертания. Нито едно от тях обаче не го нападна. По изгрев слънце пристигна при северната порта.

Магьосника го очакваше с две странни създания, които бяха или магически многократно уголемени гущери, или естествено мутирали дракони. На едното бе натоварен багажът му, а върху другото бе поставено седло за двама души.

— Качвай се — подкани го Магьосника. — Трябва да сме там, преди да мръкне. — Въпреки утринния хлад беше гол до кръста. — Да не си отслабнал? — извърна се той на седлото, след като Аран се настани зад него.

— Шест дни постих и правих упражнения. От четири дни жените и децата пътуват за Атлантида. Нали се досещаш какво съм правил при Адриана?

— Не мога да повярвам на очите си. Коремът ти е плосък като дъска.

— Един вълк може да пости много дълго. Снощи ядох невероятна вкусотия. Днес изобщо няма да ям.

Щом напуснаха Ринилдисен, мъглата се вдигна и утрото се оказа ясно, светло и топло. Аран отбеляза рязката промяна.

— Аз спуснах мъглата — отвърна Магьосника. — Искам да държа Уейвихил в неведение.

— Стори ми се, че видях някакви призраци. Те също ли бяха твои?

— Не.

— Благодаря.

— Уейвихил е искал да те изплаши, Аран. Не е имал намерение да ти стори нищо. Той знае, че не може да те убие, преди да стигнем до вратата.

— Това обяснява и тази двойка гущери. Чудя ти се как се надяваш да се промъкнем незабелязано до него.

— Не се надявам. Той знае, че пристигаме. Очаква ни.

Околността край замъка на Уейвихил беше богата на мана. Личеше по растителността: гигантски гъби, които си съперничеха по разнообразие на форми и цветове; лишеи, наподобяващи хора и животни; дървета със странно разкривени стволове и с клони, които се разклащаха заплашително, когато товарните гущери се приближаваха.

— Мога да ги накарам да проговорят — каза Магьосника. — Но им нямам доверие. Сигурно са негови сътрудници.

Огрян от червения залез, замъкът блестеше като парче розов мрамор, кацнало на върха на фантастична планина. Източената кула сякаш беше специално пригодена за отвлечени девойки. Аран виждаше хълма за първи път и той му заприлича по-скоро на предизвикателно издигнат към небето юмрук, отколкото на падаща вълна.

— Тук не бихме могли да използваме колелото — обади се Магьосника. — Всичко това ще се срути отгоре ни.

— И аз не бих те оставил да използваш колелото.

— И без това не го нося.

— Накъде?

— Направо по пътеката. Той знае, че пристигаме.

— Твоят призрачен демон готов ли е?

— Призрачен демон ли? — Магьосника се замисли. — А-а. Не се сетих веднага какво имаш предвид. Този призрачен демон беше убит преди трийсет години в двубоя ми с Грилендри.

Нещо стисна Аран за гърлото.

— В такъв случай защо не сложиш нещо на гърба си? — изръмжа след малко той.

— Навик. Имам доста странни навици. Какво те притеснява?

— Не знам. От сутринта съм се вторачил в гърба ти. Май разчитах на този призрачен демон — преглътна Аран. — Значи сме само двамата, така ли?

— Само двамата.

— Нямаш ли поне меч? Или кинжал?

— Не. Тръгваме ли?

От другата страна хълмът се издигаше под ъгъл шейсет градуса. Гущерите не можеха да продължат по тясната лъкатушеща пътека. Аран и Магьосника слязоха и се заизкачваха.

— Няма нужда от трикове. Знаем, че ще стигнем безпрепятствено до вратата. Знае го и Уейвихил… извини ме.

И Магьосника хвърли шепа сребърен прах пред себе си.

— Пътеката замалко да ни отхвърли. Уейвихил явно не е особено гостоприемен.

Аран можеше да разчита само на Магьосника, а това беше най-голямата опасност, която ги заплашваше.

Квадратно езеро препречваше пътя им към масивната врата от кована мед. Сводест мост свързваше двата бряга. Тъкмо приближаваха моста, когато първият им противник застана пред вратата.

— Какво е това? — прошепна Аран. — Дори не съм чувал за подобно нещо.

— Защото не е истинско. Имитация. Нещо средно между дракон и охлюв.

… драконски охлюв. Спиралната му черупка закриваше цялата врата. Тънкото, еластично и абсолютно незащитено тяло бе изопнато нагоре, за да огледа неканените гости. Лъскави листовидни люспи покриваха главата и шията, а останалата част от тялото му бе оголена и имаше матов сивокафяв цвят. Очите приличаха на късове черен мрамор. Зъбите бяха бели и заострени и проблясваха като лакирани.

Магьосника му подвикна от другата страна на моста:

— Хей, пазачо! Не ти ли съобщиха за нашето пристигане?

— Не — отвърна драконът. — Ако сте добре дошли, щях да зная.

— Добре дошли! — изкикоти се Магьосника. — Дойдохме да убием господаря ти. Работата е там, че той знае за пристигането ни. Тогава защо не те е предупредил?

Драконският охлюв размърда люспестата си глава.

— Той знае, че ще влезем през тази врата — отговори си сам Магьосника. — Предполага, че ще минем по мъртвото ти тяло. Предпочел е да не ти го казва.

— Много мило от негова страна.

Звуците, които излизаха от гърлото на дракона, напомняха трошенето на срутваща се скала.

— Много мило наистина. Но след като така или иначе ще минем, защо не се дръпнеш? Или не си плюеш на петите, а ние няма да те издадем.

— Не става.

— Ти не си истински. Зверове, чийто живот се крепи отчасти на магия, не могат да виреят там, където равнището на мана е ниско. Повечето от тях са нежизнеспособни. Такъв е и твоят случай. Черупката няма да те спаси от един решителен и упорит враг. А може би разчиташ на скоростта си?

— Ето че сам си отговори — отвърна пазачът. — Да речем, че избягам, какво от това? Господарят по всяка вероятност ще ви убие, щом стигнете до неговите покои. След седмица или две най-много ще се запита как сте минали през охраната. След още седмица или две ще излезе да провери или да изхвърли падналата черупка. Дотогава с повечко късмет и попътен вятър да съм стигнал най-много на половината път до гората. Мислиш ли, че няма да ме забележи във високата трева? — запита реторично високият като колиба звяр. — Я по-добре да си опитам късмета тук. Поне знам откъде ще бъда нападнат.

— Дяволски си прав! — викна Магьосника. — Моите съчувствия, драконски охлюв.

И се зае да материализира моста. Защото едната половина, тази от тяхната страна, беше реална. Но другата беше нейно отражение, докато Магьосника не оправи нещата.

— Мъртвата граница минава под водата — каза той на Аран. — Гледай да не цопнеш.

Драконският охлюв се прибра почти изцяло в черупката си. Когато Аран и Магьосника стъпиха на моста, остана да стърчи само люспестата му глава.

Аран се затича.

Все още беше човек. Не беше сигурно дали Уейвихил подозира, че е върколак. Но беше сигурно, че ще влязат през вратата. Затова предпочете да запази последната си защита и се спусна към дракона с изваден меч.

Драконът избълва огън.

Аран мина през огъня. Носеше амулет срещу драконски огън.

Но нищо не виждаше. Прониза го адска болка, когато зъбите на дракона захапаха рамото му. Бе стрелнал светкавично глава. Аран нададе вой, нанесе удар с все сила, но острието отскочи от металните люспи и… зъбите го пуснаха, щраквайки зловещо към Магьосника, без да го достигнат, а той танцуваше заднишком, заливаше се от смях и ръкомахаше…

Но нали Магьосника не беше въоръжен!

Драконът се сгърчи. Дебелият му врат бе наполовина прерязан точно където свършваха люспите. Магьосника избърса оръжието си в панталоните и го вдигна. На Аран му прилоша.

— „За какво може да послужи един стъклен кинжал?“ — закикоти се отново Магьосника. — Най-смешното е, дето всички си мислят, че един магьосник може да прави само магии.

— Но, но…

— Най-обикновен стъклен кинжал. Никакви заклинания, нищо, което Уейвихил би могъл да засече. Един приятел го пусна в езерото преди два дни. Във вода стъклото е достатъчно невидимо, за да надхитри такива като Уейвихил.

— Извинявай, но просто не си падам по стъклени кинжали. Сега какво?

Тялото и черупката на дракона все така препречваха вратата.

— Ако се промъкнем покрай него, може да ни хванат. Ще трябва да минем по него.

— При това колкото може по-бързо — допълни Аран.

— Точно така. Не забравяй, че би могъл да бъде навсякъде. Магьосника зае стартова поза и се затича по дъгообразната черупка.

Аран тръгна почти едновременно с него.

„Неговите покои“ — беше казал драконът. Възникналата представа не го напускаше, докато се катереше по черупката. Уейвихил вероятно се бе скрил на безопасно място в зимника или в стаята си в кулата. Аран и Магьосника трябваше да си проправят път през различните препятствия, които врагът им беше подготвил, докато той внимателно щеше да следи какви техники използват. Спомни си подобни истории, които описваха магьоснически двубои…

Аран усети вълчи глад. Това го изпълни с енергия, която не бе изпитвал от години, от десетилетия. Сякаш мускулестите му крака бяха понесли леко като перце тяло. Изкачи се на върха и в този момент Магьосника панически се извърна назад.

Веднага ги видя: цяла орда въоръжени и покрити с брони скелети се катереха към тях по една дъска. Бяха поне стотина. Аран извика и извади меча си. Как се убива скелет?

Магьосника също извика. Някакви странни думи на езика на Гилдията.

Скелетите нададоха рев. Сякаш вихрушка ги подхвана, повдигна ги и ги запрати срещу тях. В същия момент те започнаха да се разпадат като колелца цигарен дим. Аран се обърна и видя последните да изчезват в гърба на Магьосника.

Името ми е легион. Сигурно бяха възпроизведени от един-единствен демон. И Магьосника успя да го вкара в демонския си капан, който трийсет години беше чакал празен.

Но привидно многочисленият противник бе отвличал вниманието им достатъчно дълго.

Магьосника извърна гръб, но Аран вече не можеше да направи нищо. Забеляза Уейвихил да жестикулира в дъното на вътрешния двор точно когато приключваше заклинанието си.

Аран понечи да предупреди Магьосника… и видя какво бе станало с него. Беше остарял за един миг. Плътта му провисна по костите. Изглеждаше безпомощен, изплю шепа почернели камъчета — не, това бяха зъбите му, — притвори очи и се свлече.

Аран го задържа.

Все едно че вдигна купчина кокали. Намести го върху гърба си. Магьосника похъркваше — нямаше да оживее дълго.

— Аран Търговеца!

— Какво му направи? — погледна Аран надолу от върха на черупката.

Уейвихил носеше както обикновено тъмната си мантия, сандалите и заострената шапка на главата. Презраменен ремък придържаше колана, от който само на сантиметри от земята висеше меч с огромен ефес.

— Точно това исках да обсъдим — викна в отговор той. — Открих формула, която действа като Магическото колело, но може да се управлява. Схващаш ли?

— Разбирам.

— Любителски казано, изсмуках магическата му енергия. И сега е на двеста двайсет и шест години. Мисля, че това ме прави победител. Но се питам дали да те оставя жив. Аран, разбираш ли какво мога да ти сторя?

Беше му съвсем ясно.

— Кажи ми все пак — как разбра?

— От колеги, разбира се, след като установих, че си мой враг. Предполагам, че си се съветвал със сума ти магьосници относно прозрачния нож в сърцето ти.

— С петнайсетина. Е?

— Върви си с мир. И не се връщай.

— Трябва да взема Магьосника.

— Той е мой враг.

— Но е мой съюзник. Няма да го оставя.

— Вземай го тогава.

Аран се наведе. Беше на четирийсет и осем години и горчилката от поражението бе помрачила въодушевлението, с което го зареди битката. Не че Магьосника тежеше повече от една похъркваща мумия. Проблемът бе как да свали трошливия старец от черупката на охлюва.

Уейвихил отпяваше монотонно!

Аран се изправи — тъкмо навреме, за да види финалния му жест: в същия момент заклинанието го връхлетя.

За миг помисли, че ножът се е материализирал в сърцето му. Но болката прониза цялото му тяло! Като милиони изопнати струни, които го разкъсват отвътре! Вратът му изпука, четирите му крака се изпружиха, черепът се сплеска, очите престанаха да различават цветовете, носът се източи, устните разкриха оголените зъби.

Промяната никога не бе настъпвала толкова светкавично и така абсолютно. Мрак забули съзнанието му. Вълкът се свлече несръчно от гигантската черупка и тупна на двора. Подскочи тромаво, олюля се на краката си със заплашително ръмжене и тръгна с твърда крачка към Уейвихил.

Уейвихил наблюдаваше изумен! Отново замърмори бързо заклинанието, докато Аран напредваше. Свърши, когато вълкът беше само на един скок разстояние.

Този път не се случи нищо. С изключение на това, че Аран скочи и Уейвихил се метна назад, но недостатъчно, за да му попречи да разкъса гърлото му.

* * *

Кошмарът започна едва сега. Всичко случило се до този момент приличаше на розови сънища.

Уейвихил би трябвало да е мъртвец. Разкъсаната му сънна артерия пулсираше бясно, гръклянът му клокочеше отвратително, но… Уейвихил извади меча и нападна.

Вълкът Аран се извъртя, издебна и щракна зъби… след което се отдръпна с вой, тъй като мечът на Уейвихил бе пробол сърцето му. Раната зарасна моментално. Това не учуди Аран. Той отскочи, завъртя се и щракна зъби; и отново бе прободен; пак се завъртя…

Нямаше край.

Кръвта на Уейвихил бе изтекла. Но той все още беше жив. А също и мечът му — или поне така изглеждаше. Аран нападаше само в безопасни моменти, но мечът го намираше всеки път. И при всяка атака отнасяше къс месо.

Трябваше да победи. Нямаше начин да не победи. Раните му зарастваха моментално. Той методично оголваше костите на магьосника.

Съзнанието му продължаваше да тъне в мрак. Ръководеше го животински инстинкт. Отново и отново поваляше Уейвихил на плочите, хлъзгави от изтеклата кръв. Четири крака вършат по-добра работа от два. Същият този инстинкт му подсказваше да попречи на противника да се измъкне. Той се опитваше да направи именно това. Някъде в замъка сигурно имаше скрита лечебна магия. Аран нямаше да му разреши да се добере до нея.

Беше направил нещо, което му пречеше да умре. Сигурно вече ужасно съжаляваше. Вълкът Аран го бе осакатил напълно, бе оглозгал глезените му, върху които не бе останало нито едно мускулно влакънце, което да ги движи. Уейвихил се биеше коленичил. Аран се приближи плътно, изтърпя удара на меча, за да се добере до магьосника…

Кошмар.

Продавачът на мир се бе заблуждавал. Щом търговецът Аран можеше до безкрайност да разкъсва живата плът на един агонизиращ мъж, за което получаваше всеки път рана в сърцето… щом Аран можеше да изтърпи такива мъчения, за да унищожи някого по някаква причина…

… то тогава нито свършекът на магиите, нито нещо друго би могло да убеди хората да се откажат от войната. И докато съществуват хора, те ще продължават да воюват — с мечове или камъни, с каквото им попадне.

Съзнанието му се проясни. Мечът! Изобретението на Уейвихил изсмукваше неговата мана и я преливаше в омагьосания меч.

Осъзна, че мечът води битката сам.

Уейвихил представляваше купчина кървави кокали. Дори да не беше мъртъв, той не можеше да се движи. Мечът сам се поклащаше в оглозганата му ръка, опитвайки се да държи Аран на разстояние.

Промъкна се покрай острието. Захапа ефеса и го дръпна от безформената ръка на магьосника. Ръката се опита да се съпротивлява и стисна здраво, но напразно.

Възвърна човешкия си облик, за да се изкачи по черупката.

Магьосника бе още жив, но дъхът му едва се усещаше. Аран положи меча върху тялото му и зачака.

Магьосника започна да се подмладява. Не колкото преди, но поне не приличаше на умрял. Когато наближи седемдесетте, отвори очи, примигна и попита:

— Какво стана?

— Изпусна цялото представление — отвърна Аран.

— Предполагам, че си му дал да се разбере. Моите извинения. Минаха трийсет години, откак се бих с Грилендри. Все пак, след като всеки цивилизован магьосник се опитва да копира Магическото колело, нормално беше поне един — двама да измислят нещо ново.

— Изпробва го и върху мен.

— О? — изкиска се Магьосника. — Сигурно се чудиш за ножа.

— Мина ми през ума наистина. Къде е той?

— В колана ми. Да не си мислеше, че съм го оставил в гърдите ти? Имах пророчески сън, че пак ще ми потрябва. Затова го запазих. И добре че…

— Но той беше в сърцето ми!

— Само изображението му. Поставих го в сърцето ти и след това го изтрих.

Аран заби нокти в гърдите си.

— Ти, шибано, гадно копеле! И цели трийсет години ме караш да мисля, че ножът е вътре!

— Ти влезе в къщата ми като крадец — припомни му Магьосника. — Никой не те беше канил.

Търговецът в Аран имаше сходно мнение по въпроса. Гневът му се поукроти.

— Малка магьосническа шегичка, така ли? Нищо чудно че никой нищо не можа да извади. Както и да е. Сега ми кажи защо заклинанието на Уейвихил ме превърна във вълк.

— Какво? — надигна се предпазливо Магьосника.

— Той размаха ръце насреща ми и изсмука цялата ми мана, а аз се превърнах във вълк. Изгубих дори човешкия си разум. Вероятно и неуязвимостта си. Ако мечът не беше омагьосан, сигурно щеше да ме накълца на парчета.

— Нищо не разбирам. Би трябвало окончателно да приемеш човешки облик. Освен ако…

Хрумването го изуми. Бледите му страни пребледняха още повече.

— Това няма да ти хареса, Аран — каза той накрая.

Аран и сам можеше да го разбере, впил поглед в състареното му, уморено и изпълнено със съчувствие лице.

— Продължавай — подкани го той.

— Колелото е новост. Дори мъртвите зони не са чак толкова стари. Досега никога не е имало подобна ситуация, това е всичко. Хората по инерция смятат, че върколаците са човеци, които могат да се преобразяват във вълци. Поне така изглежда. Не би могъл да се преобразиш, ако няма луна. И запазваш човешки разум. Но досега не разполагахме с никакви доказателства.

— Искаш да кажеш, че съм вълк.

— Когато не си под въздействието на магията, ти си вълк — съгласи се Магьосника.

— Какво от това? Прекарах по-голямата част от живота си като човешко същество — прошепна Аран. — Какво значение има… А, да.

— Не би имало значение, ако нямаше деца.

— При това осем. Те също ще имат деца. И един ден цялата земна мана ще изчезне. Тогава какво ще стане, Магьоснико?

— Вече знаеш.

— Ще се превърнат завинаги в подивели кучета!

— И никой нищо не може да направи.

— Разбира се, че може! Ще се погрижа нито един магьосник повече да не стъпи в Ринилдисен!

Аран се изправи върху черупката на дракона.

— Чуваш ли, Магьоснико? Нито един от вас няма никога да стъпи там. Ще издигна преграда срещу всяка магия. Ще съхраним цялата мана за морските същества и за драконите!

И може и да е успял. Там, където някога се е издигал Ринилдисен, вече четиринайсет хиляди години се разказват истории за върколаци. Естествено, вече няма магьосници.

Орсън Скот Кард

Принцесата и Мечока

Сигурен съм, сте виждали лъвовете. Те са навсякъде: край вратите, излегнати на хълбок около трона, раззинали паст от чиниите в килерчетата за кухненска посуда или с бликаща от ноздрите им вода в скрити кътчета.

А запитвали ли сте се защо над градската порта има статуя на мечка? Преди много-много години в същия този град, в същия този построен от сивкав гранит дворец, зад старинните порутени стени на кралската градина живяла една принцеса. Това било толкова отдавна, че едва ли някой си спомня името й. Тя била просто принцеса. Днес не е прието да се мисли, че принцесите са красавици, и всъщност май повечето от тях наистина имат конски лица и са дълги като върлини. Но по онова време било задължително условие една принцеса да бъде прелестна поне когато се обличала в най-скъпите дрехи на света.

Тази принцеса обаче била истинска красавица дори и ако облечала най-бедняшки дрехи. Тя се родила красавица. И растяла, и ставала все по-красива.

Имало и принц, разбира се. Но той не бил неин брат. Неговият баща царувал в една много далечна страна и бил тринайсети братовчед на бащата на принцесата. Изпратили тук момчето, за да получи добро образование, тъй като бащата на принцесата, крал Етълред, бил известен нашир и надлъж като мъдър мъж и добър крал.

И ако принцесата била дивно красива, същото се отнасяло и за принца. Бил от тези момченца, дето все ти се иска да гушнеш или да разчорлиш косите им.

Двамата растели заедно. Заедно учели при придворните учители и когато принцесата изоставала, принцът й помагал, а когато изоставал принцът, помагала му принцесата. Нямали никакви тайни един от друг, но криели милиони тайни от останалия свят. Например къде са свили гнездо сините птици тази година или в какъв цвят са долните гащи на готвача, или че ако се пъхнеш под стълбището под кралския герб, ще откриеш подземен проход, който води към избата. По цели дни умували кой ли от предците на принцесата го е използвал за потайните си почерпки.

Не след дълго принцесата вече не била само малко момиченце и принцът вече не бил само малко момченце и те се влюбили един в друг. И всичките им милиони тайни моментално се превърнали в една-единствена тайна, която те си нашепвали винаги когато се споглеждали, и всеки, като ги видел, си казвал: „Ех, де да бях млад сега.“ Защото много хора си мислят, че могат да се обичат само младите: в един момент те са престанали да обичат и смятат, че е така, защото са остарели.

Принцът и принцесата решили, че един ден ще се оженят.

Но още на следващата сутрин принцът получил писмо от далечната страна на своя баща. В него пишело, че баща му вече не е между живите, че той вече не е момче, а мъж — и не просто мъж, ами крал.

Така че, когато на другата сутрин принцът станал, слугите завързали любимите му книги в един пакет, наредили любимите му дрехи в един сандък, качили сандъка, пакета и принца в една карета с яркочервени колела и златен пискюл и откарали принца.

Принцесата не заплакала, докато той не се скрил от погледа й. След това отишла в стаята си и дълго плакала. Само дойката й можела да влиза, за да й носи храна, да си побъбрят и да се опита да я развесели. Най-накрая принцесата се усмихнала, отишла в кабинета на баща си, който седял до камината, и казала:

— Той обеща да ми пише всеки ден и аз също трябва да му пиша всеки ден.

И двамата не забравили обещанията си и веднъж месечно тя получавала един пакет с трийсет писма и пощальонът отнасял един пакет с трийсет нейни (силно напарфюмирани) писма.

И един ден в двореца пристигна Мечокът. Той, разбира се, не беше мечка, а Мечок с главно М. Вероятно беше около трийсет и петгодишен, тъй като все още имаше златисто-кестенява коса и едва забележими бръчици около очите. Беше едър като мечка, с яки ръце, които можеха да вдигнат цял кон, и здрави крака, които можеха да пренесат този кон на стотици километри. Имаше дълбоки очи, които гледаха умно изпод рунтавите му вежди, и още щом го видя, дойката изписка:

— Божичко, тоя е като мечок!

Спря пред вратата на двореца, но пазачът отказа да го пусне, защото нямаше покана. Той драсна няколко думи на парче хартия, в което сякаш преди това беше увивал сандвича си, и пазачът — изпълнен с мрачни предчувствия — го отнесе на краля.

Там пишеше: „Ако Борис и още петима хиляди се намират на главния път от Римпердел, бихте ли искали да узнаете накъде са тръгнали?“

Крал Етълред поиска да узнае.

Пазачът пусна странника в двореца, а кралят го отведе в кабинета си и там разговаряха часове наред.

На сутринта кралят стана рано и отиде при своите капитани от кавалерията и пехотата, и изпрати един от сановниците при рицарите и техните оръженосци, и на разсъмване цялата немногобройна армия на Етълред се събра на главния път, водещ към Римпердел. Вървяха три часа, докато стигнаха до място, където странникът със златистокестенявите коси каза нещо на краля и крал Етълред заповяда на войската да спре. Спряха и изпратиха пехотата в гората от едната страна на пътя, а кавалерията — в избуялите ниви от другата страна на пътя, където конниците слязоха от конете. А кралят, странникът и рицарите останаха да чакат на пътя.

Скоро забелязаха в далечината облак прах, който все повече се приближаваше, и видяха, че това е войска, която идва по пътя. Начело се движеше крал Борис от Римпердел.

Зад него войниците му наброяваха около пет хиляди мъже.

— Здравей — каза крал Етълред доста разгневен, тъй като войската на крал Борис се намираше на територията на страната му.

— Здравей — каза цар Борис доста разгневен, тъй като никой не би трябвало да знае за неговото нахлуване.

— Какво си мислиш, че правиш? — попита крал Етълред.

— Препречил си пътя — каза крал Борис.

— Този път е мой — възрази крал Етълред.

— Не и отсега нататък — отсече крал Борис.

— Аз и моите рицари твърдим, че този път ми принадлежи — каза крал Етълред.

Крал Борис огледа петдесетте рицари на Етълред, след това се обърна назад да огледа своите пет хиляди мъже и заяви:

— Аз пък твърдя, че ти и твоите рицари сте мъртъвци, ако не се отдръпнете.

— Значи ми обявяваш война? — попита крал Етълред.

— Война ли? — каза крал Борис. — Ти на това война ли му викаш? Все едно да стъпчеш противна хлебарка.

— Не знам какво е — беше ред на крал Етълред, — защото никога не сме имали хлебарки в нашето кралство.

И добави:

— Искам да кажа, досега.

Тогава крал Етълред вдигна ръка и пехотата започна да пуска стрели и да мята копия от гората и много от воините на Борис бяха избити. Тъкмо се окопитиха и щяха да започнат битка с пехотинците в гората, кавалерията ги нападна в гръб и скоро остатъците от армията на Борис капитулираха, а самият Борис лежеше смъртно ранен насред пътя.

— Ако беше спечелил битката — запита го крал Етълред, — как би постъпил с мен?

Крал Борис се опита да си поеме дъх и отвърна:

— Щях да те обезглавя.

— О — каза крал Етълред, — ние сме толкова различни. Защото аз ще те оставя жив.

Но странникът застана до крал Етълред и се обърна към него:

— Не, кралю, това не е във ваша власт, защото Борис скоро ще умре. Ако не беше така, аз щях да го убия със собствените си ръце, защото докато той е жив, никой на този свят не е в безопасност.

След което Борис издъхна и беше погребан на пътя, без да оставят никакъв знак на гроба му, а воините бяха изпратени обратно вкъщи без мечове.

А крал Етълред се завърна у дома и там го посрещнаха ликуващи заради победата тълпи, които скандираха:

— Да живее крал Етълред, победителят.

Кралят само им се усмихваше. Той отведе странника в двореца, даде му стая, в която да спи, и го назначи за свой главен съветник, защото чужденецът беше доказал, че е мъдър, че е предан и че го обича повече, отколкото сам кралят обича себе си, съдейки по решението му да остави Борис жив.

Никой не знаеше как да се обръща към него. Веднъж няколко смелчаци го запитаха за името му, но той само се намръщи и каза:

— Ще нося онова име, което вие ми изберете.

Пробваха много имена — и Джордж, и Фред, дори Роки и Тод. Но нито едно не изглеждаше подходящо. Дълго време го наричаха „сър“, защото, ако един човек е толкова едър и толкова силен, толкова мъдър и толкова скромен, нещо те кара да го наричаш „сър“ и да му отстъпваш стола си, когато влезе в стаята.

Не след дълго всички започнаха да го наричат с името, което дойката случайно му беше дала: Мечока. Отначало го използваха само зад гърба му, но накрая някой се изпусна да го назове така по време на обяд, той се усмихна и се отзова на името, и то стана негово.

Но не и за принцесата. Тя не го наричаше по никакъв начин, защото избягваше да приказва с него, а когато й се налагаше да говори за чужденеца, издуваше долната си устна и го наричаше „онзи човек“.

Защото принцесата мразеше Мечока.

Мразеше го не защото й бе сторил нещо лошо. Всъщност беше сигурна, че той дори не забелязва присъствието й. Нито веднъж, когато влизаше в стаята, той не се обърна да я огледа, както правеха всички други мъже. Но това също не беше повод да го мрази.

Мразеше го, защото й се струваше, че откакто се е появил, баща й вече не е онзи силен мъж, когото тя познаваше.

Етълред беше велик крал и народът го обичаше. Гордата му осанка се открояваше на всяко тържество и той можеше часове наред да раздава мъдри присъди. Когато трябваше, говореше кротко, но можеше и да викне, ако се наложи.

Всичко в него излъчваше достойнство и великолепие и затова принцесата беше потресена от отношението му към Мечока.

Всяка вечер, когато нямаше гощавка или визита на посланик, крал Етълред и Мечока оставаха с часове в кабинета на краля. Пиеха бира в огромни халби, но вместо слуга да долива халбите, принцесата научи с изумление, че това върши баща й! Един крал да изпълнява задълженията на прислугата и да подава халбата на човек без благородническа титла, чието име дори никой не знае!

Принцесата виждаше всичко това, защото седеше с тях в кабинета, слушаше и наблюдаваше как разговарят, без да пророни нито дума. Понякога през цялото време разресваше дългата бяла коса на баща си. Друг път му плетеше вълнени чорапи за зимата. Или пък четеше книга, защото баща й беше убеден, че дори и една жена трябва да се научи да чете. И през цялото време слушаше и все повече се ядосваше, и все по-силно намразваше Мечока.

Крал Етълред и Мечока не отделяха много време, за да обсъждат държавните дела. Разговаряха за лова на зайци в гората. Разказваха си анекдоти за сановници и благородни дами и принцесата с горчивина си мислеше, че някои от анекдотите не са особено благопристойни. Разискваха какво да правят с грозния килим в съдебната зала — сякаш Мечока имаше абсолютното право на мнение и по въпроса, какъв да бъде новият килим.

А когато обсъждаха държавните дела, Мечока се държеше с крал Етълред като с равен. Когато не беше съгласен с краля, скачаше и казваше:

— Не, не, не, не, изобщо нищичко не разбираш.

А когато смяташе, че кралят е казал нещо умно, потупваше го по рамото и заявяваше:

— От теб някой ден ще излезе велик крал, Етълред.

Понякога кралят въздъхваше и се вторачваше в камината, прошепваше няколко думи и на лицето му се прокрадваше мрачен и уморен израз. Тогава Мечока го прегръщаше през рамото, вторачваше се и той в огъня, докато накрая кралят въздъхваше отново, изправяше се с пъшкане от креслото и казваше:

— Време е старецът да положи мощи в постелята.

На другия ден принцесата изливаше гнева си пред дойката, а тя никому не казваше нищо от онова, което е чула. Принцесата говореше:

— Онзи човек ще превърне баща ми в нищожество! Ще го превърне в глупак. Ще го накара да забрави, че е крал. — После сбръчкваше чело и казваше: — Онзи човек е предател.

Но никога не споменаваше нито дума за това пред баща си. Ако го бе сторила, той би я потупал по бузата и би казал:

— О, да, той наистина ме кара да забравя, че съм крал. — И би добавил:

— Той ме кара да си припомня какъв трябва да бъде един крал.

Етълред не би нарекъл Мечока „предател“. Би го нарекъл „приятел“.

И не стига че в присъствието на човек без благородническа титла баща й започна да забравя кой е, ами и работите с принца тръгнаха на зле. Изведнъж тя забеляза, че последните пощенски пакети не съдържат по трийсет писма, а само по двайсет, по-късно — по петнайсет, а още по-късно — по десет. И писмата вече не бяха дълги по пет листа, а само по три, след това по два и накрая — по един.

„Просто е много зает“ — мислеше си тя.

После забеляза, че той вече не започва писмата си с: „Моя най-прекрасна, скъпа, възлюбена, саламурена принцесо“ (това със саламурата беше стара шега, останала от една случка, когато бяха на девет години). Сега започваше с „Моя скъпа господарке“ или с „Мила принцесо“. Веднъж каза на дойката си:

— Спокойно би могъл да напише и „обитателко“.

„Просто е много уморен“ — мислеше си тя.

След още известно време осъзна: той вече изобщо не й пишеше, че я обича. Тогава излезе и си поплака на балкона, защото там можеха да я чуят само дърветата в градината и да я видят само накацалите по тях птици.

Все по-рядко напускаше покоите си, защото светът се превърна в противно място. Защо трябваше да има нещо общо със свят, в който бащите стават най-обикновени мъже, а влюбените забравят любовта си?

И плачеше по цели нощи, докато заспи, а много често изобщо не заспиваше и се взираше в тавана, опитвайки се да забрави принца. А всеки отлично знае, че ако искаш непременно да запомниш нещо, трябва упорито, ама много упорито да се опитваш да го забравиш.

Един ден се приближи до вратата и намери оставена кошница с есенни листа. Нямаше бележка, а листата бяха обагрени в най-ярки цветове и остро прошумоляха, когато докосна кошницата. Тя си каза: „Трябва да е дошла есента.“

Отиде до прозореца и погледна навън. Наистина беше вече есен и всичко преливаше от красота. Стотици пъти бе виждала листата, но досега не ги бе забелязвала.

Минаха няколко седмици. Една сутрин се събуди, а в стаята беше студено. Отиде зъзнеща до вратата, за да извика прислугата да засили огъня в камината. И що да види — пред вратата в голяма тава стоеше малък снежен човек и й се хилеше през малките си зъбки от въгленчета, и я гледаше с два големи въглена, и изобщо беше толкова смешен, че накара принцесата да се разсмее. Този ден тя за малко забрави мъката си, излезе навън и започна да замеря рицарите със снежни топки, които й позволяваха да ги уцелва, но те самите нито веднъж не успяха да я улучат, защото никой не би посмял да замери принцесата със сняг или пък да я бутне в езерото.

Попита дойката кой носи тези неща, но тя само поклати глава и се усмихна.

— Не съм аз — каза жената.

— Разбира се, че си ти — възрази принцесата и с благодарност я прегърна.

— Признателна съм за благодарността ти — усмихна се пак дойката, — но наистина не бях аз.

Но принцесата знаеше по-добре и я заобича още по-силно.

След това не пристигна повече нито едно писмо. И принцесата спря да изпраща писма. И започна да се разхожда в гората.

Отначало се разхождаше само в градината, където е прието да се разхожда една принцеса. Но след няколко дни вече знаеше наизуст всяка песъчинка по градинската пътека и всяка тухла в стената и й се прииска да излезе навън.

Един ден отиде до портата, излезе от градината и заскита из гората. Тук всичко беше съвсем различно. Градината беше добре поддържана и в нея нямаше нито един бурен, а гората бе обрасла, неподкастрена и запусната, пълна с животни, които тичат да се скрият от нея, и с птички, които летят, за да й попречат да открие гнездата с малките им, а най-приятно от всичко беше, че под краката й се разстилаше само трева и мека кафява пръст. В гората можеше да забрави градината, където всяко дърво й напомняше за разговорите с принца, с когото се бяха катерили по клоните. В гората забравяше и за двореца, в който всяка стая бе свързана с някоя тяхна лудория, някоя тайна или нарушено обещание.

Затова беше в гората и в деня, когато иззад хълмовете се появи вълкът.

Вече се връщаше в двореца, защото започна да се смрачава, когато забеляза, че край нея нещо се движи. Огледа се и видя огромен сив вълк, който се промъкваше между дърветата на не повече от петнайсетина метра от нея. Щом тя спираше, и вълкът спираше. Щом тръгнеше, и вълкът тръгваше. И колкото по-нататък отиваше, толкова той се приближаваше към нея. Обърна се и тръгна.

След малко погледна назад и видя вълка само на три-четири метра, отворил паст с увиснал език и зъби, проблясващи в следобедния сумрак.

Хукна да бяга. Но дори една принцеса трудно може да избяга от вълк. Тича, тича, докато остана без дъх, а вълкът беше все така плътно зад нея — леко сумтящ, но без изобщо да е уморен. Отново се затича, после краката й вече не я държаха и тя се строполи на земята. Погледна зад себе и разбра, че вълкът само това и чака — да се нахрани хубавичко с нея, без да полага кой знае какви усилия.

Очите на вълка светнаха и той скочи върху нея.

Точно в този момент една тъмна сянка се измъкна от гората и се извиси над принцесата. Тя изпищя. Огромна кафява мечка със сплъстена козина и зловещи зъби. Мечката замахна с грамадната си космата лапа и удари вълка по главата. От удара вълкът се просна на десетина метра от тях и главата му клюмна на една страна. Принцесата разбра, че вратът му е счупен.

Тогава огромният звяр я погледна и на принцесата й стана ясно, че не я чака нищо добро.

И припадна. А и какво ли може да направи човек, когато в лицето му диша мечка, очевидно гладна?

Събуди се в леглото си в двореца и си помисли, че всичко е било само сън. Но усети ужасните болки в краката и парещите драскотини по лицето си, оставени от клоните, докато бе тичала из гората. Всичко беше истина.

— Какво стана? — едва успя да промълви тя. — Мъртва ли съм?

И въпросът й изобщо не беше глупав, защото наистина си помисли, че е умряла.

— Не — каза баща й, който стоеше до леглото.

— Не — каза и дойката. — И откъде накъде ти хрумна, че си умряла?

— Бях в гората — отвърна принцесата — и там имаше един вълк, и аз хукнах да бягам, но той ме следваше по петите. И тогава се появи някаква мечка и уби вълка, и аз си помислих, че ще ме изяде, и май съм припаднала.

— Аха — каза дойката, сякаш това обясняваше всичко.

— Аха — каза и баща й, крал Етълред. — Сега разбирам. През цялото време будувахме край леглото, след като те намерихме в безсъзнание и цялата изранена до градинската порта. И ти непрекъснато викаше насън: „Махнете мечката! Накарайте я да ме остави на мира!“ Мислехме си, че имаш предвид Мечока, нашия Мечок, и помолихме нещастния човек да не идва повече при теб, за да не се разстройваш. Решихме, че имаш някаква причина да го мразиш. — И крал Етълред се усмихна: — Ще отида да му каже, че е станала грешка.

И кралят излезе. „Страхотно — помисли си принцесата, — той сега ще му каже, че е станала грешка, а аз наистина го мразя от дъното на душата си.“

Дойката се приближи и коленичи до леглото.

— Това не е всичко. Обещах да не ти казвам — започна тя, — но ти знаеш, че всичко си казваме. Подразбрах, че са те намерили двама души от стражата. Когато се приближили, нещо побягнало. Приличало на мечка и тичало на четири крака.

— Какъв ужас! — възкликна принцесата.

— Това си е тяхно мнение — продължи дойката. — А Робо Нокъл се кълне, че, ако щеш, вярвай, мечката, която са видели, те е донесла до вратата и внимателно те е оставила. Каквото и да е било, оправило ти е дрехите, сложило е купчинка листа под главата ти за възглавница — все неща, които ти не си била в състояние да направиш.

— Не говори глупости — каза принцесата. — Как може една мечка да извърши всичко това?

— Знам, че не може — отвърна дойката, — значи не е била обикновена мечка. Била е вълшебна мечка.

Последните думи тя прошепна, защото беше убедена, че за вълшебствата трябва да се говори само шепнешком, за да не се случи нещо лошо.

— Глупости — упорстваше принцесата. — Аз съм образована и не вярвам в никакви вълшебни мечки и подобни безсмислици на разни изкуфели старци.

Дойката зяпна изненадана.

— Добре, тогава тази изкуфяла старица ще отиде да разправя изкуфелите си истории на някой, който иска да ги чуе.

— Хайде, хайде — каза принцесата, защото не искаше да засегне никого, камо ли своята дойка.

И те отново се сдобриха. Но принцесата така и не повярва на историята с мечката. Така или иначе, щом не беше изядена, сигурно мечката не е била чак толкова гладна.

Само след два дена, когато принцесата отново беше на крака — въпреки че лицето й бе изпъстрено с противни корички от драскотините, — принцът се завърна в двореца.

Яздеше покрит с пяна кон, който рухна на земята и умря точно пред вратата на двореца. Беше изтощен и с големи морави кръгове под очите. Нямаше никакъв багаж. И никаква мантия. Само дрехите на гърба му и умрелия кон.

— Най-после съм си вкъщи — каза той на вратаря и припадна в ръцете му. (Впрочем няма нищо неестествено в това, един мъж да припадне, след като е яздил пет дни, не е хапнал нито троха и през цялото време са го преследвали стотици воини.)

— Измяна — каза той, когато се събуди, нахрани се, изкъпа се и се облече. — Срещу мен се опълчиха съюзниците ми, а дори и собствените ми поданици. Прогониха ме от собственото ми кралство. Имам късмет, че поне останах жив.

— Защо? — попита крал Етълред.

— Защото щяха да ме убият. Ако ме бяха хванали.

— Не, не, не, не се прави на глупак — намеси се Мечока, който седеше в едно кресло наблизо. — Защо се опълчиха срещу теб?

Принцът се обърна към Мечока и се усмихна презрително. Тази грозна усмивка изкриви лицето на принца в гримаса, която никой не бе виждал по-рано, когато той живееше при крал Етълред и обичаше принцесата.

— Аз пък да не знам, че съм глупак — отвърна лукаво той. — И съвсем да не знам, че и вие участвате в разговора.

Мечока не каза нито дума повече, само кимна вместо извинение и наблюдаваше безмълвен.

Така че принцът никога не обясни защо народът се е опълчил срещу него. Само смотолеви нещо за жадни за власт демагози и за самоуправление на тълпата.

Същата сутрин принцесата отиде да види принца.

— Уморен си — каза тя.

— Красива си — каза той.

— Лицето ми е цялото в корички и не съм се сресвала от няколко дни — каза тя.

— Обичам те — каза той.

— Престана да ми пишеш — каза тя.

— Сигурно съм си загубил писалката — каза той. — Не, спомням си. Загубих си ума. Забравих колко си красива. Сигурно съм бил луд.

И я целуна, и тя го целуна и му прости за всички мъки, които й бе причинил, и все едно той никога не е бил далече. Но само за три дена.

Защото през тези три дена тя започна да усеща, че е някак променен.

Щом отвореше очи след поредната целувка (принцесите винаги се целуват със затворени очи), забелязваше, че той гледа разсеяно нанякъде с хладен израз на лицето. Сякаш почти не усеща, че я целува. Това не е приятно нито на една жена, дори на принцеса.

Забеляза също така, че понякога той дори не й обръща внимание. Минаваше покрай него, а той не я заговаряше и ако не го докоснеше по ръката и не кажеше „добро утро“, можеше да я подмине без нито дума.

Друг път без никаква причина се чувстваше пренебрегнат или обиден, а ако някой от прислугата вдигнеше и най-малък шум или разсипеше нещо, изпадаше в ярост и хвърляше каквото му падне в стената. Като момче никога не бе повишавал глас.

Често й казваше безсърдечни неща и тя се питаше защо го обича и какво не е наред, но след това той отиваше при нея и й се извиняваше, а тя му прощаваше, защото в края на краищата той бе загубил кралството си заради изменниците и не би могло да се очаква винаги да бъде любезен и приятен. Въпреки всичко реши, че доколкото зависи от нея, а мислеше, че наистина зависи от нея, той никога вече няма да бъде нелюбезен и неприятен.

Една вечер Мечока и баща й отидоха в кабинета и се заключиха. Принцесата никога не беше заключвана отвън и се разгневи на Мечока, че й отнема бащата, затова подслушваше на вратата. Щом Мечока иска да я остави отвън, тя на всяка цена трябва да чуе всичко.

И ето какво чу.

— Получих информацията — започна Мечока.

— Сигурно е лоша, щом искаш да ми я кажеш насаме — каза крал Етълред.

„Аха — помисли си принцесата, — значи Мечока наистина е поискал да остана отвън.“

— Е? — попита крал Етълред.

— Знам колко много държиш на момчето. А и принцесата. Съжалявам, че ти нося такава новина.

„Момчето!“ — помисли си принцесата. Как си позволяват да наричат нейния принц „момче“! Та той е крал, но е жертва на измяна, а тук някакъв човек без благородническа титла го нарича „момче“.

— Наистина много държим на него — продължи крал Етълред, — затова е още по-важно да узная истината, независимо дали е лоша или добра.

— Тогава — подзе Мечока — трябва да ти кажа, че е бил много лош крал.

Принцесата пребледня от гняв.

— Мисля, че е прекалено млад — продължи Мечока. — Може би си пропуснал да забележиш, че е склонен към главозамайване, но властта направо му е завъртяла главата. Решил, че кралството му е твърде малко, и започнал да воюва със съседните държави и херцогства, заграбил земите им и ги обявил за свои. Устройвал заговори срещу други крале, дотогава верни и добри приятели на баща му. Непрекъснато повишавал данъците, за да поддържа огромната си армия. Не преставал да воюва и все повече майки оплаквали синовете си, загинали на бойното поле. Накрая на всички им дошло до гуша и народът направил революция, а кралете му обявили война. От всичко, което ни каза, е вярно само това, че е имал късмет да спаси живота си, защото всеки, с когото говорих, го мрази, сякаш е най-злият човек на света.

— Да не би да грешиш? — поклати глава крал Етълред. — Това момче го отгледах на практика сам.

— И аз бих искал да не е вярно — отвърна Мечокът, — защото знам колко го обича принцесата. Но очевидно той не я обича — тук е, защото е в безопасност и ако се ожени за нея, ще управлява кралството, когато умреш.

— Ето това никога няма да се случи — каза крал Етълред. — Моята дъщеря никога няма да се омъжи за човек, който ще съсипе кралството.

— Дори и ако много го обича? — попита Мечока.

— Такава е цената, която трябва да плати една принцеса. Първо трябва да мисли за доброто на кралството, в противен случай няма да бъде достойна за кралица.

Последната грижа на принцесата в този момент беше дали ще стане кралица, или не. А омразата й към Мечока стана още по-силна, защото освен че бе обсебил баща й, сега той успя да го убеди да не я омъжва за мъжа, когото обича.

Тя заудря по вратата и завика:

— Лъжец! Лъжец!

Кралят и Мечока се втурнаха към вратата. Кралят я отвори и принцесата връхлетя върху Мечока и започна да го удря с всичка сила. Разбира се, ударите й не бяха кой знае какви, а той беше огромен и непоклатим и тя едва ли му причиняваше някаква болка. Обаче при всеки от тях на лицето му се появяваше такъв израз, сякаш тя го пронизва с нож в сърцето.

— Дъще, дъще! — извика крал Етълред. — Как можа? Защо подслушваш?

Но тя не му отговори, а продължи да удря Мечока, докато така се разплака, че не можеше вече да вдигне ръка. Хлипаше и крещеше срещу му. Но понеже никога не й се бе случвало да крещи, гласът й стана груб и дрезгав и тя започна да шепне. Но независимо дали крещеше или шепнеше, думите й бяха недвусмислени и от всяка бликаше омраза.

Обвиняваше Мечока, че е обезличил баща й, превърнал го е в нищожество, в отрепка, в бездарен крал, който трябва да се допитва за всяко свое решение до един отвратителен мошеник без благородническа титла. Обвиняваше го, че я мрази и се опитва да съсипе живота й, като й попречи да се омъжи за единствения мъж, когото някога е обичала и ще обича. Обвиняваше го в изменничество и в кроежи самият той да стане крал и да управлява кралството. Обвиняваше го, че съчинява гнусни лъжи по адрес на принца, защото е сигурна, че той ще е по-добър крал от нейния баща, когото Мечока е превърнал в кръгла нула, и че ако тя се омъжи за принца, собствените му планове да царува ще рухнат.

Накрая го обвини в гнусното намерение самият той да се ожени за нея и така да стане крал.

„Но това никога няма да стане“ — прошепна горчиво накрая.

— Това никога няма да стане — каза тя, — никога, никога, защото те мразя, ненавиждам те и ако не се махнеш от кралството или пък някога се върнеш, аз ще се убия, кълна се.

След което сграбчи меча от полицата над камината и се опита да пререже вените си, но Мечока я спря с огромните си ръце, корави като менгеме. Тя го заплю в лицето, опита се да захапе пръстите му и започна да бие глава в гърдите му, докато крал Етълред стисна ръцете й, а Мечока успя да се освободи и отстъпи назад.

— Съжалявам — повтаряше кралят, макар да не знаеше на кого и за какво се извинява. — Съжалявам.

И изведнъж разбра, че се извинява заради себе си, защото осъзна, че кралството му беше погубено точно в този момент.

Ако послуша Мечока и изгони принца, принцесата никога няма да му прости, всъщност би го намразила, а той не можеше да понесе това. А ако не се вслуша в думите му, принцесата положително би се омъжила за принца и принцът положително би съсипал кралството. А той не можеше да понесе и това.

Но най-трудно от всичко му беше да изтърпи ужасното изражение на Мечока.

Принцесата хлипаше в обятията на баща си.

Кралят искаше да знае какво да направи или да не направи.

А Мечока просто стоеше.

Най-после кимна и каза:

— Разбирам. Сбогом.

След което напусна стаята, двореца, градината, града и всички земи, за които кралят бе чувал.

Не взе със себе си нищо — нито храна, нито кон, нито други дрехи. Носеше само своите си дрехи и своя си меч. Тръгна си така, както беше дошъл.

И принцесата заплака, но вече от облекчение. Мечока си отиде. Животът можеше да продължи, сякаш принцът никога не си е тръгвал, а Мечока никога не е идвал.

Поне така си мислеше.

Изобщо не разбра как се чувства баща й, който умря само след четири месеца много състарен, много уморен, много самотен и много отчаян за кралството си.

Изобщо не разбра, че принцът вече не е човекът, когото бе обичала, и се омъжи за него три месеца след смъртта на баща си.

В деня на сватбата собственоръчно го короняса и гордо го отведе до трона, който той зае.

— Обичам те — каза гордо тя, — наистина приличаш на крал.

— Аз съм крал — каза той. — Аз съм крал Едуард Първи.

— Едуард ли? — попита тя. — Защо Едуард? Това не е твоето име.

— Това е кралско име — отвърна той, — а аз към крал. Нима не притежавам властта да променя името си?

— Разбира се — съгласи се тя. — Но на мен повече ми харесва твоето собствено име.

— Ще ме наричаш Едуард — отсече той.

Тя така и направи. Когато го виждаше. Защото той рядко ходеше при нея. Откакто сложи короната на главата си, не й разрешаваше да се меси в управлението и ръководеше делата на кралството, без да търси мнението й. Тя не можеше да разбере това, защото нейният баща й позволяваше да го придружава навсякъде и да знае всичко, за да стане добра кралица.

— Добрата кралица — казваше крал Едуард — е покорна и си гледа бебетата, едно от които ще стане крал.

Така че принцесата, която беше вече кралица, роди бебета и едно от тях беше момче, и тя се грижеше да го отгледа така, че да стане достоен крал.

Годините минаваха и на нея й ставаше все по-ясно, че крал Едуард вече не е онова прелестно момче, което бе обикнала в градината. Той беше жесток и алчен човек, а това не й харесваше.

Той повиши данъците и народът обедня.

Създаде непобедима армия.

С нея заграби земята на кръстника й, граф Едред.

Заграби земята и на херцог Адлоу, който веднъж й бе разрешил да погали един от опитомените му лебеди.

Заграби земята и на херцог Тлафуей, който бе плакал много на погребението на баща й и бе заявил, че той е единственият човек, пред когото се е прекланял, защото бил много добър крал.

И Едред, и Адлоу, и Тлафуей изчезнаха безследно и никой не чу вече нищо за тях.

— Та той гледа накриво дори и простите хора — възропта един ден дойката, докато оправяше прическата на кралицата. — Някакви овчари дойдоха вчера в двореца, за да му разправят за едно истинско чудо, а това си е тяхно задължение, нали така, да кажат на краля за всяка чудесия, случила се в неговите земи?

— Да — каза кралицата и си спомни как тя и принцът едно време тичаха при баща й, за да му разкажат за какви ли не чудеса — как тревата пониква внезапно през пролетта, как водата пресъхва в горещите дни, как непохватно се измъква пеперудата от пашкула.

— Та казали му, значи — продължи дойката, — че край гората живее някаква мечка, която не яде месо, а само горски плодове и корени. И тази мечка, казали му, трепе вълци. Преди всяка година им изчезвали по дузина овце заради вълците, а сега не загубили нито едно агне, защото мечката изпотрепала вълците. И това ако не е чудо!

— Да, наистина — каза принцесата, която беше вече кралица.

— А кралят — не спираше дойката — нареди на своите рицари да намерят мечката и да я убият. Да я убият!

— Защо? — попита кралицата.

— Защо, защо, защо? — попита и дойката. — Най-уместният въпрос. И овчарите го задали, а кралят казал, че не може да остави някаква мечка да се разхожда свободно наоколо. Можела да убие някое дете. „О, не — казали овчарите, — тя не яде месо. — В такъв случай рано или късно ще започне да краде жито“ — отговорил им кралят. И сега, господарке, ловците са по петите на една съвсем безобидна мечка! Бас ловя, че това няма да се хареса на овчарите. Съвсем безобидна мечка!

— Вълшебна мечка — кимна кралицата.

— Ами да — продължи дойката. — Ти го каза и тя сигурно е същата мечка, която те спаси навремето…

— Дойке — прекъсна я кралицата, — никога не е имало никаква мечка. Тогава ми се струваше, че съм ужасно отчаяна. Никакъв вълк не ме е преследвал. И не е имало никаква вълшебна мечка.

Дойката прехапа устни. „Разбира се, че имаше мечка“ — помисли си тя. Но кралицата, нейната принцеса, за нищо на света не искаше да си го признае.

— Сигурна съм, че имаше мечка — каза дойката.

— Не, нямаше мечка — настояваше кралицата — и сега вече знам кой обърква главите на децата ми с някакви вълшебни мечки.

— Те пък откъде знаят?

— Разказаха ми една глупава история за някаква мечка, която прескачала градинската стена, когато наоколо няма никой, играела си с тях и им разрешавала да се качват на гърба й. Сигурно ти си им разправила тези глупости за някаква си вълшебна мечка, която уж ме била спасила. Затова им казах, че вълшебните мечки са пълна измислица, а някои възрастни също обичат измислиците, затова те трябва да внимават и да различават истината от лъжата, и че ако си позволят да излъжат, ще започнат да примигват.

— И те какво казаха? — попита дойката.

— Разбира се, че ги накарах да мигат. И бих те посъветвала да престанеш да им пълниш главите с глупавите си истории. Ти си им разказала тази глупост, нали?

— Да — мрачно призна дойката.

— Ама че проблеми могат да ми създадат необмислените ти приказки — каза кралицата, а дойката се разплака и излезе от стаята.

По-късно се сдобриха, но никога вече не говореха за мечки. И дойката много добре знаеше защо. Само споменаването на думата „мечка“ напомняше на кралицата за Мечока, а на всички беше ясно, че именно тя бе прогонила мъдрия съветник надалеч. „Само да беше тук Мечока — мислеше си дойката — и толкова още хора да бяха тук, нямаше да ги има всичките тези грижи в кралството.“

А грижи — много. По улиците на градовете патрулираха войници и затваряха всеки, който каже дума срещу крал Едуард. А ако някой от слугите сбъркаше нещо, той започваше да трещи и да фучи, хвърляше каквото му попадне и дори ги биеше с пръчка.

Веднъж кралят не хареса супата и хвърли супника по готвача. Готвачът веднага си тръгна, след като заяви на висок глас:

— Сервирал съм на крале и кралици, на знатни господа и дами, на войници и слуги, но за първи път ми се случва да сервирам на прасе.

Още на другия ден го върнаха принудително в двореца, но не за да готви, разбира се — защото готвачите са най-близо до храната на краля. Не, сега почистваше конюшните. А на слугите дадоха да разберат, че никой няма право да напуска. Ако не си харесват работата, могат да получат друга. Но всички помнеха случката с готвача и си държаха езиците зад зъбите.

С изключение на дойката, която споделяше всичко с кралицата.

— По-добре да бяхме роби — говореше дойката. — И надниците ни са мизерни. На всеки е отрязал половината, а на някои — и повече. Едва се изхранваме. За мен както и да е, запомни го, господарке, защото храня само себе си, но някои нямат дори подпалка за огъня, нито коричка хляб за гладните си рожби, а имат по шест деца.

Отначало кралицата си помисли да се застъпи за тях пред съпруга си, но се досети, че така само ще накара краля да накаже слугите за недоволството им. И започна да дава на дойката бижутата си за продан. Тя пък тихомълком раздаваше пари на най-бедните и най-многодетните, като им шепнеше:

— Тези пари са от кралицата, да знаете. Тя мисли за нас, нищо че мъжът й е простак и непрокопсаник.

И слугите помнеха грижите на кралицата. Имаше, разбира се, хора, които не мразеха крал Едуард колкото слугите му, защото въпреки високите данъци винаги се намират глупаци, които си загубват ума, щом войската им спечели някоя битка. А в началото крал Едуард печелеше доста победи. Той предизвикваше някой съседен крал или владетел, след което нахлуваше в земите му и ги заграбваше. Едно време хората бяха помислили петхилядната войска на крал Борис за страшна сила. А благодарение на високите данъци крал Едуард можеше да наеме петдесет хиляди души, пък и войните се водеха по съвсем различен начин. Войниците грабеха, убиваха и плячкосваха каквото им попадне. Повечето от тях не бяха местни жители, а сбирщина разбойници, просяци и крадци, на които сега плащаха, за да мародерстват.

Така или иначе, крал Едуард утрои размерите на кралството, много хора живо следяха военните новини и го приветстваха, когато минаваше по улиците.

Приветстваха и кралицата, разбира се, но я виждаха много рядко — не повече от веднъж в годината. Без съмнение тя все още беше красива, дори по-красива отпреди. Никой обаче не забелязваше тъгата в очите й, а малцината, които я забелязваха, не казваха нищо и скоро я забравяха.

Но победите на краля бяха спечелени срещу слаби, миролюбиви и неподготвени противници. Накрая съседните крале се съюзиха, непокорните в заграбените земи също се съюзиха и замислиха гибелта на крал Едуард.

При следващото нахлуване на краля те вече бяха подготвени и на същото бойно поле, където крал Етълред срази Борис, устроиха засада на войската. Срещу петдесетте хиляди наемници на Едуард се изправиха сто хиляди — двойно повече, отколкото при всички досегашни битки. Платената смелост на войниците мигновено се изпари и оцелелите от първото сражение едва спасиха живота си с бягство.

Победителите плениха крал Едуард, затвориха го в клетка и така го откараха в столицата. Окачиха я над градската порта — точно където днес стои статуята на мечката.

Кралицата излезе пред победителите, коленичи в праха и зарида, умолявайки да пощадят мъжа й. И защото беше красива и добра, и защото те самите бяха добри хора, които искаха само да защитят живота и владенията си, подариха живота на владетеля. Заради нея дори му разрешиха да остане крал, но му наложиха огромен данък. За да спаси живота си, той се съгласи.

Така данъците станаха още по-високи, а крал Едуард имаше право да поддържа съвсем малобройна войска, за да пази реда в кралството. Плащаше и на войници от армиите победителки да охраняват границите и да наблюдават земите му. Защото кралете победители се досещаха, и с право, че ако само за минута приспят бдителността си, крал Едуард отново ще поведе войската си и ще ги удари в гръб.

И не отслабваха бдителността си. А краля държаха изкъсо.

Черна злоба налегна краля, защото алчният жадува още по-силно за онова, което не може да притежава. А Едуард жадуваше за власт. И понеже не можеше да властва над други крале, започна да злоупотребява с властта си в собственото си кралство, в собствения си дом, в собственото си семейство.

Заповяда затворниците да бъдат измъчвани, докато не направят признания за несъществуващи заговори и не издадат невинни хора. Нощем поданиците му заключваха вратите си и не отваряха, ако някой почука. Страхът стана пълновластен господар и хората започнаха да бягат от кралството, а кралят ги преследваше и обезглавяваше всеки, който се опиташе да пресече границата.

Непоносимо стана и положението в двореца. Слугите бяха пребивани жестоко за най-малкото нещо, а видеше ли сина си и дъщерите си, кралят винаги крещеше и кралицата се принуди да ги крие в своите покои почти непрекъснато.

Всички се страхуваха от крал Едуард. А хората намразват този, от когото се страхуват.

Но не и кралицата. Макар също да се страхуваше от него, тя си спомняше младостта му и си казваше, а понякога споделяше и с дойката:

— Някъде в този мрачен и противен човек е скрито прекрасното момче, което обичам. Трябва да му помогна да го намери и да го изведе на бял свят.

Но нито дойката, нито кралицата знаеха как да постигнат това.

Докато един ден кралицата разбра, че ще има бебе.

„Ами да — помисли си тя. — Нашето бебе ще го накара отново да заобича семейството си.“

И му каза. А той я наруга: как може да е такава глупачка да му ражда дете, което след време ще стане свидетел на тяхното унижение, защото по всички граници на кралството са се настанили вражески войски и той всъщност не разполага с никаква власт.

След което грубо я сграбчи за ръката, отведе я в тронната зала, събра придворните и им каза, че неговата съпруга възнамерява да му роди бебе и по този начин да го направи за посмешище, защото тя все още не е загубила своята женска сила, докато той вече не е никакъв мъж. Тя извика, че всичко това не е вярно. Той я удари и тя падна на пода.

Така проблемът беше решен, защото кралицата загуби бебето си още преди да го роди, остана дни наред в леглото безпаметна и трескава и едва не умря. Никой не разбра как се мрази кралят за стореното, как от мъка къса косите си при мисълта, че в яростта си едва не погуби своята жена. През цялото време на боледуването й го виждаха пиян и той нито веднъж не я посети.

Докато беше в безсъзнание, кралицата сънува много и най-различни сънища. Но един от тях непрекъснато се повтаряше. За един вълк, който всеки път я преследва в гората, а тя тича ли, тича, докато се строполи на земята, и тъкмо вълкът да я изяде, идва огромна кафява мечка, убива вълка и го запокитва на една страна, вдига я внимателно на ръце и я отнася до портите на баща й, грижливо оправя дрехите й и слага листа под главата й за възглавница.

Но когато най-после се събудеше, тя пак си знаеше, че никаква вълшебна мечка не я е спасила. В настойки, които лекуват всичко — от напикаване до безсъние — и те карат да се влюбиш, в среднощни заклинания, които прогонват злото надалеч, вярват само простите хора. „Глупости — казваше си кралицата. Защото беше образована и знаеше по-добре. — Нищо не може да прогони злото, никакви билки не могат да те излекуват и да накарат съпруга ти да те обича.“ Все това си повтаряше и все повече се отчайваше.

Крал Едуард скоро забрави своята скръб при мисълта, че съпругата му може да умре. Щом тя се изправи на крака, той отново стана навъсен и не престана да пие, въпреки че вече нямаше защо. Спомняше си само, че я е наранил, а това го караше да се чувства виновен и винаги когато се виждаха, кралят се държеше с нея така, сякаш е виновна за всичко.

Нещата отиваха все по на зле. Из цялото кралство избухваха бунтове и броят на обезглавените бунтовници ставаше все по-голям. Дори някои от войниците се разбунтуваха и пресякоха границата заедно с бегълците, които им беше наредено да спират. Една сутрин крал Едуард се събуди мрачен и сърдит както никога дотогава.

Кралицата влезе в трапезарията за закуска, красива както винаги, защото скръбта само подчертаваше нейната красота и на човек чак му се доплакваше, като видеше болката, която извира от изящното й лице, и страданието, което излъчва гордата й и благородна осанка. Кралят съзря и болката, и страданието, но най-силно го порази красотата й и си спомни за момичето, което израсна, без нито една тежка мисъл да помрачи безгрижната му и безгорестна младост. А много добре знаеше, че именно той е причината за всяка частица печал, заключена в нея.

Но започна пак да я укорява и без да съзнава какво върши, заповяда й да отиде в кухнята и да се заеме с готвенето.

— Не мога — каза тя.

— Щом слугите могат, и ти можеш — озъби се той.

Тя заплака.

— Никога не съм готвила. Никога не съм палила огън. Аз съм кралица.

— Не си никаква кралица — гневно отвърна той, макар да се презираше за думите си. — Не си никаква кралица и аз не съм никакъв крал, защото и двамата сме жалки лакеи, които изпълняват заповедите на цялата тази вражеска сган отвъд границите! А щом аз съм принуден да живея като слуга в собствения си дворец, същото важи и за теб!

Сграбчи я грубо, отведе я в кухнята и й заповяда да му донесе закуска, приготвена със собствените й ръце.

Кралицата беше съкрушена, но това не сломи гордостта й. Обърна се към готвачите, които трепереха в ъгъла:

— Чухте какво нареди кралят. Трябва сама да му приготвя закуската. Но не знам как. Трябва да ми кажете какво да направя.

Те й казаха и тя се постара да изпълни всичко както трябва, но неопитните й ръце само объркаха нещата. Изгори се на огъня и се попари с овесената каша. Пресоли бекона, а яйцата бяха пълни със счупени черупки. Прегори кифличките. Накрая сервира всичко това на своя съпруг и той започна да се храни.

И, разбира се, беше ужасно.

В този момент той най-после осъзна, че кралицата си е кралица и нищо друго — така, както готвачът никога няма да стане кралица. Така, както и той може да бъде само крал и нищо друго. Само че кралицата беше добра кралица, а той — ужасен крал. И винаги щеше да си остане крал, но никога — добър крал. И докато хрускаше черупките, той изпадаше във все по-безизходно отчаяние.

Ако друг мъж изпитва ненавист, каквато кралят изпитваше към себе си, вероятно би посегнал на живота си. Но не и крал Едуард. Вместо това той вдигна своя жезъл и заудря с него кралицата. Би я, докато от гърба й потече кръв и тя със стонове падна на пода.

Влязоха слугите и стражата. Слугите се опитаха да спрат краля, но той заповяда на стражата да убие всеки, който посмее да се намеси. Едва когато убиха главния иконом, един готвач и камерхера, останалите се отдръпнаха.

А кралят продължаваше да удря кралицата и всички разбраха, че ще я удря, докато тя издъхне.

Кралицата лежеше на каменния под вцепенена от болката, която извираше от сърцето й, и от цялата си душа желаеше пак да се появи мечката, да застане над нея и да убие вълка, който иска да я разкъса.

В този момент вратата рухна на трески и ужасен рев изпълни трапезарията. Кралят спря да удря кралицата, стражата и слугите погледнаха към вратата, а там на задните си крака стоеше огромна кафява мечка и ревеше яростно.

Слугите избягаха от стаята.

— Убийте я! — кресна кралят на стражата.

Воините извадиха мечове и пристъпиха към мечката.

Мечката ги обезоръжи, но те бяха толкова много, че някои успяха да я намушкат, преди да избие мечовете от ръцете им. Най-смелите се опитаха да се борят с голи ръце, но мечката ги поваляше с един удар и другите побягнаха презглава.

Въпреки че бе почти в несвяст, на кралицата й беше ясно, че огромният звяр не използва цялата си сила, а я пази за предстоящата битка.

С крал Едуард, който чакаше с остър меч в ръка, готов дори да умре и изпълнен с онова отчаяно безразсъдство и самоненавист, които придават невероятна сила.

„Мечка — помисли си кралицата. — Пожелах да се появи и ето я тук.“ И се отпусна на каменния под слаба, безпомощна и потънала в кръв, докато нейният съпруг, нейният принц водеше битка с мечката. Не беше сигурна кой й се иска да е победителят. Защото дори и в този момент не мразеше съпруга си. Макар да съзнаваше, че докато той е жив, нейният живот и животът на нейните поданици ще е все тъй непоносим.

Те обикаляха стаята, мечката се поклащаше тромаво, но чевръсто, крал Едуард пъргаво отскачаше встрани, а стоманеното острие свистеше във въздуха. Три дълбоки рани отвори в тялото й кралят, преди мечката да сграбчи острието. Кралят се опита да изтегли меча и в лапите й зейнаха две кървави бразди. Но ставаше все по-ясно, че силата е на страната на мечката и тя ще победи. Накрая измъкна меча от ръката му, сграбчи краля в могъщата си прегръдка и го отнесе скимтящ от стаята.

И в тези последни мигове, докато Едуард напразно се мъчеше да си възвърне меча, а кръвта шуртеше от лапите на мечката, кралицата пожела тя да издържи, да му отнеме меча, да победи и да освободи кралството — нейното кралство — и семейството й, а и нея самата от мъжа, който иска да ги унищожи.

Но когато кралят застена в мощната меча хватка, тя пак дочу онова момчешко гласче от градините на вечното и мимолетно детство, а пред очите й в налудничав танц се мержелееше усмивката му. И припадна.

Щом се свести, помисли си, че всичко е сън, но болките, от които едва отново не загуби съзнание, й напомниха, че всичко е истина. Преодоля слабостта си и поиска вода.

Дойката й донесе вода, а след нея в стаята влязоха неколцина високопоставени сановници, военачалникът и камерхерът и я попитаха какво да правят.

— Защо питате мен? — попита ги тя.

— Защото кралят е мъртъв — отговори дойката.

Кралицата не каза нищо.

— Мечката го остави до вратата — добави военачалникът.

— Вратът му е счупен — продължи камерхерът.

— И сега — каза един сановник — трябва да знаем какво да правим. Все още дори не сме съобщили на народа и на никого не е разрешено да напуска двореца или да влиза в него.

Принцесата се замисли. Притвори очи и пред вътрешния й взор се появи тялото на нейния прекрасен принц с отметната на една страна глава — също като главата на онзи вълк в гората преди толкова години. И за да прогони гледката, отново отвори очи.

— Трябва да разгласите из цялата страна, че кралят е мъртъв — каза тя.

На военачалника заяви:

— Отменям наказанието с обезглавяване за държавна измяна. Всички затворници, осъдени за измяна, да бъдат освободени незабавно. Както и всички затворници, на които присъдите скоро изтичат.

Военачалникът се поклони и излезе. Щом прекрачи прага, на лицето му грейна широка усмивка. На главния готвач каза:

— Всички слуги могат веднага да си тръгнат, ако искат. Но от мое име ги помоли да останат. Обещавам да възстановя правата им.

Готвачът се накани да произнесе прочувствено благодарствено слово, но помисли малко и реши, че е по-добре да отиде и да съобщи добрата новина на всички.

На сановниците каза:

— Идете при кралете, чиито войски пазят нашите граници, и им кажете, че крал Едуард е мъртъв и войниците могат да се приберат по домовете си. Кажете им, че ако ми потрябва помощта им, ще се обърна към тях, но дотогава ще управлявам кралството си сама.

Сановниците целунаха ръката й и излязоха от стаята. И двете с дойката останаха насаме.

— Съжалявам — каза дойката, след като дълго време мълчаха.

— За какво? — попита кралицата.

— За смъртта на съпруга ти.

— А, това ли? — каза кралицата. — Да, да, моят съпруг.

И се разплака от все сърце. Плачеше не за жестокия и алчен мъж, който воюваше, убиваше и мародерстваше къде ли не. Плачеше за момчето, което някога нежно я бе успокоявало, щом тя се почувстваше незаслужено обидена, за момчето, чието уплашено гласче бе дочула в последните мигове от живота му, сякаш то не бе могло да проумее какво се е случило с него и сякаш бе разбрало, че е много-много късно, за да поправи каквото и да било.

Когато се наплака, не пророни повече нито сълза за него.

След три дни отново беше на крака, облечена в широки дрехи заради болките, които все още усещаше. Все пак устройваше приеми и точно тогава овчарите докараха Мечока. Не мечката, звяра, убил краля, а Мечока, съветника, напуснал кралството преди толкова много години.

— Намерихме го на склона, овцете ни го душеха и лижеха лицето му — каза й най-старият овчар. — Може да са го нападнали разбойници — целият е в рани и синини. Истинско чудо е, че е още жив.

— С какво е облечен? — попита кралицата, застанала до леглото, в което бе наредила на слугите да го положат.

— А, това е ямурлукът ми — отговори един овчар. — Оставили го гол-голеничък и трябваше да го покрием с нещо, преди да ти го доведем.

Тя им благодари и искаше да ги възнагради, но те отказаха.

— Ние го помним — обясниха овчарите — и не е редно да вземаме пари за това, че сме му помогнали, защото той беше добър човек при царуването на баща ти.

Кралицата нареди на слугите — които впрочем до един останаха на служба при нея — да почистят и превържат раните му и да се погрижат за него, докато оздравее. И понеже беше силен мъж, той оживя. Вероятно всеки друг на негово място би се споминал от такива рани. Само дясната му ръка не се възстанови напълно и Мечока се научи да пише с лявата, а с единия крак леко накуцваше. Често повтаряше, че е имал късмета да оцелее и че не се срамува от недъзите си, а понякога споменаваше, че трябва да се направи нещо, за да престанат разбойниците да бродят на свобода по баирите.

Щом той оздравя, кралицата го покани да присъства на срещите й с чуждестранни посланици и на делата, които тя изслушва и отсъжда.

Всяка вечер двамата отиваха в кабинета на крал Етълред и тя го питаше за мнението му по проблемите, които решаваха през деня, и дали в някои случаи би постъпил по различен начин, а той не пропускаше да сподели и в какво е съгласен с нея. Така научи от него много неща — също както баща й навремето.

Веднъж дори му каза:

— Досега не съм молила никого за прошка. Но теб те умолявам да ми простиш.

— За какво? — учуди се той.

— Защото те мразех и мислех, че си непочтен към мен и към баща ми, и те прогоних от кралството. Ако те бяхме послушали, всичко това нямаше да се случи.

— Това е минало — отвърна той — Ти беше млада и влюбена, а човек не може да избяга от съдбата си.

— Знам — настояваше тя — и заради любовта си вероятно бих постъпила по същия начин, но сега съм по-мъдра и те моля да ми простиш грешките на моята младост.

Мечока й се усмихна:

— Простил съм ти още преди да ме помолиш. Но щом искаш, с готовност ти прощавам още веднъж.

— С какво бих могла да те възнаградя за преданата ти служба преди толкова години, когато си тръгна дори без думичка на благодарност?

— Има с какво. Ако ми разрешиш да остана и да ти служа така, както служих на баща ти, тази награда ми е достатъчна.

— Що за награда е това? Аз исках да те помоля да го направиш заради мен. А ти го искаш за себе си.

— Обичах баща ти като свой брат, а теб — като своя племенница. Имам само едно желание и то е да живея с единственото семейство, което имам.

Тогава кралицата му наля халба бира, двамата седнаха пред камината и разговаряха до късно през нощта.

Понеже кралицата беше вдовица и понеже кралството — независимо от доскорошната си лоша слава — беше голямо и богато, непрекъснато пристигаха кандидати за ръката й. Херцози, графове, крале, кралски синове и какви ли още не. Все тъй прекрасна на своите трийсетина години, тя сама по себе си беше истинска скъпоценност, да оставим настрана апетитите, които кралството разпалваше.

Някои от предложенията кралицата обмисляше дълго и подробно, а и дори хареса някои от кандидатите, но накрая отхвърли всички предложения и отпрати всички кандидати.

И царуваше сама: тя — кралица, а Мечока — неин съветник.

Не забравяше и онова, което й бе поръчал нейният съпруг — да възпитава сина си така, че да стане един ден достоен крал, а дъщерите й — достойни кралици. Мечока също й помагаше, учеше сина й да ловува и да може да съзира зад думите на хората онова, което е в душите им, и да обича мира, и да служи на народа.

Момчето растеше красиво като баща си и мъдро като Мечока и народът знаеше, че от него ще излезе велик крал, по-велик може би и от крал Етълред.

Кралицата старееше и прехвърли много от грижите по управлението на кралството върху сина си, който вече беше мъж. Принцът се ожени за дъщерята на един съседен крал. Тя беше добра жена и кралицата се радваше на внуци.

Отлично разбираше, че е остаряла, защото не беше вече тъй стройна и красива, както в младостта си, макар мнозина да твърдяха, че девойките трябвало да завиждат на очарованието на възхитителната възрастна господарка.

Никога обаче не й минаваше през ума, че Мечока също старее. Та нима все още не обикаляше градината, метнал по едно от внучетата й на всяко рамо? Та нима не продължаваше да преподава на нея и на сина й уроци по държавническо управление и да ги напътства: „Да, това е добре, така е правилно, от теб ще излезе велика кралица някой ден, от теб ще стане чудесен крал, достоен за бащиното кралство“?

Но една сутрин той не стана от леглото, а един слуга дойде при нея и тихо каза:

— Моля елате с мен.

Тя отиде при него и го завари цял треперещ и с пепеляв цвят на лицето.

— Преди трийсет години — промълви той — щях само да кажа, че това е най-безобидна треска, и да яхна коня си. Но сега знам, че умирам, госпожо.

— Глупости — каза тя, — ти никога няма да умреш. Макар също да знаеше, че умира и че той знае, че тя знае.

— Трябва да ти призная нещо — каза той.

— Вече знам — отвърна тя.

— Наистина ли?

— Да — нежно каза кралицата, — и за своя изненада разбрах, че аз също те обичам. Нищо че съм само една стара дама.

И се разсмя.

— Не това исках да ти призная. Знам, че ти знаеш, че те обичам. Иначе нямаше да се върна, когато ме повика.

Тя усети как през стаята премина хладен полъх и си спомни единствения случай, в който бе молила за помощ.

— Помниш, нали? — продължи той. — Колко се смях, когато ми дадоха това име! „Само да знаеха“ — мислех си тогава.

Тя кимна.

— Но как стана това?

— И аз съм се чудел. Но стана. Когато бях момче, срещнах в гората един мъдрец. Бях кръгъл сирак и останах да живея с него. След пет години той се спомина, но вече ме бе научил на всички свои вълшебства.

— Няма никакви вълшебства — отвърна по инерция тя, а той се засмя.

— Ако имаш предвид разните отвари от билки и заклинания, си абсолютно права. Но това вълшебство е друго. Вълшебството да се превръщаш в онова, което наистина си. Моят старец се превръщаше в бухал, облиташе нощем света и го проумяваше. Бухалското си бе вътре в него и вълшебството му позволяваше да го изкара наяве. Той ме научи.

Мечока бе спрял да трепери, защото тялото му бе отказало да се бори с болестта.

— Тогава се вгледах в себе си и се запитах кой съм. И открих. Твоята дойка също откри. Беше й достатъчен един поглед, за да разбере, че съм мечка.

— Ти уби съпруга ми — каза тя.

— Не — каза той. — Аз победих твоя съпруг и го изнесох от двореца, когато той застана лице в лице със смъртта, видя кой е и същността му излезе наяве.

Мечока поклати глава.

— Аз убих вълк до вратата на двореца и оставих вълк със счупен врат, преди да ви напусна и да тръгна из планините.

— Все вълци — промълви тя. — Но той беше такова прекрасно момче.

— И кутрето не хапе, преди да му пораснат зъбите.

— А аз каква съм? — попита кралицата.

— Ти? Нима не знаеш?

— Не — отвърна тя. — Лебед? Таралеж? Напоследък се клатушкам като дърта саката кокошка. Коя съм след всички тези години? В какво животно ще се превърна през нощта?

— Смееш се, а аз не мога, защото трябва да си пестя дъха. Ако ти самата не знаеш, аз не бих могъл да ти кажа какво животно си, но ми се струва…

И мощен гърч разтърси тялото му.

— Не! — извика кралицата.

— Добре, добре — каза Мечока. — Още не съм умрял. Струва ми се, че дълбоко в себе си ти си жена и цял живот откровено си показвала онова, което си. А си и красива.

— Ама че стар глупак — каза кралицата. — Защо ли не се омъжих за тебе?

— Получи си заслуженото — отговори Мечока.

Но кралицата извика свещеника и децата си и се омъжи за Мечока на смъртния му одър, а синът й, когото той бе научил как да царува, му казваше „татко“. После си спомниха за мечката, която идваше да си играе с тях, когато бяха деца, и дъщерите на кралицата му казваха „татко“, а кралицата му казваше „съпруже“ и Мечока се смееше и се радваше, защото най-после не беше вече сирак. Накрая умря.

Затова над градската порта има статуя на мечка.

Катрин Курц

Призоваването

Старецът седеше на един пън край замръзналата река и през една дупка в леда наблюдаваше стремително препускащите черни води. Здрачаваше се. Беше последният ден на 1773 година и над земята вече се спускаше сковаващият нощен студ. Старецът придърпа пелерината по-плътно около себе си и продължи да чака — съсредоточено и непреклонно, — докато слънчевите лъчи най-после се отдръпнаха от леденото отвърстие и повърхността му се превърна в къс черно огледало.

— Сега ми се представи — прошепна той, след като очерта знака на дракона във въздуха над потъмнялото огледало. — Представи се — ти, който ще пристигнеш в уречения час, за да приемеш съдбата си. Представи се…

Отпусна се назад и зачака с втренчени в огледалото очи — призоваваше образа на онзи, който трябваше да се появи. Ръката му несъзнателно потърси сребърната верижка на врата му и палецът погали медалъбна с изображение на рицар, сражаващ се с дракон. И той бавно се появи — висока, внушителна фигура в дълга черна мантия с къса наметка на раменете, която крачеше по покрита със сняг улица.

Елегантна триъгълна шапка увенчаваше главата му, а под нея се показваше вързана на опашка червеникавокестенява коса. Докато наместваше крак в излъсканото стреме, за да яхне високия, дръглив сив кон, изпод бежовия брич се показаха добре лъснати ботуши с шпори. Хвана поводите с облечените си в ръкавици, непохватно големи ръце и плътно притисна бедра към корема на коня.

Образът помътня и изчезна и старецът докосна с устни сребърния медальон, привел благодарно глава пред видението. Не след дълго поскърцването на нечии стъпки в снега зад него го извади от смиреното му съзерцание.

— Да, дъще, знам кое време е — изрече той вместо поздрав. — Тъкмо се канех да тръгвам. Всичко ли е готово?

Девойката тъкмо беше навършила осемнайсет години — дребна, каквато беше навремето майка й — и русата й коса, събрана на широк възел на темето, преливаше от разкошни бронзови оттенъци. Цветът на пелерината й напомняше наситеното зелено на гората, а роклята под нея — тъмнооранжевите нюанси на невените и на слънчогледовите венчелистчета. Очите, които го гледаха с обожание, бяха изумително сини и непорочни. Беше я нарекъл Аманда заради майка й, която тя никога не бе виждала. Тази Аманда носеше в тънките си ръце венец от току-що откъснати дафинови листа и много приличаше на онази Аманда, каквато беше майка й преди толкова много години. Лъчезарната й усмивка бе отблясък от слънцето, чийто залез тя сякаш превръщаше в изгрев.

— Ами поне това направих. Предполагам, ще ти хареса — показа тя венеца с надежда да получи одобрението му. — Откъснах филизи само от млади лаврови дръвчета, както ме посъветва. Затова са така гъвкави и ми беше лесно да го изплета.

— Нали не забрави, че трябва да са от тринайсет дръвчета? — повдигна вежди той.

— Разбира се! — Тя светкавично дръпна венеца с престорено възмущение. — И поисках разрешение, преди да ги отрежа. Чия дъщеря мислиш, че съм, та да забравя такова важно нещо? Кажи ми сериозно — усмихна се тя ослепително и отново показа венеца, — ще върши ли работа?

Той взе венеца и го вдигна, за да го разгледа, вдишвайки дълбоко познатия остър аромат. Косата и брадата му бяха побелели, имаше благородна осанка, която подсказваше аристократичен произход — той наистина бе потомък на благородническо семейство, но замъците, владенията и титлите бяха останали заедно с гроба на съпругата му в Стария свят отвъд океана, който никога нямаше да прекоси отново.

Нито пък имаше подобно желание. Този етап от живота му бе приключил със смъртта на Аманда. Тук беше просто Джейкъб, а за някои — само Отшелника от хълма. Имаше и други като него надолу по течението на Уисахикон, някои живееха в нещо като монашески общности, а други бяха престанали да се придържат към външните прояви на християнското благоприличие и упражняваха старинните си умения по-откровено — което значеше и по-рисковано. На младини Джейкъб бе обмислял и двете възможности, но накрая реши, че нито едната, нито другата е подходяща за баща на малък син и на невръстна дъщеря.

Така в продължение на двайсетината години, откакто бе пристигнал в горите на Пенсилвания, той създаде за себе си и децата си закътан и уединен живот, изпълнен с ежедневно и прилежно трупане на знания, труд и молитви, успя да ги научи на почит и уважение към тези ценности и им завеща богатството на духовната свобода, непостижима в просмукания от лицемерие и религиозна нетърпимост Стар свят. Но и тук човек трябваше да внимава — преди по-малко от век негови далечни братовчеди бяха изпепелени на кладите в Салем. Благочестивостта и готовността му да помогне на всеки, изпаднал в беда, както и малкият параклис с прост железен кръст, издигнат от него, внушаваха доверие и неутрализираха обичайната подозрителност и неприязън на местните жители.

— Венецът е великолепен, скъпа — каза тихо старецът и се наведе да целуне разкошната й коса. — Точно така си го представях. Какво направи брат ти? Привърши ли с параклиса?

Лицето й помръкна за кратко, но тя се помъчи отново да се усмихне и кимна:

— Разбира се, татко. Знаеш, че е достатъчно само да поискаш, и Ефраим или аз бихме направили всичко за теб, но…

— Но? — повтори той, усмихна се кротко и я погали по бузата — вените на ръката му прозираха под кожата.

Тя мушна ръка в неговата, когато тръгнаха към уютната, измазана с пръст дървена къщурка, която беше техният дом, и разрови с ботушките си снега по пътеката.

— Бих искала да съм сигурна като теб — търсеше тя точните думи. — Знам какво вещаят пророчествата и уважавам нашите старинни традиции. Но как може да си толкова убеден, че ще се вслуша в Призива? Той не е като нас. Дъхът на Дракона не минава през дробовете му. Кръвта на Дракона не тече във вените му.

— Да, той не е родственик на Дракона — съгласи се старецът, — но въпреки това ще изиграе съдбоносна роля в Новия ред. А и тези земи не принадлежат на Дракона — макар че е речено той да намери пристан тук. Този, който ще дойде, е родственик на Орела, поне така предполагам — но може би Дракона ще помогне на Орела да се извиси. Все пак не се съмнявай, че ще дойде, мила моя. Видях лика му и той положително ще дойде.

Стигнаха до дървената къща и влязоха. Старецът приседна до идеално почистената маса и докато девойката стъкваше огъня, той съзерцаваше лавровия венец. Тя дръпна завесите на прозорците и закри потъналата в мрак гора и спускащата се нощ, а в това време се прибра брат й с наръч дърва, със зачервени от студа бузи и очи, светнали от новините, които носеше. Беше висок, красив младеж, толкова чернокос, колкото русокоса бе Аманда, но един и същи открит и невинен поглед огряваше лицата и на тримата. Грациозните му ръце бяха загрубели от честен труд, но всичко в деликатното му поведение подсказваше добро възпитание.

— Случайно срещнах Кейлъб Метсън, когато отивах за дърва — заяви той, докато оставяше наръча в огромния кош до камината и сваляше тежката си пелерина. — Знаете ли какво става в Бостън?

Когато седна на малко столче срещу баща си, горящ от нетърпение да разказва, старецът кимна бавно.

— Преди малко повече от две седмици по време на гневен и справедлив протест срещу новите скандални британски данъци в бостънското пристанище било изхвърлено огромно количество чай — заговори ласкаво той. — За да се създаде представа, че това е дело на червенокожите, извършителите намазали и почернили лицата си и общували помежду си, като използвали нечленоразделни звуци, като „ъх-ъх“, а парола им била фразата „аз познава теб“.

Всъщност обаче планът бил тайно подготвен в един хан на име „Зеленият дракон“ от бостънци от различни радикални групировки и масонски ложи, обединени от твърдата решимост да не търгуват с чай и да не плащат данъци. Говори се, че някои от участниците преди това са имали събрание в ложата „Свети Андрей“, което било отложено поради малкото присъстващи членове, и те приключили нощните си лудории с вечеря със задушена риба, приготвена от братята Брадли. Какво се е случило между събранието и задушената риба, малко хора ще си признаят открито, но във връзка с произшествието се споменават имената на видни личности като д-р Джоузеф Уорън и господин Пол Ривиър[4] и със сигурност се знае, че някакви си триста четирийсет и два сандъка с чай са се оказали във водите на бостънското пристанище — на обща стойност около осемнайсет хиляди лири стерлинги. Според слуховете старата майка Брадли през цялото време е държала котел с гореща вода на огъня, за да могат след това „момчетата“ да изплакнат чернилката и индианските ритуални рисунки.

Колкото по-изчерпателен ставаше разказът на баща му, толкова по-широко отваряше уста младият Ефраим. И щом бащата най-после спря да си поеме дъх, синът поклати глава. Само на двайсет и две години, той смяташе, че младежката енергичност му осигурява някакво предимство в научаването на новините, но по някакъв неизвестен за него начин баща му успяваше да узнае важните събития далеч преди клюката да е стигнала до неговите уши.

— Ти си знаел! — възмути се той. — Откъде си научил, за Бога? Аз разбрах подробностите едва днес следобед.

Старецът само се усмихна и леко прокара пръст по листата на лавровия венец, докато наблюдаваше сина си. Усмивката му се оказа заразна и Ефраим също се усмихна смутено.

— Явно има още много да уча — каза примирен младежът. — Тогава сигурно си чул и за опасенията, че в отговор британците ще затворят пристанището и ще ги накарат да платят осемнайсетте хиляди лири?

Старецът въпросително повдигна вежди.

— Не си ли чул? — Задоволството му бе очевидно. — Така, Кейлъб го научил от баща си, който го чул във Филаделфия. По всичко изглежда, че се водят разговори за блокада, след като парламентът установи какво се е случило. Представителите на Вирджиния наричат заплахата атака, насочена срещу цяла Британска Америка, и се чудят кои ще са следващите. Всъщност всички колонии подкрепят Бостън. Дори се говори за Континентален конгрес през новата година.

Когато младият мъж приключи, старецът въздъхна дълбоко, притвори замислено очи и около масичката се възцари тишина. Когато отново вдигна очи към децата си, в сините им дълбини тлееше въодушевлението на неговата убеденост. Той внимателно постави ръце на масата.

— Всичко ще се случи съвсем скоро, дори по-скоро, отколкото съм мечтал — каза тихо той, насочил поглед към лавровото венче, но взрян далеч отвъд излъсканата чамова повърхност на масата. — Събитията в Бостън са само началото. Старият свят вече не ще може да натрапва своите пороци на Новия. Тези, които почитат каузата на свободата, ще й въздигнат паметник по тези брегове, които никога няма да бъдат тъпкани от кралски крак. Бог го е изрекъл и е истина. Кажете амин!

— Амин — повториха тихо децата, без да смеят да му противоречат.

Нямаше да вечерят — постът щеше да усили и да съсредоточи енергията за нощното бдение. Бащата им разрешаваше само хляб и вода, като преди това причестяваше оскъдната храна, благославяше и разчупваше хляба и им го подаваше с чаша вода от светения извор пред вратата.

Един час те седяха потънали в съзерцание около масата със сключени ръце, после Аманда мълчаливо им помогна да облекат ритуалните одежди за най-важния момент — бели роби с качулки, ушити от наскоро стригана вълна, развлачена, изпредена и изтъкана от нейните девствени ръце. Пурпурния пояс, който всеки върза на кръста си, бяха оплели от останалата вълна и боядисали собственоръчно с последния безценен кохинил[5], който Джейкъб бе донесъл преди двайсет години. Аманда също облече своята роба, но не тръгна с тях към параклиса. Тя щеше да се моли тук и да се присъедини към тях, когато той дойде. Щом двамата излязоха, тя запали свещ, постави я на перваза на прозореца и коленичи, втренчила поглед в пламъка.

Загърнати в пелерините си, мъжете безмълвно си пробиваха пъртина през снега, Ефраим носеше фенер, а баща му — лавровия венец. Параклисът беше малка кръгла постройка, изградена от трупи и покрита с добре напластен сламен покрив, от който стърчеше комин. Пред входа имаше малко антре от дърво и щом Ефраим отвори вратата, светлината от запалените на олтара свещи падна върху снега. Нощният вятър метна вътре шепа сняг и разлюля бялата покривка, която украсяваше олтара. Ефраим затвори вратата, преди да остави фенера в средата на стаичката.

Стените и подът бяха облицовани с чамови дъски, а вдясно имаше скромна тухлена камина. Над олтара висеше голям, непретенциозен железен кръст, закачен на бяла, дебело изпредена вълнена връв. Ефраим се зае да разпали огъня, а баща му отнесе венеца до олтара и го постави до плоско сребърно шишенце и обемиста, разкошно украсена Библия. Тя беше семейна реликва вече от почти два века, подвързана в тъмночервена кожа и щампована със злато, а ъглите и закопчалките бяха от позлатено сребро, но старецът почти не й обърна внимание, само я премести към предния ръб на олтара. Защото зад книгата, венеца и шишенцето, почти скрит в ъгъла до стената, лежеше старинен меч. Близо до ефеса проблясваха три гладко излъскани кварцови люспици, които не бяха там по-рано този следобед.

Старецът благослови поличбата, усмихна се и почтително се поклони към олтара, с върховете на пръстите си докосна първо устните си, а след това и кръста между ефеса и острието, събра в длан люспиците и се обърна към сина си.

— Този, когото очакваме, ще дойде в третия час след полунощ — каза кротко той.

Синът го погледна въпросително.

— Не се съмнявай, той ще дойде — повтори бащата. — В третия час от новата година, след като часовникът отмери времето, той ще прекрачи тази врата, за да поеме своята свята мисия. Всичко е готово за пристигането му. Само трябва да съхраним вярата си, да продължим да го призоваваме и той непременно ще дойде.

Двамата коленичиха за молитва, докато старинният часовник до вратата зад тях, който обикновено украсяваше всекидневната, отмерваше минутите и часовете. В единайсет старецът угаси фенера и го отмести настрана, отвори вратата към зимната нощ и закрачи напред-назад по ширината на параклиса. Синът му отново разпали огъня и продължи молитвите си, огрян от топлите отблясъци. Олтарните свещи изпълниха малкия параклис с мекото си сияние и простряха златна пътека на снега отвън — светлик за всеки заблудил се пътник.

Старецът продължаваше да крачи с приведена глава и сключени за молитва ръце. Когато часовникът най-после удари дванайсет и възвести новата година, Ефраим вдигна глава и погледна баща си с нескрита тревога — макар до уреченото време да оставаха още три часа, младежкото нетърпение му вдъхваше опасението, че старецът може и да греши.

— Татко, ами ако не дойде? — прошепна той и неуверено се изправи на вдървените си от дългото коленичене крака.

Старецът хвърли поглед към снега пред вратата, блещукащ от сиянието на свещите, и се обърна към олтара и към поставените на него свещени предмети.

— Ще дойде — изрече като заклинание. — В третия час след полунощ Избавителят ще дойде.

И без да каже нито дума повече, продължи отмерено да крачи. Постепенно Ефраим осъзна, че крачките и дишането на баща му са подчинени на един общ ритъм, който се сливаше с тиктакането на часовника. Властното внушение възвърна увереността му.

Въодушевен, младият мъж отново приклекна до огъня, встрани от студения въздух, който нахлуваше от вратата, и потъна в съзерцание. Постепенно се унесе в ритъма на молитвата и сля душевния си устрем с призивите на своя баща в общ порив към онзи, който щеше да се появи. Надмогнал ограниченията на телесното, духът му се носеше над все по-широки пространства.

Към един часа свещите в олтара почти се бяха стопили. Старецът ги извади и внимателно и с благоговение постави нови в оловните свещници, провери дали са добре закрепени и дали всичко е както трябва. Отново закрачи, докато меденият аромат на пчелен восък изпълваше стаичката със сладкото си ухание.

Часовникът удари два. Старецът застана до камината, положи ръце върху чамовата лавица и отпусна глава върху тях, без нито за миг да отслаби настойчивите си призиви. С настъпването на новата година вятърът се бе усилил и пламъчетата на свещите потрепваха, а покривката лекичко се издуваше по краищата. В стаичката надвисна още по-плътна тишина, която открояваше всяко тиктакане на часовника и потапяше баща и син в още по-дълбоко вглъбение.

Когато часовникът най-после започна да отмерва часа, старецът вдигна беловласата си глава, обърна лице към отворената врата и застина в очакване. Щом третият удар замря и отново се възцари абсолютна тишина, откъм антрето се дочуха колебливи стъпки, сякаш някой изтърсваше снега от ботушите си. Един висок странник с царствена осанка наведе глава, за да влезе в стаичката, и сивосините му очи обходиха с почит и учудване тясното пространство.

— Умолявам ви да ми простите за безпокойството, приятели, но трябва да съм се заблудил в гората — изрече той неуверено и свали триъгълната си шапка с вежлив поклон към стареца. — Бихте ли ми посочили верния път?

— Да, ако си готов да последваш съдбата си — отговори старецът, приковал поглед в очите му. — Влез и затвори вратата. Зимната нощ е студена, а ние те чакаме отдавна.

Странникът го погледна учудено, но се обърна без колебание и затвори вратата, после застана насред стаичката под изпитателния поглед на стареца. Червеникавокестенявата му коса бе поръсена с пудра, връзката на врата му бе по-изискана, а тъмносинята пелерина — по-елегантна, отколкото на картината, която бе видял в черното водно огледало.

Но ръцете, облечени в ръкавици, бяха същите, както и късата черна наметка на раменете и черните ботуши с шпори — сега втвърдени от студ. На бедрото му бе закачена къса сабя, чиято сребърна ръкохватка проблясваше под отметнатата пелерина.

— Късно е да си навън в такава нощ — каза старецът.

Странникът кимна, докато мачкаше нервно шапката си, а изразът на лицето му подсказваше, че и той не е наясно защо и как бе попаднал тук.

— Да, прав сте.

— Някакво непосилно бреме е легнало на сърцето ти и те е довело по това време на това място — продължи тихо старецът. — Да не би да е благополучието на страната ти?

Макар да изглеждаше разтревожен, странникът кимна предпазливо.

— И изпитваш угризения, че един поданик е готов да вдигне ръка срещу своя крал, нали?

— Откъде знаете? — запита настоятелно мъжът, като изгледа смаяно стареца. — И кой сте вие, та знаете какво ме безпокои?

— Само инструментът, изпратен да те подготви — отвърна старецът. — Твоята мисия е предопределена от Един, който стои много по-високо от мен. Свали сабята и коленичи пред този олтар. Постави дясната си ръка върху Книгата на свещения закон и дай своя обет. След това приеми трикратното причастие, което ще те подкрепя през идните дни като бъдещ избавител на цяла една нация!

Леко озадачен, странникът се подчини, остави шапката си и разреши на младия мъж да откачи сабята му, която той почтително постави на олтара. Застанал на едно коляно, странникът свали сам ръкавиците си, напъха ги неволно в нагръдника и постави дясната си ръка върху Библията, без нито за секунда да отделя поглед от очите на стареца и без да променя спокойния израз на лицето си.

— Знай, че преди да е изминала и половин година, ти ще бъдеш призован да поведеш своите сънародници на бран! — започна старецът, като го гледаше с обожание и съчувствие. — Скоро ще застанеш начело на могъща армия. Скоро твоята сабя ще се издигне като сияйна факла пред хората, които ще ти помогнат да отвоюваш свободата на цяла нация!

Лицето на странника пребледня, старецът постави ръка върху неговата и заговори, а във въпросите, които задаваше на избраника, не прозвуча дори сянка на принуда:

— Даваш ли обет, че когато настъпи уреченото време, ще бъдеш готов със сабя в ръка да поведеш битка за своята страна и за своя Бог?

Отговорът прозвуча категорично, без секунда колебание:

— Да.

— Даваш ли обет да постоянстваш в победи и в поражения, чиято цена ще бъде гибелта на достойни мъже?

Отговорът прозвуча по-глухо, но все така решително.

— И накрая даваш ли обет, че дори в часа на победата, когато цяла една нация ще ти се кланя, няма да забравиш, че си само инструмент в ръцете на Бога за постигането на Великото дело на националното освобождение?

— Кълна се — бе ясният и категоричен отговор.

— Тогава в Името на Този, който е предопределил Новия свят за последен олтар на човешките права — продължи старецът, като взе шишенцето от олтара, — те миропомазвам за негов Защитник и Избавител.

Навлажни палец с олиото в шишенцето и очерта бавно и тържествено върху челото на странника първо кръст, а след това кръгче със свещения знак, скрепи обета и даде благословията си. По тялото на странника преминаха тръпки и той притвори очи. Дишането му стана по-дълбоко, когато старецът остави шишенцето, взе лавровия венец и го вдигна над главата му, а той я приведе и сключи треперещи в благоговейна почит ръце.

— Бъдните времена ще положат на главата ти короната на победителя — говореше старецът и поглеждаше нетърпеливо към вратата. — И нека тя не бъде опетнена с кръвта на завоеванията — макар кръв да пролееш. Нека е чиста и неосквернена като този неувяхващ лавър.

Но преди да я постави на главата му, вятърът се втурна през отворената врата, повдигна покривката и люшна пламъчетата на свещите, а на вратата стоеше Аманда. Беше привдигнала пелерината си, за да не се намокри в снега, а вятърът развяваше разпуснатата й коса като блестящ ореол.

Щом я видя, старецът млъкна. Брат й също отправи очи към нея. След това баща й отпусна венеца и й се поклони дълбоко.

— Ела при нас и бъди la Déesse de la Liberté[6] — каза той. — Защото е редно Защитникът и Избавителят на една нация да получи своята лаврова корона от ръцете на непорочна жена.

Тя вдигна глава, затвори вратата зад себе си и отпусна пелерината; в същия миг се изпълни с онова достолепие, което възложената и от него роля й налагаше. Когато застана от едната страна на баща си и пое венеца от него, странникът я погледна с недоумение, но нейният израз го накара да прозре отвъд видимото с просто око и взорът му се изпълни не със страх, а с дълбока признателност.

Тялото му леко потрепна, когато тя издигна лавровия венец над главата му, а щом постави короната от листа върху поръсената с пудра коса, мощна тръпка го разтърси целия — но тя положи ръце върху раменете му, целуна го нежно по челото над знака със светената течност и той се отпусна.

След това тя се изправи и отстъпи крачка назад до баща си, а брат й застана пред олтара, извади сабята на странника от ножницата, остави я близо до предния край на олтара, а до нея положи старинния меч. Подаде ножницата и ремъка на сестра си и хвърли бегъл поглед към баща си, преди да простре разтворени длани над древното острие, както го бяха учили, и да притвори очи.

Устните му се раздвижиха в безмълвна молитва. Странникът го гледаше, без да помръдне, а големите му ръце оставаха все така благоговейно сключени пред гърдите.

Младият мъж отвори очи и бавно вдигна ръце, а от стоманата на меча се отдели безплътно призрачно видение и се издигна на педя височина. Докато с жест на лявата ръка придържаше видението неподвижно, с дясната братът очерта знака на Дракона върху ефеса на старинното оръжие.

Бавно придвижи видението над сабята на странника и вложи енергията му в нея, като го притисна към стоманата и й предаде магическата му неуязвимост. Когато дланите му докоснаха сабята, от стоманената й повърхност прехвръкнаха синкави искри, които го сепнаха.

Но веднага се окопити, хвана сабята за ръкохватката, докосна я с устни и вмъкна острието в ножницата, която неговата сестра му подаде, оставил краищата на ремъка да се люлеят свободно, докато я прехвърляше в лявата си ръка. После се обърна и подаде дясната си ръка на странника. Накара го да се изправи, приковал вниманието му с втренчен в очите му поглед, с който да запечата завинаги думите в паметта му:

— Сега се изправи ти, който си Защитник и Избавител на един народ. На теб подавам ръката на предаността и подкрепата, символ на предаността и подкрепата, които ще те съпътстват в твоята мисия. Не знам името ти — продължи той и пусна ръката му, — но се заклевам над тази Книга да бъда верен на каузата, която ти прегърна, дори и в смъртта си.

Докосна устни с пръстите на дясната си ръка, след това ги положи върху Книгата и се наведе да закачи сабята на колана на странника. Когато приключи, той се изправи с лек поклон. Това бе знак девойката също да се поклони, след което и тримата едновременно му поднесоха почитта си.

Все още леко замаян, странникът ги огледа един по един, след това — олтара, Книгата и железния кръст, свидетел на всичко случило се, и сякаш на път да повярва, вдигна глава с лавров венец върху нея вместо кралска диадема.

— Не знам дали съм буден, или сънувам — прошепна той, — но се заклевам във всички светини да се посветя на мисията, която ми възложихте.

Изрече тези думи и по примера на младия мъж докосна устни с пръстите на дясната си ръка и притворил очи, положи длан върху Библията.

После се обърна, за да напусне тясната стаичка, без да погледне повече назад, поемайки несъзнателно шапката, която младежът пъхна в ръцете му. Отвори вратата и потъна в новогодишната нощ, а стенанията на вятъра погълнаха шума от стъпките му и отнесоха магията заедно с него.

Девойката и младият мъж погледнаха баща си.

— Ще запомни ли това, което се случи тук тази нощ, татко? — запита Аманда.

— Ще го запомни — отвърна старецът. — Може би само като мимолетен сън, но когато настъпи моментът, споменът ще се завърне, събуден от уханието на планинския лавър.

— И наистина ли ще издигне сабята си? — настоя за отговор и Ефраим.

Старецът кимна, докато уморените му очи се взираха далеч отвъд пътеката в снега, проблясваща в светлината на свещите.

— Ще я издигне — прошепна той. — В името на Дракона той ще стане Избавителят. Това е предопределението му.

Робърт Силвърбърг

Каквато е

— Каквато е — каза продавачът и пъхна палци под колана. — Двеста и петдесет доларчета и пътувай. Не твърдя, че е идеална, но трябва да ти кажа, че правиш адски удар за тази цена.

— Каквато е — рече Сам Нортън.

— Каквато е. Точно каквато е.

Нортън като че ли се колебаеше.

— Може да върви добре, но с този багажник, дето не се отваря…

— Какво толкова? — изпъшка продавачът. — Сам каза, че наемаш ремарке да откараш боклуците си в Калифорния. За к’во ти е багажник? Виж к’во, като стигнеш крайбрежието и намериш свободно време, закарай количката в някой сервиз, обясни им как стоят нещата и за по-малко от пет минути с горелката…

— Защо не го направихте досега?

— Не мога да си губя времето за такива дреболии — отговори уклончиво продавачът.

Нортън се отказа да коментира повече. Обиколи още веднъж колата и я огледа от всички страни. Беше малка тъмнозелена лимузина с четири врати, боята никъде не бе олющена, гумите бяха в прилично състояние и изобщо притежаваше характерния блясък на добре поддържана кола. Тапицерията изглеждаше запазена, радиото работеше, двигателят — доколкото успя да прецени — бе наред и пробната обиколка мина гладко и без проблеми. Беше сравнително нов модел и имаше предпазни колани и аварийни светлини.

Проблемът бе само един. Багажникът не се отваряше. Не че ключалката заяждаше — някой беше направил така, че багажникът да не може да се отваря. Очевидно предишният собственик бе заварил капака много внимателно и отзад бе останала само една едва забележима ивица.

Ама какво толкова, по дяволите. Иначе колата беше в отлично състояние, а и той не можеше да си позволи да има кой знае какви претенции. Предишния ден го бяха командировали във фирмения клон в Лос Анджелис, което беше чудесно, защото щеше да се махне от Ню Йорк точно в разгара на гадната зима, но пък всичките му спестявания отиваха, фирмата не поемаше всички разноски, а само пътните — бяха му връчили четири еднопосочни билета втора класа и толкова. Качи Елън и децата на първия самолет за Лос Анджелис и осребри своя билет, за да има пари за разходите. Предпочете бавния, но евтин начин: да наеме ремарке, да натъпче багажа на семейството в него и да хване магистралата за Калифорния, като се надяваше, щом пристигне, Елън да е намерила апартамент. Но не вярваше с трошката си да стигне по-далеч от Парсипани или Ню Джърси, да не говорим за пустинята Моджаве. Така че сега се опитваше да намери нещо сносно за около петстотин долара и това беше всичко, което можеше да си позволи в момента.

А човекът тук му предлагаше тази доста привлекателна кола — с един-единствен странен дефект — само за двеста и петдесет долара, така че щеше да му остане доста прилична сума за дългото пътуване от единия до другия край на континента. Всъщност той не се и нуждаеше от багажник, след като щеше да пътува сам. Можеше да хвърли куфара на задната седалка, а всичко останало да натъпче в ремаркето. Надали щеше да е кой знае какъв проблем някой монтьор в Лос Анджелис да среже капака и да поправи ключалката. От друга страна, Елън сигурно щеше да мърмори, че е купил запечатана кола — вече се беше случвало при предишни негови „сделки“. Но пък тайнственият запечатан багажник не му даваше мира. Кой знае какво щеше да намери вътре, когато го отвори? Колата може да е била собственост на някой контрабандист, който е трябвало бързо да скрие горещата стока, и сега багажникът е пълен с прелестни златни кюлчета или диаманти, или деветдесетгодишен отлежал коняк, който контрабандистът е възнамерявал да си вземе обратно след няколко седмици, но е изскочило нещо непредвидено. Освен това…

— Какво ще кажеш да направиш още едно пробно кръгче, а? — обади се продавачът.

— Няма нужда — поклати глава Нортън. — Вече имам представа.

— Ами тогава да вървим в офиса и да приключваме сделката.

— Коя година е произведена? — избегна отговора Нортън.

— Шейсе и четвърта или шейсе и пета, нещо такова.

— Не сте ли сигурен?

— С тези чужди коли понякога е много трудно да се оправиш. Не сменят модела по пет, по шест, по цели десет години — само някои дреболии, които единствено специалист може да забележи. Вземи фолксваген, да речем…

— Тъкмо ме подсетихте — прекъсна го Нортън, — не ми казахте каква марка е.

— Сигурно пежо или някакъв фиат — отвърна неуверено продавачът. — Нещо такова.

— Не знаете ли?

Онзи сви рамене.

— Преровихме сума ти и справочници от последните години, но тези чужди марки са толкова много, а и от някои внасят само по няколко хиляди бройки, така че нищо не открихме.

Нортън се запита как би могъл да намери резервни части за неизвестна марка кола с неясна година на производство. В същия момент осъзна, че си мисли за колата като за своя собственост, въпреки че сделката му се струваше все по-малко привлекателна. Пак се сети за златните кюлчета в багажника. Редкия коняк. Пълния с рубини и сапфири куфар.

— В регистрационния талон не са ли записани годината на производство и марката? — попита той.

Продавачът пристъпи от крак на крак.

— Всъщност й нямаме талона. Но всичко е абсолютно законно. Виж какво, искам да махна тази кола от паркинга, какво ще кажеш за двеста двайсет и пет, а?

— Всичко е прекалено загадъчно. Все пак как попадна тук?

— Някакъв дребосък я докара преди около година, мисля, миналия ноември. Каза да й оправим клапаните. Връщам се, вика, след месец — трябвало неочаквано да пътува по работа. Предплати за ремонта и едномесечния престой. Откъде да знаем, че го виждаме за последен път? Държим тук проклетата му кола безплатно вече десет-единайсет месеца, но стига толкова, трябва да я разкараме от паркинга. Адвокатът казва, че е наша собственост заради неплатените сметки за престой.

— Ако я купя, ще ми дадете ли документ, че сте имали право да я продадете?

— Разбира се.

— А регистрацията? Прехвърлянето на застраховката от старата ми таратайка? И изобщо цялата документация?

— Всичко ще оправя — засуети се продавачът. — Само махни колата от тук.

— Двеста — каза Нортън. — Каквато е.

Оня изпухтя.

— Става. Каквато е.

Прехвърчаше лек снежец, когато три дни по-късно Нортън потегли през страната на своето преселение. Беше вероятно някаква поличба, но не знаеше каква. Хрумна му, че за известно време ще бъде далеч от тези мрачни зимни пейзажи. Според „Таймс“ температурата в Лос Анджелис вчера била между деветнайсет и двайсет и шест градуса. Не е лошо за януари.

Отпусна се зад волана, натисна леко газта и се понесе с благоразумната скорост от седемдесет километра в час. Повече не можеше и да си позволи с влачещото се зад гърба му обемисто ремарке. Нямаше кой знае какъв опит в шофирането с ремарке — търговските посредници на компютри не ги разнасят по пътищата, — но свикна сравнително бързо. Просто трябваше да внимава на завоите. Господ да благослови магистралите. Караш направо и все направо към земята на залязващото слънце, а по пътя ти само няколко леки завоя и не повече от пет-шест светофара.

Снегът се позасили. Но колата се държеше отлично, прилепваше плътно към платното, а чистачките поддържаха идеална видимост. Не беше и помислял да си купува чуждестранна кола, а някой солиден плимут или чеви, нещо стабилно и мощно, което да го пренесе през безкрайните пространства. Но сега изобщо не съжаляваше за този дребосък, който притежаваше необходимата мощ и маневреност, пък и с подскачащото отзад ремарке повече конски сили не биха вършили никаква работа.

Беше в добро настроение. Чувствуваше се удобно и сигурно сред топлия уют, който щеше да му бъде убежище, докато измине хилядите километри, проснати пред него. Все още беше достатъчно близо до Ню Йорк, за да хване Моцарт по радиото, и това бе чудесно. Парното работеше добре. Нямаше кой знае какво движение. Току-що падналият сняг, бял и пухкав, му се струваше още по-красив, защото го виждаше за последен път. Дори самотата му доставяше удоволствие. Всъщност щеше да си отдъхне, докато прекосява Охайо, Канзас, Колорадо, Аризона и всички останали щати по пътя към Лос Анджелис. Пет или шест дни тишина и спокойствие, никакви разговори и дечурлига, които трябва да забавлява…

Настроението му започна да помръква малко след като излезе на магистралата за Пенсилвания. Имаш ли достатъчно свободно време, неминуемо се сещаш за нещата, които би трябвало да обмислиш предварително. И докато напредваше през все по-гъстата снежна пелена в този сив и безмълвен следобед, се сети, че в бързането бе пропуснал да помисли за някои неудобства на пътуването с кола без багажник. Какво ще прави без инструменти например? Ако спука гума, какво ще използва за крик или гаечен ключ? Това го наведе на смразяващата мисъл, откъде ще вземе резервна гума. Един багажник не е само празно място зад задната седалка и в повечето коли в него държат изключително полезни предмети. Които той нямаше.

За които дори не бе се и замислял до този момент.

Прецени шансовете си да стигне от единия до другия бряг без резервна гума и инструменти и усещането за топъл уют и сигурност внезапно се изпари. Реши още на първата отбивка да потърси сервиз и веднага да се снабди с гума. До багажа на задната седалка щеше да се намери място. Освен това можеше да купи и…

Изведнъж забеляза, че ремаркето зад гърба му се мята насам-натам, сякаш колелата не докосват пътя. Миг по-късно и колата започна да се държи по същия начин и той усети, че се поднася на една страна и красиво се пързаля по непокрит с пясък хлъзгав участък от пътя. „Трябва да караш по посока на поднасянето“ — каза си той удивително спокоен. С известно усилие на волята успя да превъзмогне инстинктивното желание да натисне спирачката и с тих ужас наблюдаваше как кола и ремарке плавно се плъзгат по празното платно от дясната му страна, докато най-после спират без въртележки и преобръщания в снежната пряспа край банкета на магистралата.

Бавно изпусна въздуха от гърдите си, почеса се по брадичката и внимателно натисна газта. От триенето в снега гумите изскимтяха пискливо. Колата не помръдна. Беше заседнала.

Дребосъкът имаше червендалесто лице, бяла коса, която бе толкова дълга, че се къдреше по краищата, и очила с метални рамки. Хвърли поглед към покритите със сняг коли, смръщи вежди и се отправи към автосалона.

— Дойдох да си взема колата — съобщи той. — С ремонтираните клапани. Забавих се, защото имах работа в друга част на света.

Продавачът се почувства неловко.

— Колата не е тук.

— Виждам. Тогава я докарайте.

— Може да се каже, че преди седмица я продадохме.

— Продали сте я? Продали сте колата ми? Моята кола?

— Която изоставихте. Която държахме тук цяла година. Това не е паркинг. Вижте какво, говорих с адвоката си и той каза…

— Добре. Добре. Кой е купувачът?

— Един човек, когото прехвърляха в Калифорния и спешно му трябваше кола. Той…

— Името му?

— Вижте какво, не мога да ви го кажа. Сделката е напълно почтена. Няма смисъл да го притеснявате сега.

— Ако реша — каза дребосъкът, — мога да разбера това, което ми трябва, по много начини. Както и да е. Лесно ще открия колата. А вие със сигурност ще съжалявате за скандалното нарушаване на своите задължения. Гарантирам ви.

И излезе с тежка крачка от салона, като възмутено си мърмореше.

След няколко минути светкавица проряза небето.

— Светкавица! — учуди се продавачът на коли. — През януари? При снежна буря?

Последвалият гръмотевичен грохот натроши стъклата на прозорците в салона до едно.

Сам Нортън натискаше газта с все по-нарастваща ярост. Знаеше, че е безсмислено, но не се сещаше какво друго да направи — надяваше се колата сама да се измъкне от снега. Другата му надежда бе да се появи дежурната пътна помощ, да види как е загазил и да го изтеглят с въже. Но магистралата беше почти празна и малкото коли профучаваха, без да спрат.

След десетина минути реши да огледа положението по-отблизо. Подвоуми се дали не би могъл да поразрови снега с крак, за да осигури по-добро сцепление на гумите. Едва ли щеше да има ефект, но какво ли друго би могъл да измисли. Излезе и отиде зад колата.

И за първи път видя багажника отворен.

Капакът се бе открехнал около трийсетина сантиметра, сякаш се бе разцепил по протежение на заварката. Нортън с удивление го вдигна и надникна вътре.

Усети миризма на влага и мухъл. Не можа да види кой знае какво, защото светлината бе слаба, а и капакът се помръдна едва-едва. Стори му се, че вътре са разхвърляни някакви странни, безформени предмети с неопределени очертания и размери, но не усети нищо, когато заопипва с ръка. Като че ли предметите се отдръпваха, потъваха в тъмните ъгли, когато посягаше към тях. Изведнъж пръстите му напипаха нещо гладко и студено и той с радост чу звънтене на метал. Издърпа го навън.

Беше комплект вериги за гуми.

Усмихна се на късмета си. Точно каквото му трябваше! Бързо размота веригите и се наведе, за да ги закрепи на задните гуми. Капакът на багажника хлопна, докато той работеше — сигурно пружината е хлабава, мина му през ума, но това нямаше значение. За пет минути успя да постави веригите. Седна зад волана, включи двигателя, подаде газ, леко отпусна съединителя и силно прехапа долната си устна, сякаш така щеше да помогне на колата да се измъкне от пряспата. Тя бавно потегли и излезе на чистото. Потегли с веригите и след тринайсет километра стигна до някакъв сервиз. Там ги свали и когато се изправи, видя, че капакът отново се бе открехнал. Нортън хвърли веригите вътре и коленичи, за да се опита още веднъж да разбере какво друго има в багажника. Колкото и да се взираше обаче, не видя нищо. Едва докосна капака, той се затръшна и мистериозният багажник отново бе като запечатан.

„Не е моя работа“ — каза си той. Влезе в сервиза и поиска резервна гума и комплект инструменти. Свъсил вежди, сервизният работник огледа колата през прозореца.

— Не знам дали имаме такива. Имаме стандартни и малък размер, а твоята е нещо по средата. Никога не съм виждал гума с такъв размер, без майтап.

— Може би трябва да я огледате по-отблизо — предложи Нортън. — Щом е стандартна чуждестранна кола, то…

— Не. Оттук виждам чудесно. Всъщност какво караш? Някакъв японски боклук ли е?

— Нещо такова.

— Виж какво, може да намериш в Харисбърг. Има едно местенце, обслужват чужди коли, вземи си заглушител, амортисьори, каквото ти трябва.

— Благодаря — каза Нортън и излезе.

Когато стигна до разклонението за Харисбърг, се отказа да завие. Беше му малко неприятно, че кара без резервна гума, но това вече не го притесняваше чак толкова. Когато му потрябваха вериги, намери ги в багажника. Не се знаеше какво друго би могъл да открие при нужда. И продължи нататък.

Тъй като неговата собствена кола не му бе подръка, на дребосъка му се наложи да наеме кола. Това не беше особен проблем. Във всеки град имаше агенции, които извършваха подобни услуги. Не след дълго се свърза с една от тях — но не по телефона.

— Проблемът е — обясняваше дребосъкът, — че има няколко дни аванс. Открих го западно от Чикаго и напредва с по седемстотин километра на ден.

— В такъв случай по-добре би било да отлетите.

— Тъкмо това си мислех и аз — каза дребосъкът. — Намира ли ви се нещо скоростно?

— Можех да ви предложа чудесен персийски модел, но в момента му преусукват пискюлите. Освен това вие така или иначе не харесвахте килими, нали? Забравих.

— Не са надеждни при въздушни течения — отвърна дребосъкът. — Веднъж попаднах на вертикален поток в Сиким и докато успея да поема нещата в ръцете си, бях се издигнал до половината на Хималаите. За малко да излетя в орбита. Какво има в конюшнята?

— Ами доста прилични неща. Онзи елегантен жребец, дето почива цяла зима, но е малко вироглав. Може би ще предпочетете дорестия скопец. Защо не наминете, за да прецените сам?

— Става — съгласи се дребосъкът. — Все още приемате „Дайнърс клъб“, нали?

— Всички централни кредитни карти, както винаги. Бъдете спокоен.

Беше мъглива и влажна сутрин. Нортън пътуваше през Южен Илинойс и беше на един час път до Сейнт Луис, когато предната дясна гума се спука. Очакваше го от ден и половина, след като спря в Алтуна да зареди. Момчето на бензиностанцията потупа гумата и му посочи износеното място, а Нортън кимна и попита може ли да си купи резервна.

— Странен размер — сви рамене момчето. — Опитайте в Питсбърг, може да има.

Опита в Питсбърг и загуби час и половина, за да изслуша обясненията на няколко души, че такъв размер гуми изобщо не се произвеждат. Зачуди се как предишният собственик се е снабдявал с резервни части. Мина му през ума, че това трябва да е оригиналният комплект. Но в едно нещо беше досадно сигурен: без съмнение гумата нямаше да издържи до Лос Анджелис.

Движеше се с около петдесет и пет километра в час и веднага разбра какво е станало. Без да губи контрол над управлението, намали скоростта и спря. На това място банкетът беше достатъчно широк, но въпреки това Нортън остана доволен, че бе дясната гума — нямаше да е особено приятно да прави ремонт с гръб към движението. Докато все още се радваше на късмета си, изведнъж се сети, че всъщност няма резервна гума.

Това обаче не го притесни особено. Дванайсетте часа, които ежедневно прекарваше зад кормилото, явно оказваха успокоителното си въздействие. В момента нищо не можеше да го разтревожи — дори обстоятелството, че е загазил на един час разстояние до Сейнт Луис. Просто ще отиде до най-близкия телефон, където и да се намира, ще позвъни в местния автоклуб, ще обясни в какво положение се е озовал, а те ще дойдат и ще го изтеглят на буксир обратно в цивилизацията. След това ще отседне за ден-два в някой мотел и ще се обади на Елън при сестра й в Лос Анджелис, за да й каже, че всичко е наред, но малко ще закъснее. Или ще залепят гумата, или от клуба ще намерят някое място в Сейнт Луис, където продават нестандартни гуми, и всичко ще приключи благополучно. Защо трябва да се паникьосва?

Излезе от колата и огледа гумата, която беше съвсем спаднала. Забеляза, че багажникът отново се е открехнал, и отиде отзад. Бръкна — очакваше да намери веригите откъм външния край, където ги бе оставил. Нямаше ги. Вместо тях напипа масивен метален предмет. Нортън го издърпа донякъде и видя, че е крик. „Точно така — помисли си той. — И резервната гума сигурно е зад него, ето тук, нали?“ Погледна вътре, но капакът се бе повдигнал само на четирийсет-петдесет сантиметра и не можа да види кой знае какво. За сметка на това пръстите му се натъкнаха на доброкачествена гумена материя. Да, ето я. Приятна и гладка, чисто нова, с дебели грайфери — великолепна. „И точно до нея, ако късметът не ме е изоставил, трябва да намеря ковчеже със стари златни монети…“

Нямаше монети. „Може би следващия път“ — каза си той. Измъкна гумата и се поизпоти, докато я постави. Когато свърши, напъха крика, гаечния ключ и спуканата гума в багажника, чийто капак моментално прилепна плътно, както предишния път. Час по-късно, без повече инциденти, прекоси моста над Мисисипи, влезе в Сейнт Луис, нае стая в блестящ от чистота нов мотел, от чиито прозорци се виждаше входната арка на града, взе топъл душ, изпи няколко студени „гибсъна“ и поръча телефонен разговор със сестрата на Елън. Елън тъкмо се бе прибрала след неуспешен опит да намери квартира и гласът й беше уморен и отпаднал. Чуваха се крясъците на децата.

— Караш внимателно, нали? — попита го тя.

— Да, разбира се.

— Новата кола добре ли се държи?

— Не мога да се оплача.

— Сестра ми пита каква е. Казва, че волво са добри, ако става дума за чужда кола. Норвежки са.

— Шведски — поправи я той.

— Купил си е шведска кола — чу я той да се обръща към сестра си.

Не разбра отговора, но Елън продължи:

— Каза, че си постъпил умно. Тези шведи също правели добри коли.

Пределната височина на полета беше ниска, а видимостта — ограничена до около километър заради гъстата мъгла. Летищата в цяла Пенсилвания и Източен Охайо бяха затворени. Но дребосъкът се носеше на запад, прелиташе над просналата се до хоризонта пухкава белота. Чувстваше се отлично и с облекчение си мислеше, че не му се наложи да се тормози с проклетите частни самолети.

Дорестият скопец също бе достатъчно як. Единственият проблем беше, че е много лаком. „С днешните коне не можеш да изминеш кой знае колко километра само с една бала сено“ — помисли си с тъга дребосъкът. Всичко е в упадък и човек не може да направи нищо друго, освен да се примири.

Според първоначалния си план трябваше да настигне колата някъде в Тексас. Но прекъсна пътуването си в Чикаго, защото внезапно му се прииска да се види с приятели, и според изчисленията си не можеше да догони колата преди Аризона. Нямаше търпение след толкова месеци да седне отново зад волана.

Колкото повече си мислеше за багажника и за номерата, които той му правеше, толкова повече се притесняваше. Веригите, резервната гума, крикът — какво още? В Амарило предложи двайсет долара на един механик, за да го отвори. Той прокара подозрително пръсти по гладката ивица.

— Ти да не си от онези приятелчета от телевизията? И си правиш майтап с мене, а?

— Няма такова нещо — отвърна Нортън. — Просто искам да отворите багажника.

— Може би с ацетиленовата горелка…

Но Нортън почувства необясним ужас при мисълта да разреже колата по такъв начин. Не знаеше защо предложението толкова го уплаши, но напусна Амарило с непокътната кола и остави зад себе си механика да мърмори и да плюе тютюнев сок по ботушите си. След сто и шейсет километра прекоси границата с Ню Мексико и докато пътуваше през безрадостната, пустинна и вкочанена от студ местност, реши да подложи багажника на изпитание.

ПОСЛЕДНА БЕНЗИНОСТАНЦИЯ ПРЕДИ РОЗУЕЛ — предупреждаваше олющената табела. — НАПЪЛНЕТЕ СЕГА!

Стрелката сочеше, че резервоарът е почти празен. Розуел беше далеч напред. Не се виждаше жива душа, нито град, нито дори барака. Нортън реши, че тъкмо това е подходящото място да му свърши бензинът.

Профуча покрай бензиностанцията с осемдесет километра в час.

След като подмина няколко хълма, започна да изпитва съмнения не само по отношение на благоразумието на постъпката си, но и на здравия си разсъдък. Да се оставиш съзнателно да ти свърши бензинът, бе противно на всяка логика; по-нелепо дори от това, да не вдигнеш слушалката на звънящия си телефон. Десетина пъти се накани да се върне и да напълни резервоара и всеки път се отказваше.

Стрелката продължи да пълзи надолу, докато стигна нулата, но той все караше. Тя се плъзна в червената предупредителна зона. Беше използвал дори няколкото резервни литра бензин, които не се отчитаха — спасителния запас за разсеяните шофьори. Всеки момент колата щеше да…

… спря.

За първи път в живота си Сам Нортън оставаше без бензин. „Хайде, багажник, да видим на какво си способен“ — помисли си той. Бутна вратата и усети мразовитото свистене на планинския вятър. Наоколо беше тихо и злокобно. Местността имаше мрачен праисторически изглед, цялата обрасла в пелин и борове, и като се изключи сивата лента на шосето, липсваше каквато и да е следа от човешка дейност. Нортън тръгна към задната част на колата.

Багажникът отново зееше отворен.

Сам Нортън разсъждаваше: „Сега ще бръкна вътре и ще намеря появила се незнайно как четиридесетлитрова туба с бензин, и…“

Не напипа никаква туба. Колкото и да тършуваше, не измъкна нищо друго освен намотано на кравай дебело въже. Въже?

За какво му е въже на човек, останал без капка бензин в тази пустош?

Нортън вдигна въжето, сякаш очакваше отговор от него, но не получи такъв. Хрумна му, че може би този път багажникът не е искал да му помогне. Поднасянето и спуканата гума не бяха по негова вина. Този път обаче злонамерено остави колата без бензин само за да разбере какво ще стане, а по всяка вероятност подобни услуги не влизаха в задълженията на багажника.

Но защо въже?

Черен хумор? Дали не му намекваше да вземе да се обеси? Дори не би могъл да го направи както трябва — наоколо не се виждаше нито едно високо дърво, да не говорим за телефонен стълб. На Нортън му се прииска да вземе да се ритне. Щеше да си седи тук часове, а може и дни наред, докато мине някоя кола. Гениално го беше измислил!

Метна ядосан въжето във въздуха. То се размота и се изопна неподвижно на около метър над земята, сочейки право към небето. В горния му край се оформи бледотюркоазено облаче и едно мършаво, мускулесто, мургаво момче с маслинена кожа, тюрбан на главата и поясок на кръста се спусна и се изправи пред зиналия Нортън.

— Казвай какво има — безцеремонно го подкани момчето.

— Свърши… ми… се… бензинът.

— На трийсет километра оттук имаше бензиностанция. Защо не зареди там?

— Ами… аз…

— Ама че глупак — продължи момчето с възмущение. — Защо ли изобщо се забърквам в подобни каши? Както и да е, ти не мърдай оттук, а аз ще видя какво мога да направя.

Изкачи се обратно по въжето и изчезна.

Върна се след не повече от три минути с туба бензин. Изгледа сърдито Нортън, отвъртя капачката и напълни резервоара.

— Това ще ти стигне до Розуел — каза то. — И отсега нататък от време на време поглеждай таблото. Идиот!

И се изкатери по въжето. Щом изчезна, въжето се отпусна и падна на земята. Разтреперан, Нортън го вдигна и го напъха в багажника, чийто капак рязко се затръшна.

Измина половин час, преди да се престраши отново да седне зад волана. Обиколи колата поне хиляда пъти, без това да му подейства кой знае колко успокоително, и едва когато се смрачи, влезе вътре и запали. Двигателят се изкашля и заработи. Потегли към Розуел, без да превишава благоразумната скорост от около двайсет и пет километра в час.

Сега вече бе готов да повярва във всичко.

Така че изобщо не се изненада, когато във въздуха се появи красив дорест кон, чиито разперени криле бяха дълги като на малък самолет, направи няколко кръгчета над колата и се приземи на магистралата близо до нея. Конят пое в тръс, а дребният белокос човечец на седлото изкрещя:

— Смъкни още стъклото, младеж! Трябва да ти кажа нещо!

Нортън смъкна стъклото.

— Ти си Сам Нортън, нали?

— Точно така.

— Виж какво, Сам Нортън, караш моята кола!

Нортън видя пред себе си разклонение към второкласно шосе и отби. Пегасът дотича и ездачът му слезе на земята. После унило захрупа пелин и плесна няколко пъти с огромните си криле, преди да ги надипли внимателно на гърба си.

— Точно така, моята кола — продължи дребосъкът. — Направиха ми я по поръчка преди няколко години, когато пътувах много. Миналата зима я оставих на онзи паркинг, защото трябваше да отида в чужбина, но изобщо не ми мина през ума, че ще я продадат зад гърба ми, преди да се върна. Живеем в упадъчни времена, това е истината.

— Вашата… кола… — започна Нортън.

— Да, да, моята. Ще трябва да си я взема, синко. И без това няма да ти върши работа. Много е сложно. Вземи си нещо евтино и прилично, а? Дай сега да откачим ремаркето ти и после…

— Един момент — настоя Нортън. — Купих тази кола законно. Имам фактура, с която мога да го докажа, и писмо от адвоката на търговеца, че…

— Пукната пара не струват — прекъсна го дребосъкът. — Един мошеник наема друг мошеник да свидетелства в негова полза — никак не е оригинално. Знам, че нямаш нищо общо с тях, синко, но това не променя обстоятелството, че колата е моя собственост, и се надявам да не е необходимо специално да те убеждавам да ми я върнеш.

— Искате просто да изляза и да тръгна пеша, така ли? Насред някаква пустиня в Ню Мексико по залез слънце? И да помъкна това проклето ремарке на гръб?

— Наистина не бях помислил за това — отвърна дребосъкът. — Няма да е особено справедливо, нали?

— Никак — замисли се за момент Нортън. — А двестате долара, които платих за колата?

— По дяволите — захили се дребосъкът, — аз платих повече, за да наема пегаса и да те настигна! Ами разноските? Знаеш ли колко сено изплюска тази твар…

— Това си е ваш проблем — прекъсна го Нортън. — Моят е, че вие искате да ме изхвърлите насред пустинята и да вземете колата, която съм закупил съвсем честно за двеста долара, и дори това да е някаква вълшебна кола, по дяволите, аз…

— Кротко сега. Излишно се вълнуваш, Сам! Ще измислим нещо. Отиваш в Лос Анджелис, нали?

— Да-а.

— Аз също. Добре, пътуваме заедно. Откарвам теб и ремаркето ти дотам и колата отново си е моя, а ти забравяш всичко, което си видял през последните няколко дни.

— А моите двеста до…

— Уф, добре.

Дребосъкът отиде зад колата. Багажникът се отвори. Човечето мушна ръка, измъкна пачка чисто нови банкноти — дузина двайсетачки — и ги подаде на Нортън.

— Дръж. Има и нещо отгоре. И не ги оглеждай толкова подозрително, чуваш ли? Това е добра, законна, безценна американска пара. Всяка банкнота си има дори различен сериен номер.

Той му намигна, отиде до хрупащия пегас и го потупа енергично по хълбока.

— Хайде, обирай си крушите. Право вкъщи. Достатъчно се охарчих!

Конят препусна по магистралата. Когато премина в галоп, разпери разкошните си криле, изпляска мощно няколко пъти и се издигна във великолепна дъга, докато се смали колкото ястреб на фона на притъмняващото небе и накрая изчезна.

Дребосъкът се мушна на шофьорското място и погали волана с очевидна привързаност. Кимна на Нортън, той седна до него и потеглиха.

— Разбрах, че продаваш компютри — рече дребосъкът след няколко километра. — Страшно интересна работа са тези компютри. Знаеш ли, мислил съм да компютризираме и нашите операции. Имаме доста голям екип, множество консултанти по цял свят, напоследък се занимаваме най-вече с търсене на полезни изкопаеми, с разни магии и от време на време — с по някоя трансмутация, такива работи, и макар да използваме традиционни методи, нямаме нищо против научните технологии. Ще ти разкажа някои неща и може да ми направиш интересно предложение, а току-виж си сключил и някой изгоден договор с мен, младеж…

Нортън бе обмислил нещата в общи линии още преди да пристигнат в Аризона. Обади се на Елън от Финикс и разбра, че бе наела апартамент съвсем близо до Бевърли Хилс — мястото изглеждало ужасно скъпо, но всъщност не било чак толкова — поне в сравнение с някои други, които видяла, и…

— Чудесно — прекъсна я той. — В момента приключвам една доста голяма продажба. Аз… взех един стопаджия и се оказа, че му трябват компютри за една сравнително мощна фирма…

— Сам, да не си пил?

— Нито капка.

— Продал си компютър на някакъв си стопаджия! Остава да ми кажеш, че си видял и летяща чиния.

— Не ставай глупава — каза Нортън. — Летящи чинии няма.

На по-следващата сутрин пристигнаха в Лос Анджелис.

Бе изготвил цялата поръчка и всичко бе уточнено. Пресметна, че комисионата ще му стигне за нова кола — може би от онези шведските, за които бе чувала сестрата на Елън. Дребосъкът откри без каквито и да е затруднения адреса на наетия от Елън апартамент, справи се с лабиринта от автостради съвсем леко и уверено и спря точно пред къщата.

— Беше много приятно пътуване, младеж — рече той. — Днес ще говоря с банкерите си за твоята прекрасна машинка. Впрочем тук се разделяме. Сега трябва да откачиш ремаркето.

— А какво да кажа на жена си за колата?

— О, просто й кажи, че си я продал на стопаджията на сметка. Мисля, че ще остане доволна.

Излязоха от колата. Докато Нортън откачаше ремаркето, дребосъкът взе нещо от багажника, който се бе отворил миг преди това. Беше голям гумен брезент. Започна да го разстила върху колата.

— Нали ще ни помогнеш? — попита той. — Разгъни го внимателно, така че да покрие всичко, включително и калниците.

И влезе в колата, докато учуденият Нортън грижливо разгъваше брезента.

— И предното стъкло ли да покрия? — попита той.

— Всичко — каза дребосъкът и Нортън покри стъклото.

Сега колата изобщо не се виждаше.

Чу се съскане като от спукана гума. Брезентът започна да спада. Докато продължаваше да се смъква към земята, отдолу се дочу весел глас:

— Късмет, младеж!

След секунди брезентът бе спаднал под метър. След още една минута лежеше прострян на паважа. От колата нямаше и следа. Сякаш се бе изпарила или бе потънала в земята. Бавно и с недоумение Нортън повдигна брезента, нагъна го, сложи го под мишница и влезе в къщата, за да съобщи на жена си, че е пристигнал.

Сам Нортън не срещна дребосъка никога повече, но продажбата се осъществи и с комисионата си купи нова кола, а му остана и нещо отгоре. Той още пази брезента. Държи го сгънат и заключен на сигурно място в мазето. Страхува се да го изхвърли и не му се мисли какво би станало, ако някой случайно го намери и го разгъне.

Кристофър Сташеф

Алхимикът и вещицата

Вятърът виеше около дървената хижа, нахвърляше се върху стрехите и блъскаше капаците на прозорците и вратата. Люшкаше близките борове и те простенваха. Опита се да се напъха в пролуките между гредите, след което се хвърли да провери керемидите на покрива. Накрая нахълта задъхан в комина.

Вътре Еймър го чу и се обърна да затвори отдушника. Вятърът се блъсна в металните капаци и учуден спря за миг, но веднага започна да тропа и да удря по тях. Най-после се отказа и се втурна обратно нагоре по комина с гневни ругатни.

Еймър погледна нагоре. Въздъхна, поклати глава и му се изплези, надявайки се вятърът да не разбере. Завърши шева на месинговата тръба и остави поялника.

— Господарю — обади се Уилоу, — к’во прайш?

Тя представляваше кълбо светлина, поставено в голям буркан. Ако човек я разгледаше по-отблизо, можеше да види вътре в кълбото очертанията на миниатюрен, изключително изящен хуманоиден силует.

— Духало, Уилоу.

Еймър внимателно огледа тръбата. Беше приятен мъж, но прекалено сериозен за трийсетгодишната си възраст.

— И к’во ше духаш с него?

— Въздух.

Еймър духна в тръбата, за да се убеди, че по нея няма никакви пукнатини. Отвън вятърът го чу и се хвърли към всички дупчици и процепи в пристъп на удвоена ярост срещу някакво същество, което си позволява да го имитира. Еймър обаче не му обърна никакво внимание.

— Естествено, че ще духаш въздух — възмути се Уилоу. — Какво друго може да се духа? Искам да знам защо!

— За да правя стъклени съдове.

Еймър отиде до огнището и погледна в котела с гъсто течно стъкло, което клокочеше на огъня. Тлеещите въглени отделяха много пушек и той отвори отдушника, за да проветри.

Вятърът отново се стрелна с радостен крясък в комина. Секунда по-късно се измъкна, кашляйки и кихайки от пушека.

— О, аз обичам стъклото! — изчурулика кълбото.

— Красиво е, нали?

Еймър затвори отдушника и топна тръбата в стъклото. Извади над повърхността един безформен къс от него и задуха в тръбата, докато я люлееше бавно и внимателно в кръг. Стъклото постепенно прие формата на сфера.

— Истинско чудо! — промълви Уилоу.

— Не, просто работа.

Еймър разклати тръбата и сферата се плъзна настрани. След това я издърпа леко с дървена пинсета, докато с тръбата остана да я свързва само една тъничка шийка. Прекъсна шийката и остави готовото изделие да изстива върху купчина пясък на пода.

— Хубаво е — каза колебливо Уилоу, — но какво представлява!

— Реторта — отвърна Еймър. — Служи за възвиране на разтвори и насочване на изпаренията натам, където искам.

Отново потопи тръбата в течното стъкло и не след дълго върху купчината пясък до ретортата се наредиха епруветки, колби, стъкленици и всички останали принадлежности, така необходими на един алхимик.

— О, прекрасни са! — възкликна кълбото. — Но защо правиш толкова много?

— Трябва да подменя апаратурата си — обясни той. — Приятелчетата от Салем си свършиха работата.

Когато сринаха до основи къщата му, жителите на Салем бяха изпочупили с изключително гражданско усърдие и цялата му стъклария. Благодарение на безкористната самоотверженост на благочестивото население Еймър бе загубил всичко — лабораторията, дрехите, бележниците и жилището, което бе отвоювал от пустошта на Нова Англия с десетгодишен труд и с чудотворство. Едва спасил живота си, откри това местенце, закътано дълбоко сред планинските усои, и напук на дъждовете и вятъра, неоспоримите тукашни господари, вдигна малка дървена къща и възстанови, доколкото можа, бележниците си.

Имаше още много работа, разбира се. Винаги имаше още нещо за вършене.

Взе нож и една пръчица, седна в креслото пред огнището и започна да дялка.

— Сега к’во прайш?

— Макет на човешки скелет, Уилоу.

Изряза внимателно с резбарски нож една ивица върху тънката костица, отдръпна ръка за преценка, сравни я с илюстрациите в учебника по анатомия на Гален, който бе отборен от едната му страна, и кимна удовлетворен. Остави я и взе следващия грубо издялан и по-масивен кокал и заоформя детайлите.

— Това пък за к’во ти е?

— За да изуча по-добре човешката анатомия, скъпа.

— А защо ти е да я изучаваш?

— За да напиша книга — усмихна се Еймър.

Върхът на ножа постепенно извайваше миниатюрен череп. На масата до лакътя му лежаха микроскопично ребро, таз и цял набор от костици. Имаше и една камара скици и листове, изрисувани и изписани от неговата ръка. Еймър подготвяше свой учебник по анатомия.

— О — продължи кълбото, — аз също пиша книга. Ще я нарека „Странни маниери при двуногите животни“.

— Сериозно! — вдигна поглед той. — И откъде събираш информация?

— Като те наблюдавам. Ти си странен почти колкото тях. Да проверим… „прави малки скелети“…

Еймър се усмихна и се зачуди какво ли използва малката му пленница за писалка и мастило или пък за хартия. Естествено, той никога не бе чувал за електричество, да не говорим за пренареждането на електрическите товари, благодарение на които Уилоу съхраняваше своите думи.

— И за теб не бих казал, че си конформистка. Обикновено блуждаещите огънчета не пишат книги, както знаеш.

— С какъвто се събереш, такъв ставаш.

— Touché[7] — усмихна се Еймър. — Май наистина съм малко ексцентричен.

— Няма никакво „май“. Занимаваш се с прекалено много неща, с каквито хората обикновено не се занимават.

— Наистина ли?

— Ъхъ — подскочи кълбото. — Да речем, те не смесват разни миризливи прахове и прочее. Освен това не ловят блуждаещи огньове и не ги държат в бутилки!

— Стъкленици — поправи я механично Еймър. — Надявам се, не би искала да се чувствам самотен, нали?

— Не — промълви тъжно огънчето. — И това хората обикновено не го правят.

— Кое? Да са самотни ли?

— Ъхъ. Обикновено живеят в градове или пък във ферми — с други хора, не по планинските чукари — абсолютно сами.

— Е, да — съгласи се Еймър. — Признавам, че е така. Но жителите на Салем не искаха да остана там, Уилоу.

— О, не, бас ловя, че са искали. Ти само си мислиш, че не са искали.

— Не е вярно — намръщи се той. — Боя се, че го показаха съвсем ясно. Изгориха къщата и бележниците ми и изпотрошиха инструментите ми. Едва си спасих живота.

— Не! — смая се Уилоу.

— Не, ама да — каза кротко Еймър.

— Но защо, господарю?

— Защото Самона им каза, че съм магьосник. Впрочем не мисля, че биха й повярвали без доказателства — никога не са я харесвали особено — с изключение на младите мъже, и то по възможно най-грозния начин. Някой положително й е помогнал с приказките си, че съм сключил договор със сатаната.

— Господарю! — задъха се Уилоу. — Но ти не си, нали?

— Разбира се, че не съм, Уилоу. Аз съм алхимик, а не магьосник.

— Каква е разликата? — попита объркана тя.

— Един магьосник придобива магическите си способности, като продаде душата си на дявола — заобяснява Еймър. — Един алхимик постига чудодейните си резултати, като изучава природата и разума.

— Но как? — изпадна в пълно недоумение тя.

— Като прави логически обобщения, обхващащи все повече естествени и свръхестествени явления.

— Щом казваш — съгласи се неуверено огънчето. — Поне сигурен ли си, че тук си в безопасност?

— О, да. Напълно — промърмори той.

Защото Еймър бе построил не само къщата. Беше изградил и сложна система от капани и предупредителни съоръжения в широк периметър около нея, тъй като бе твърде възможно добродетелните преселници да не мирясат, докато не го заловят и не го изгорят на някой стълб.

— Не е изключено — добави той — салемците все още да ме търсят. Сигурен съм, че Самона няма да се укроти, докато не си уреди сметките с мен.

— На какво иска тази Самона? И защо ще казва, че си еди-какво си, щом не си?

— Самона е много красива млада вещица от Салем, само че те не знаят, че е вещица. А им каза, че съм магьосник, защото ме мрази.

— Тебе ли мрази? — не повярва Уилоу.

— Мрази ме — потвърди Еймър.

Не че беше дал на Самона някакъв повод да го мрази — той наистина бе абсолютно безразличен към всяко същество, което ходи на два крака, и най-вече към тези, които носят поли. И Самона го презираше за това, но по същите причини мразеше и цялата колония.

Ето това Еймър не можеше да проумее, защото, макар да ненавиждаше пуританите заради тяхната сдържаност, тя самата бе изключително необщителна, да не говорим, че повечето от по-нахаканите младежи все още имаха белези от ноктите й заради момчешкото си безочие да си позволят да интимничат с нея.

— А защо те мрази, господарю?

— Защото мрази всички мъже — предположи Еймър.

— А, добре — това го разбирам. Но точно тебе защо?

— Защото чудодействата ми са толкова силни, колкото и нейните магии.

— Но това не е причина да те мрази!

— За жените е, Уилоу — въздъхна той.

— Не-е, не е! — бе категорична Уилоу. — За мен не е, а аз съм жена!

— Различно е. Ти си блуждаещо огънче.

— Че коя жена не е? — върна му го тя. — Би трябвало да има някаква друга причина, господарю.

— Е, има наистина. Тя продаде душата си на дявола, а аз не го направих.

Въпреки отказа да продаде душата си Еймър бе натрупал благодарение на своите експерименти повече магически умения, отколкото Самона бе придобила от сделката със сатаната.

— Мисля, че по рождение двамата имахме еднакви заложби, останалото беше въпрос на обучение. Доскоро тя смяташе, че е платила много по-ниска цена от мен, но вече е започнала да осъзнава, че сметката й тепърва ще расте и ще става все по-непосилна за изплащане. Моето обучение ми отне много повече време, но пък ще ми възстанови всичко с лихвите.

— О — успя само да каже огънчето. И след голяма пауза добави: — Тогава нищо чудно, че те мрази.

— Не виждам никаква логика… — погледна я учуден той.

— Така е, господарю — съгласи се тя. — Няма логика.

— В такъв случай е крайно необходимо да я държа под око.

Еймър остави мъничката кост и се върна при огнището.

Нареди новите стъкленици на поднос и ги отнесе до една канелка в стената. Завъртя кранчето и рукна чиста, искряща вода, макар канелката да се подаваше направо от гредата. Беше свързана с един прохладен планински извор, който бълбукаше на километър и половина от къщата — алхимикът отлично се бе възползвал от своите проучвания.

Изми стъклениците с вода и пясък и ги нареди по металните лавици, поставени по дължината на цялата стена. Не мина минута и мехурчетата от една реторта вече се изливаха с бълбукане в охладителната тръбичка, от която дестилатът се изцеждаше в стъкленица.

Докато я чакаше да се напълни, отиде до друга маса, където имаше стойки с шишенца, друга реторта, няколко епруветки и малък тигел. Зад тях на полици бяха наредени бурканчета и кутийки с грижливо залепени етикети. Еймър взе една по-голяма стъкленица, напълни я с вода и я постави върху спиртна лампа със странна форма. След това започна да отсипва различни прахове в друга стъкленица.

— Така… зелен пипер… захар… канела…

— Добре звучи, господарю.

— … счукани криле от прилеп…

— Уа-а-а-а-а!

— … амброво олио…

— Ей, господарю…

— … орлово око…

— Господарю…

— … натриев глутамид…

— ГОСПОДА-А-А-АРЮ!

— О — погледна я Еймър с примигващи очи. — Да, Уилоу?

— К’во прайш!?!?

— Какво ли? — Той се вгледа в покритата с пяна течност в стъкленицата. — Гадателска доза, Уилоу.

— Каква доза?

— Гадателска. Да мога да наблюдавам Самона, където и да се намира.

— Ще я шпионираш? — ахна тя.

— Уилоу! — възмути се Еймър. — Аз само изпълнявам важна разузнавателна задача със стратегическа цел.

— Точно това имах предвид. И защо все пак трябва да я следиш?

— Налага се — сви устни той, вторачен в стъкленицата. — Как да ти обясня, тя опитва всякакви възможни начини да ме покори.

— Теб ли да покори? Това пък за какво й е?

— Защото е жена.

— Това не е причина — защити се Уилоу.

— За Самона е — настоя той. — Вече ти казах, че мрази всички мъже.

— И особено теб, ‘щото не си магьосник?

— Затова и защото съм единственият мъж, когото не може да покори с магиите си.

— А защо не може?

— Защото и аз имам свои магии.

Уилоу отново изглеждаше озадачена.

— Както ми се стори, одеве каза, че не си вещер.

— Магьосник — поправи я разсеяно Еймър. — Така се наричат мъжете. При това аз не съм. Аз съм алхимик.

— Същата работа.

— Нямат нищо общо — въздъхна Еймър, опитвайки се да запази спокойствие и да й обясни по друг начин това, което вече й бе обяснил. — Една вещица получава силите си от дявола. А алхимикът ги постига чрез опити.

— Трябва да си го запиша — измърмори Уилоу. — Четвърта глава: Магии, мъжки и женски… Значи, ти си алхимик?

— Точно така.

— А тя — вещица?

— Аха.

— И затова те мрази?

Еймър я изгледа смаяно.

— Знаеш ли, Уилоу, може би имаш право. Ако и аз бях получил магическите си умения от дявола, тя сигурно изобщо нямаше да ме забележи.

— Но защо? — обърка се напълно огънчето.

— Ето това, скъпа моя, е една от странностите на женския мозък.

— Значи не знаеш.

— Точно така.

Тихичко бълбукане извести, че дозата е готова. Еймър изрече някакво заклинание и се вторачи в течността.

— Да видим сега…

В стъкленицата се виеше валмо от пъстроцветни пушеци. Повтори заклинанието в друг вариант — отново без резултат. Опита втори и трети път — накрая загуби търпение и плесна стъкленицата. Пушеците се завихриха, източиха се и се заусукваха като змии един о друг, докато накрая приеха очертанията на Самона.

Беше облечена в рокля от червено кадифе с дълбоко деколте и висока елизабетинска яка, която обрамчваше главата й като пурпурен ореол. Корсажът бе прилепнал плътно към тялото й, сякаш бе родена с него и бе променял формата си заедно с нея, стеснявал се е малко по малко в кръста и се е издувал под полата, докато бедрата й са се изпълвали с плът, нежно се е извивал и е пълзял нагоре в безуспешен опит да скрие високите й изпъкнали гърди. Там платът отстъпваше място на разкошните, потрепващи къдри черна коса. Гладката кожа на лицето й бе леко матова, имаше черни полегати очи и широки, плътни, кървавочервени устни.

Всичко това Еймър забеляза едва сега, а тя бе пред очите му през цялото му детство и юношество, без обаче да й обръща особено внимание. Отново бе сменила цвета на веждите си и махагоновите отблясъци блещукаха под косите й.

— Все тази досада — промълви той, като се взираше в стъкленицата.

— Не е вярно, господарю!

— Не аз! Самона.

— Господарю! Наистина не бива!

— Мисля, че се налага — намръщи се той, забелязал нещо. Защото ръцете на тази миниатюрна Самона шетаха чевръсто между бутилките по лавиците край камината и изсипваха съдържанието им в котле, което клокочеше весело над невероятно зелените пламъци. Тя разбърка сместа, пусна в нея щипка бял, блещукащ прах и се изправи, измервайки пулса си, докато наблюдаваше набъбващата течност.

— Какво прави, господарю?

— Ти май каза, че не е хубаво да се шпионира, Уилоу.

— Да, но клюките са нещо друго. Казвай!

— И тя приготвя доза — усмихна се той. — Каква ли? Да проверим… екстракт от свеж зефир… сълзи на прах… радлакум… Това пък какво е?

— И аз това се чудех — измърмори Уилоу.

— Боже Господи! — опули очи Еймър. — Поредният афродизиак.

Отмерила нужното време, миниатюрната Самона отмести котлето от огъня, остави го за няколко минути настрана, след това гребна с черпак от пяната на повърхността и я изсипа в малко шишенце. Вдигна го срещу светлината и рубиновата течност проблесна под изпаренията. Очите й светнаха. Усмихна се самодоволно, после се разкикоти.

Внезапно блесна зелена светкавица и тя изчезна. Няколко секунди Еймър стоя вторачен в стъкленицата.

— Какво стана, господарю? — извика Уилоу. — Господарю? Господарю?

Защото той бе взел нова стъкленица и започна да изсипва разни прахчета в нея.

— Афро… какво казваш, че е направила? — настояваше Уилоу.

— Афродизиак, Уилоу.

— И за какво й е?

— За мен, предполагам.

— Не, не! Питам какво се прави с него.

— Стран-н-н-ни неща — отвърна Еймър.

— Например?

— Ами… — измънка Еймър и повтори: — Ами… Тя ще… ъ-ъ… ме направи… ъ-ъ… като себе си.

— Чудесно! И пак ще бъдете приятели?

— Ами нещо такова, да.

— Май че ме премяташ, господарю — усъмни се огънчето.

— Виж какво, Уилоу — въздъхна той и за момент остави работата си, — афродизиакът кара мъжа да пожелае една жена плътски. Освен това Самона използва специални любовни еликсири.

— Любовни секири ли? Те за какво са — да отрежат любовта от плътската доза ли?

— Пораждат желание. Еликсирът поражда любов там, където преди това я е нямало.

— Не виждам особен смисъл.

— Нито пък аз — призна Еймър. — Цялата работа е в това: ако успее да ме прилъже да изпия дозата, ще стана неин роб.

— Не ми ли каза, че магиите й не ти действат?

— Досега. И то защото неутрализирам нейните отрови с мои противоотрови. Но винаги съществува вероятността да измисли нова рецепта, която би ми подействала.

— И сега какво правиш?

— Приготвям антиафродизиак, Уилоу.

— Антикакво?

— Защитно хапче — поясни Еймър. — Ще ме предпази от въздействието на нейната доза. Да видим… къде дянах селитрата?

— Но ти не искаш ли да се влюбиш в нея?

— Уилоу, не ми задавай объркващи въпроси.

— Нищо не разбирам.

— Същото важи и за мен.

— Тя защо иска да те накара да я харесваш?

— Защото е жена.

— Стига вече! Освен това!

— Уилоу — процеди през зъби Еймър, — не е твърде тактично да напомняш на един учен колко много неща не знае.

— Добре, съжалявам! Но цялата тази работа ми се струва много глупава. Тя забърка някаква доза, за да се влюбиш в нея, а ти друга, за да не се влюбиш. Щяхте да си спестите сума ти време и тревоги, ако и двамата не забърквахте дози.

— Абсолютно вярно — съгласи се Еймър. — За съжаление Самона не мисли така.

— И защо?

— Ами… Предполагам, че като не може да ме покори по един начин, ще опита по друг.

— И афро… там каквото беше, в състояние ли е да го направи?

— Като начало е добре — призна Еймър.

— Не разбирам — изпъшка нещастното, объркано огънче.

— Де да можех аз да разбера! — каза разпалено Еймър. — Така… пелин… сок от жлъчка… вълчи шлем…

— Любовни дози — запаметяваше Уилоу думите в главата за енергийни импулси. — Защитни хапчета… Чакай само Харвард да чуе за всичко това!

Имаше предвид учредения преди много години колеж.

Еймър разбърка за последен път сместа, вдигна я към устните си и я изпи на екс. Направи кисела физиономия, изкашля се и се усмихна.

— Така! Спасен съм!

Някакъв звук — толкова тих, че можеше по-скоро да се усети, отколкото да се чуе — изпълни стаята. Уилоу затрептя панически.

— Тъкмо навреме — пое дълбоко дъх Еймър.

— Добър ден, Еймър — измърка нисък, дрезгав глас.

— Добър ден, Самона.

Гласът й бе по-дълбок и по-плътен от обикновено и по тялото му полазиха тръпки. Еймър се досети, че дозата ще подейства в пълна степен след още няколко минути.

Самона се приближи до креслото му, а диплите на прилепналата към тялото й пола подчертаваха гъвкавите й движения.

— Не си особено любезен. Обикновено домакинът предлага нещо разхладително на госта си след тъй дълго пътуване.

— Разбира се — каза Еймър. — Извини ме.

Стана и взе кана и две чаши от лавицата.

— Чаша сладко вино ще свърши ли работа?

— Много добре — каза Самона и мимолетна усмивчица трепна на устните й.

Беше кратка като изтиктакването на часовник, но все пак не убягна от погледа на Еймър.

Той напълни чашите и й подаде едната:

— За твоето могъщество — да расте и се умножава.

— Лицемер! — каза тя. — Вдигни друг тост, Еймър, защото както ти, така и аз знаем, че никога няма да бъда по-силна, отколкото съм сега.

— Хайде, хайде. Още си млада.

— Да, но вече съм на върха. Ти, Еймър, също си млад, но твоята сила продължава да расте. Знам го, защото достатъчно дълго се опитвам да те победя.

— Стига, Самона! — запротестира той. — Не се отказвай толкова лесно! Знаеш, че все още можеш да ме победиш.

— Наистина ли? Не ми изглежда твърде вероятно.

— Не й вярвай, господарю! — прошепна Уилоу зад гърба му. — Не забравяй дозата!

Това извади Еймър от шока.

— Да! И така… ъ-ъ-ъ… Самона… радвам се, че най-после си се отказала да тичаш подир блуждаещи огънчета.

Някой тихичко се изкашля зад гърба му.

— Моля за извинение, Уилоу — изсъска Еймър с изкривена уста.

Самона нищо не забеляза, беше се обърнала, за да отиде до огнището.

— Имаш право, Еймър. Помъдрях от болезнените уроци на разочарованието. Знам какво е да загубиш.

— По всяка вероятност…

— Не — наведе тя безсилно глава, — дойдох да призная поражението си, Еймър.

Той за миг й повярва и се изплаши. Но си спомни плъзналата по устните й злорада усмивчица, докато й наливаше вино.

— Радвам се, че си помъдряла, Самона. Няма никакъв смисъл да хабиш сили за непостижими цели.

— Именно това научих — каза тя с лека горчивина. — Дойдох да сключим примирие. И за да ти докажа, че ти желая доброто, нося ти новини за заплашваща те опасност.

— Опасност ли? Кой ме заплашва?

— Смъртта.

— Тя ни заплашва винаги, Самона — усмихна се Еймър.

— Не разбираш — извърна се рязко тя.

— Готов съм да науча.

— А, и нетърпелив на всичко отгоре — отново се натъжи тя, но прикри тъгата си зад усмивка. — Тогава знай, учено човече, че в този ужасен свят, който населяваме, Смъртта не е сила, а същество.

— Фантастично…

— Но достатъчно реално за нас — отново обърна лице към него Самона. — При една вещица тя не пристига както при всички останали хора, когато моментът настъпи. Идва лично, но ти може и да не разбереш, че е дошла, докато студената й, подгизнала костелива ръка не те сграбчи за рамото.

— Ела на себе си. Сигурен съм, че можете да си измислите някаква защита.

— Така е, но е достатъчно да се отпуснем само за секунда и тя ни сграбчва. Ако се самозабравим, възгордени от уменията си, докато наблюдаваме конвулсиите на жертвата, почти със сигурност ще усетим студът да докосва рамото ни и да пролазва към сърцето и ще дочуем триумфалния й вик, докато потъваме в бездните на ада.

Самона стоеше бледа и разтреперана, без да отделя поглед от огъня, сякаш празните очни кухини на Смъртта се бяха втренчили в нея.

— Но ако Смъртта дебне постоянно наоколо ни, както ти твърдиш — тихо попита Еймър, — защо никога досега не си ми споменавала за нея?

— Защото снощи ни се яви за първи път — отвърна със сподавен глас Самона. — Тази сутрин намерихме Гуди[8] Коистър в нейния люлеещ се стол пред камината. Беше вкочанена до смърт.

В очите й проблеснаха кротките пламъчета от огъня в огнището.

— Лично я видях — прошепна тя. — Върху рамото й все още личаха следите от нейните пръсти.

— Гуди Коистър? — не искаше да повярва Еймър.

— Да, Гуди Коистър — усмихна се злобно Самона, — тази целомъдрена дърта торба. Това олицетворение на благоприличието в Нова Англия. Да ти кажа ли колко копелета са създали двамата със стария Могард?

— Могард ли?

— Да, Могард. Главен магьосник на Нова Англия и вицепрезидент на Всемирното братство на магьосниците. Доста бебчета направи той на старата кокошка — разбира се, нито едно от тях не оживя.

За миг Самона изглеждаше далечна и тъжна.

— Но Гуди Коистър ми преподаваше катехизиса! — каза Еймър.

— Естествено. Най-отвратителните винаги са най-уважавани. Да ти разкажа ли и за Секстън[9] Кериър?

Еймър потръпна.

— Недей, моля те.

Очите й светнаха и широка усмивка на задоволство озари лицето й. Извърна глава и когато отново погледна Еймър, изразът й пак беше кротък и смирен.

— Добре. Само исках да те предупредя. Хайде, Еймър, напълни чашата ми и да пием за приятелството.

Еймър се отърси от обзелото го безпокойство и се усмихна насила. Кимна, взе каната от полицата и напълни двете чаши.

— Червено като устните ти, скъпа моя, и искрящо като очите ти.

— Галантен както винаги — вдигна чаша тя. — За нашето примирие.

— Pax nobiscum — отпи Еймър.

Самона едва не се задави с виното.

— Моля те! — успя да промълви най-после тя. — Не може ли да не употребяваш църковни слова?

— Съжалявам. Наистина съжалявам — Внимателно я потупа той по гърба.

— Не ме докосвай! — изкрещя Самона и се извърна към него като уловена лисица.

Еймър бе готов да се закълне, че за миг в черните й като нощта очи се мярна дяволът.

— Извини ме, Еймър — светкавично възвърна самообладанието си тя. — Нали знаеш, че не понасям да ме докосват. И става все по-лошо, откакто… влязох в дружеството.

Еймър имаше съвсем бегла представа за кошмарния ритуал при встъпването в Дружеството на вещиците и за това, колко много се е променила Самона. Потръпна.

— Бях забравил. Моите извинения.

— Приемат се. О, по дяволите! — Последната дума тя произнесе почти благоговейно. — Целия те залях с вино.

— Всичко е наред — светкавично възвърна самообладание и Еймър. — Имам достатъчно. Искаш ли още една чаша?

— Ако обичаш. — Тя постави ръка на челото си. — Мисля, че… ще ми се отрази добре.

— Какво ти е? Бледа си.

— Добре съм. Нищо ми няма.

— Седни.

Еймър придърпа към нея едно кресло. Тя почти се свлече в него. Той взе един бележник и започна да й вее леко.

— Само малко да си почина…

— Сега, сега — успокои я той. — Прекалено много вълнения, това е всичко…

— Да. Вече… съм по-добре. Благодаря.

Еймър остави бележника, занесе чашата й до полицата и наля вино от каната. Коленичи и й я подаде.

Когато Самона я пое, той забеляза на ръката й пръстен с необикновено голям камък — масивен смарагд с тъмен, почти съвършен блясък. Откакто я познаваше, Еймър не беше виждал Самона да носи такъв пръстен.

— Какъв красив камък!

— Аз… радвам се, че ти харесва, Еймър.

Очите й се разшириха от почуда и… може би от смущение?

— От тази… ъ-ъ… твоя приятелка, за която съм чувал да говориш… Лукреция ли?…

— Да, подарък ми е от нея.

Той гледаше пръстена с тъжна усмивка.

— Еймър…

— Да, разбира се.

Мъжът откъсна поглед от пръстена и отиде при един сандък до масата, където се намираше Уилоу.

— Трябва ти нещо по-силно от вино.

Щом той й обърна гръб, Самона се понадигна, измъкна трескаво камъка от гнездото му и изсипа дозата в чашата на Еймър.

— Господарю — изсъска Уилоу, — сипва нещо в чашата ти.

— Очаквах го — отвърна шепнешком той. — Добре че не си изпих виното.

— Не е ли опасно?

— Не особено, Уилоу. Я да видим… Мисля, че й оставих достатъчно време…

Съвсем точно, защото едва беше успяла да постави камъка на мястото му и да се отпусне назад в креслото, когато Еймър се върна при нея.

Взе чаша от полицата и отсипа от бутилката с уиски, която бе извадил от сандъка.

— Заповядай.

Подаде чашата на Самона. Ръката й потреперваше, докато тя я поднасяше към устните си. Еймър взе своята и я вдигна, чудейки се какво ли заклинание щеше да го връхлети.

— За бързото ти възстановяване — каза той и пресуши чашата.

Самона го наблюдаваше крадешком и прошепна нещо, докато той пиеше. След това се отпусна в креслото и бавно отпи от уискито, докато чакаше дозата й да подейства. Изпод тъмните вълни на косата гърдите й плавно се повдигаха и спускаха при всяко вдишване и издишване и Еймър остана изумен, когато си зададе въпроса, какво ли би разкрило дълбокото деколте, ако тя отметне коси.

Накрая Самона остави чашата си, въздъхна дълбоко и прехапа устни.

— Еймър — каза след малко, — нещо… не се чувствам добре. Би ли премерил пулса ми?

— Разбира се — отвърна той и взе китката й, искрено озадачен какво би могла да крои.

Помъчи се да напипа вената, пробва още веднъж и се намръщи.

— Не го усещам.

— Аз също никога не успявам — каза тя. — Опитай до сърцето.

Пъхна ръката му под тежките черни къдрици и Еймър усети, че деколтето й е наистина много дълбоко.

За миг остана зашеметен, загубил ума и дума. Вцепенен от изумление, той постепенно осъзна въздействието на дозата и се поздрави, че бе взел противоотрова. По един или друг начин Самона твърдо бе решила да обсеби душата му. Реши да продължи играта, за да провери дали тя му е подготвила и други клопки.

Еймър я погали, проправяйки си път между разкошните черни къдрици, и ги отметна от раменете й, след това плъзна ръка по изпъкналата мекота. Почувства, че тя потръпна от докосването. Коленичи, без да отделя поглед от млечнобелите й гърди, които се повдигаха и спускаха, сякаш искаха да се измъкнат от кадифения си затвор.

Взря се в лицето й — беше мъртвешки бледо. Даде си сметка, че тя за първи път усеща нежността на мъжко докосване и не само страстта я кара да трепери. И изпита нещо подобно на преклонение пред храбростта й.

Самона го погледна уплашено и потрепващите й устни леко се разтвориха. Той плъзна ръка по гърба й и я притисна към себе си. По устните им се разля влажна сладост.

Отдръпнаха се един от друг и той притисна главата й към рамото си.

— Значи така било… — зачуди се той.

— Кое…? — почти се задъха Самона.

— Лопатката ти — въздъхна Еймър. — Свързана е с ключицата със сухожилие! А мислех, че са свързани с хрущял…

За момент Самона остана абсолютно неподвижна. След това изхвърча от креслото и с крясък на дива котка се прилепи към стената.

— Махни си ръцете и се пръждосай от мен, безчувствен изрод!

Заби извитите си като куки нокти в стената зад себе си, погледна го освирепяла и изсъска:

— Да се продъниш в ада дано!

На Еймър му се стори, че за миг видя в очите й да проблясват адските пламъци на преизподнята.

Изтрещя облак зелен пушек. Когато се разнесе, тя беше изчезнала.

— Слава Богу! — въздъхна Уилоу. — Най-после си отиде, господарю!

Но Еймър не откъсваше поглед от мястото, където допреди миг се намираше тя.

— Странно… много-много странно… — мърмореше той.

— Какво, господарю?

— Моите чувства, Уилоу.

— Какво им е, господарю? — развика се паникьосано огънчето. — Какъв е проблемът?

— Трябва да го запиша. — Той бързо отиде до писалищната маса и грабна едно перо. — Това е безценна информация… Вероятно никога няма да изпитам подобно усещане.

— Нима? — извика разпалено Уилоу. — Но за какво става дума?

— Разбираш ли, Уилоу…

— Успокой се, господарю, много ти се събра. Легни и се отпусни. Прекара тежък ден. Ще го запиша вместо теб.

И Уилоу се зае да направи нужните промени в електрическото си напрежение.

Еймър я послуша, легна на тясната кушетка до стената и отпусна глава върху възглавницата от конска грива.

— Първия път го усетих, когато ми каза, че е дошла да сключим примирие…

— Кажи го да ти олекне, господарю — съчувствено се обади огънчето.

— Погледна ме и очите й бяха толкова невинни, изглеждаше толкова покорна…

— М-м-м.

— … и примирена…

— Да, господарю…

— И тогава, Уилоу, само за миг аз се уплаших!

— Наистина ли?

— Това ме безпокои, Уилоу…

Вятърът фучеше около къщата, разярен от безсилието си. Но други ветрове му си притичаха на помощ, предвождани от страховити черни облаци, които пъплеха от запад и закриваха луната. Вятърът приветства своите родственици и всички заедно се нахвърлиха върху хижата — виещи, бесни. Накрая пристигна огромен черен облак и от търбуха му рукнаха порои и затрещяха мълнии, а ветровете се кискаха самодоволно.

Без да им обръща внимание, Еймър продължаваше да спи непробудно вътре, но сънищата му бяха тревожни. Това ги вбеси още повече и те удвоиха силата си. Еймър продължаваше да спи, докато накрая Уилоу се сепна и се ослуша.

— Господарю! Събуди се! — извика тя.

На вратата се чукаше.

— Господарю! Събуди се! Има някой!

— Какво? Тук? Къде? — вдигна глава Еймър, все още унесен в съня.

— На вратата!

— Тук? — Той вторачи поглед във вратата.

При следващото — по-силно и по-бързо — почукване тя потрепери.

— О, Господи! По това време!

Еймър се измъкна от леглото, прониза го студ, когато стъпи върху изстиналите дъски, пъхна крака в пантофите и се изправи. Затътри се към вратата, когато блъскането се поднови, този път още по-настойчиво и нетърпеливо.

— Сега, моля! Сега! Идвам! Най-после дръпна резето.

Вратата се тръшна силно и вятърът изфуча победоносно, втурвайки се към нея — и се отдръпна, срещнал преграда по пътя си. Нададе вой от възмущение, но една светкавица го укроти с последвалия я гръм и озари силуета на прага — загърнат в мантия и с качулка на главата.

Алхимикът потрепери от студ. Обърна се да вземе робата си и я нахлузи на гърба си. Завърза широкия колан и пак се обърна към вратата.

— Извинете ме за външния вид — каза той, — но трябва да призная, че не ви очаквах.

— Всичко е наред — отвърна фигурата. — Почти с всички е така.

Еймър се намръщи.

— Предполагам, няма да бъде прекалено нахално от моя страна, ако ви попитам коя сте и по какъв повод сте тук?

— Ни най-малко — каза фигурата и добави с гробовен глас, — моето име е Смърт и съм дошла за теб.

Еймър повдигна вежди.

— Наистина ли? — каза леко изненадан той. — В такъв случай… това е чест за мен.

Постепенно дойде на себе си и осъзна, че Смъртта продължава да стои на входа.

— О, Боже Господи! — извика той. — Сигурно си мислите, че съм ужасно неучтив. Влизайте, нали нямате нищо против?

Малко озадачена, Смъртта пристъпи в стаята и Еймър блъсна вратата зад нея. Вятърът нададе вой и яростно заудря по нея. Еймър хлопна дъбовото резе и отиде да хвърли една цепеница в огъня.

— Елате до огъня да се изсушите. Да ви налея нещо?

— Защо не! — остана приятно изненадана Смъртта. — Пелин, ако ви се намира.

— Разбира се — каза Еймър и взе нова кана от полицата. Напълни една чаша и я подаде на гостенката, а след това наля и на себе си. Взе шишенце от лавицата, изсипа малко от ухаещия на цикория прах върху едно трикрако столче и измърмори някаква кратка, неясна фраза. Очертанията на столчето се разтвориха във въздуха и то започна да се разтяга и да се уголемява като живо. За трийсет секунди прие формата на кресло с висока облегалка. Изникнаха възглавнички, които пораснаха и разцъфнаха в разкошно златно кадифе. Очертанията му отново се втвърдиха и пред огнището застана меко и богато отрупано с възглавнички кресло.

— Заповядайте, седнете — покани я Еймър.

Смъртта не отговори, втренчила поглед в креслото.

Най-после се изкашля и започна делово:

— Да, това ми дава повод да обясня защо съм тук, майстор Еймър.

— Все пак седнете — настоя той. — Става ми болно, когато гостите ми стоят прави.

— Не, благодаря. Мантията ми все още не е съвсем суха. Що се отнася до този… ъ-ъ-ъ… странен подарък от ваша страна, майстор Еймър…

— Колко съм недосетлив! — прекъсна я той. — Моля ви да ми простите. Все още не съм се събудил напълно.

Отиде до един шкаф в стената близо до работната маса и измъкна кожен жакет.

— Моля да го облечете и да ми разрешите да закача мантията ви до огъня.

— Не, благодаря. — Гостенката ставаше нетърпелива. — Тук и без това е доста топло и трябва да призная, че почвам да се чувствам като варен картоф.

Тя свали качулката, разтвори мантията и Еймър се вторачи като хипнотизиран. Главата й беше само череп, а тялото — цял-целеничък скелет.

— Извинете — помоли я Еймър, — но бихте ли повдигнали малко ръката си?

— Така ли? — намръщи се Смъртта.

— Да, чудесно.

Еймър взе бележник и писалка и започна да рисува.

— Сега бихте ли описали кръг? Да, великолепно. Разбирате ли, в момента проучвам връзката между ключицата и костите на ръката и…

— Моля ви!

Смъртта се загърна плътно в мантията и се извърна настрана, а върху белия череп се разля лека руменина.

— О, по дяволите! — извика Еймър и лицето му стана огненочервено. — Когато ме погълнат изследванията ми, госпожо, забравям всичко, включително и доброто възпитание. Моля ви да ми простите.

— Добре, добре. — Смъртта отново се обърна към него. — Никой не е безгрешен. Но ако наистина се чувствате виновен, майстор Еймър, можете да го докажете, като ми налеете още малко пелин.

— Разбира се, веднага. — Еймър пак напълни чашата й. — Все пак сигурна ли сте, че няма да седнете?

— Не, благодаря. Но може би вие трябва да седнете. Боя се, че ви нося не особено приятни новини.

— О! — Еймър хлътна в креслото, в което предишния ден бе седяла Самона. — Неприятни новини? Какво ли може да е?

— Така — изкашля се Смъртта и закрачи напред-назад пред огнището със сключени на гърба костеливи ръце. — Така. Боя се, че това би ви се сторило проява на неблагодарност от моя страна, като се има предвид вашето гостоприемство, но… все пак дългът си е дълг и… Вие, майстор Еймър, с положителност знаете, че никой не е вечен.

— Да — каза Еймър и се усмихна с дежурната празна усмивка.

— Ами… това е положението — с леко раздразнение продължи Смъртта. — Всички трябва да умрем в даден момент и… искам да кажа… По дяволите, Еймър, сега е твой ред.

В продължение на минута Еймър не каза нищо.

— Разбирам — пророни накрая той.

— Господарю! Какво ще правим! — занарежда Уилоу.

— Май скоро ще получиш свободата си, Уилоу — каза бавно Еймър.

— Не я искам, не я искам! Не и на тази цена! — Хайде… съжалявам, приятел — обади се дрезгаво Смъртта, — което е писано, трябва да стане.

— Да, добре, добре. — Еймър гледаше втренчено огъня. — Но… не е ли малко странно?

— Кое?

— Самона. Не знам защо, но си мисля само за едно — поне веднъж да бях я целунал без моето защитно хапче. Така и не го направих никога — обърна се той и смръщено погледна Смъртта. — И защо изобщо ми хрумна това?

Една сълза се търкулна от крайчеца на очната й кухина по твърдата бяла скула.

— Хайде, хайде, да свършваме по-бързо! Дай ръка.

Еймър не обърна внимание на протегнатите костеливи пръсти и зашари безцелно с поглед из стаята.

— Но аз имам да свърша още толкова много неща…

— Същото каза и Цезар, когато отидох да го взема, същото каза и Петър, и Карл Велики. Хайде, престани да се самоизмъчваш!

Погледът на Еймър падна върху костиците, които бе дялкал предишния ден. Изражението му постепенно се успокои и той внимателно сложи купчинката кокали в скута си. Взе от масата една макара с тънка жица и започна да нанизва миниатюрния скелет.

— Разрешете ми да свърша само това — помоли той. — Само да го завърша и тръгвам.

— Добре, но побързай — прибра ръката си Смъртта и в тона й се усети нотка на облекчение.

Отново закрачи из стаята.

— Ако беше достатъчно разумен да не си цапаш ръцете с разни магии, всичко това нямаше да се налага.

— Защо, какво им е на магиите? — постави ключицата на мястото й Еймър.

— Работата не е в магиите. Момчетата горе ги смущава начинът, по който си ги осигурявате.

Еймър вдигна глава. Смъртта се обърна към него и вдигна поучително пръст.

— Би могъл поне да проявиш здрав разум и да обезопасиш вратата си! Твоят учител би ти предоставил каквито си поискаш заклинания с единствената цел да остана пред вратата ти!

Еймър се усмихна тъжно и поклати глава.

— Аз нямам учител.

— Това е абсолютно лекомислие и нехайство! Ако ти… Какво каза?

— Нямам учител.

— Наистина ли? Надявам се, че не си магьосник?

— Правилно, не съм.

Еймър свърза таза с гръбнака.

— О! Тогава как правиш магиите си?

— Мисля, че така съм се родил. Все повече се убеждавам, че човек, който може да си служи с магия, е заченат с този талант. Или го имаш, или не — но само заложбите не са достатъчни, трябва да се научиш да ги използваш — увличаше се постепенно той. — Това е всичко, което тукашните вещици и магьосници получават от договора си с дявола — обучение. Но много от тях не притежават енергията за това. Сатаната и по-старите вещици просто ги заблуждават, че могат да се занимават с магьосничество. През последните години научих, че на Изток живеят свети мъже, които могат да правят чудеса, но това не е главна цел на заниманията им — те обучават хората, които истински желаят да усъвършенстват своя духовен живот. Така че те придобиват уменията си чрез духовно извисяване, а не като осъждат душите си на вечни мъки в задгробния живот. Но когато започнах да се занимавам с това, не знаех нищо за тях.

— В такъв случай как намери учител?

— Сам се научих. — Еймър свърза бедрената кост. — Чрез изследвания и упорит размисъл. Експериментирах, докато открия правилата, на които е подчинен светът. Сам отвоювам знанията си, госпожо. А не прося.

— Правила ли? — прекъсна го Смъртта. — Какви правила?

— О, те могат да бъдат най-различни — например принципът на еквивалентността: за всеки постигнат резултат се заплаща по един или друг начин. Или принципът на сходството, който ми позволява да постигна някакво въздействие — например да премахна брадавица, — като извърша същото върху модел на конкретния човек, насочвайки правилно мисълта си. Това всъщност е само приложение на един по-общ принцип — нещо като правило на знаците: „Знакът е и самото нещо, което означава“ — по някакъв метафизичен начин, който още не съм открил. Имам основания да мисля, че има други светове, други вселени, където правилата на магията са неприложими — тоест знаците не са самите неща.

— Фантасмагории — отсече Смъртта.

— За нас може би. Но и ние вероятно сме същото за тях. В свят, в който един алхимик може да разговаря със Смъртта, законите на магичното действат безупречно.

— Значи ти не си продал душата си? — изпитателно го погледна Смъртта.

— Не, разбира се — отвърна Еймър. — Invictus.

Потънала в размисъл, Смъртта дълго време измерваше с крачки пространството пред огнището. Еймър прикрепваше последната фаланга, когато черепът проговори отново.

— Може и да е вярно. Но тази история съм я чувала вече много пъти и почти винаги се оказва лъжа. Боя се, че въпреки всичко ще се наложи да дойдеш с мен.

— Може би не трябваше да съм толкова гостоприемен — унило се усмихна Еймър. — Вероятно бихте били по-склонни да ми повярвате.

Направи примка от жицата, привърза я за крачето на скелета и остави всичко на масата.

— Може би — отвърна Смъртта, — макар да съм неподкупна — имунизирана съм срещу рушвети. Стига приказки, играчката ти е готова. Времето ти свърши.

— Не съвсем — каза Еймър и уви другия край на жицата около крака на масата.

Извади от джоба си шишенце с прах и поръси с него модела.

— Милиохим слох Яхим — измърмори той.

— Какво?

— Милиохим слох Яхим — повтори услужливо Еймър.

— Какво значи това?

— Ами доколкото мога да бъда сигурен — отговори той, — това значи, че не можеш да помръднеш от мястото си.

— Не знам как очакваш да ти повярвам, че не си магьосник, като не преставаш да материализираш всичките тези питиета.

— Всъщност аз не ги материализирам — щракна с пръсти алхимикът и на масата се появи плоска бутилка абсент. — Аз ги транспортирам. Един търговец на спиртни напитки в Бостън непрекъснато открива, че от запасите му липсват все нови и нови бутилки.

— Крадец! — обвини го Смъртта.

— Няма такова нещо. На мястото на всяка липсваща бутилка той намира злато. Да си забелязала, че всеки път поставям на масата къс самородно злато, преди да транспортирам поредната бутилка?

— И то изчезва — изгледа го строго Смъртта. — Тъкмо това се чудех.

— Масата на бутилката трябва да бъде заместена с равностойна маса — обясни Еймър. — Предполагам, че бих могъл да използвам и камъни, но със злато е по-честно. Надявам се, че печели доста добре от тази сделка.

— И аз така мисля. Но откъде намираш златото?

— Копая го — след като го открия, разбира се.

— А как се научи да го откриваш? — настояваше Смъртта.

— Стана от само себе си. Бях съвсем малък, когато забелязах, че лесковите клончета потрепват, когато ги държа — сигурно съм бил на три годинки.

— И все още искаш да повярвам, че твоята енергия няма нищо общо със свръхестествените сили?

— В такъв случай как пък аз да повярвам, че си свръхестествена, след като се наливаш толкова много? — върна си той.

— Ами! Само няколко чашки.

— Ъхъ! — изфъфли огънчето. — Аз ги броя!

— И пиеш освен това — каза му Смъртта и пак се обърна към Еймър: — Затова ли отливаш в стъкленицата?

— Дори едно огънче има нужда от гориво…

— Петата си чаша изпразни преди три часа — леко завалено каза Уилоу. — Оттогава си обърнала шест чаши шартръоз, четири коняка и четири абсента — сега започваш петия.

— Уилоу, ти си сбъркала призванието си — заключи Смъртта. — От теб би станал отличен гризач на съвести.

— На всичко отгоре изобщо не те хваща — измърмори алхимикът на Смъртта.

— Естествено, че не.

— Вероятно искаш да кажеш: „Свръхестествено, че не“?

— Казах, каквото казах — остави чашата си Смъртта. — Нима би било нормално самата Смърт да се спиртоса?

— А нормално ли е да се любителка на изискани напитки?

— Разбира се, след като не ми действат. Всъщност аз имам определен афинитет към спирта. Хайде, стига, майстор Еймър, налей още чашка абсент, защото има голяма опасност да го ударим на философски теми.

— О, Господи! На всяка цена трябва да избегнем това — напълни отново чашата й Еймър.

Бледата гостенка гаврътна питието и се отпусна в креслото с доволна въздишка.

— Знаеш ли, майстор Еймър, започваш все повече да ми харесваш.

— Не се учудвам.

Смъртта го изгледа изпитателно.

— Магьоснико — в гласа й прозвучаха заплашителни нотки, — да не си правил още заклинания по мой адрес?

— О, не! Нищо подобно — оправда се Еймър. — Просто абсентът прави сърцето по-любвеобилно.

— Все едно не съм го чула, но при условие че отново ми напълниш чашата. Този път пелин.

— Опитай с малко хвойнов джин — наля й той в чашата.

— Забелязвам, че и теб не те хваща.

— Гош-шподар’т е иш-шпил шамо две глътки бренди — запелтечи Уилоу.

— Не ми понася — призна той, добави пелин в чашата и й я подаде.

Смъртта отпи.

— Не е лошо — и отпи още веднъж. — Всъщност е великолепно. Твоя ли е рецептата, майстор Еймър?

— Да — отвърна поласкан той.

— Как го нарече?

— Кръстих го на името на светеца, чийто празник бе денят, когато го пробвах за първи път.

— И кой е той?

— Свети Мартин.

— Сигурно е чудесно — каза плътен дрезгав глас. — Може ли да опитам?

— Да, разбира се.

Еймър наля от пелина, без много-много да се чуди чий беше този глас.

Обърна се и видя поразително дебел мъж с огромна черна наметка и островърха шапка с широка периферия и потъмняла месингова тока. Лицето му бе някак хлътнало и това му придаваше печалния израз на копой, контрастиращ с налудничавата гримаса на широко ухилената уста.

— Еймър — каза друг, този път женски глас, — мога ли да те представя на майстор Могард, Главен магьосник на Нова Англия и вицепремиер на Световното братство на магьосниците?

До него стоеше Самона и го гледаше победоносно.

— Кой е там? — запита Смъртта. Тя седеше с лице към огъня във високото кресло и не виждаше Самона и магьосника, които стояха зад него.

— Самона и един… ъ-ъ… приятел — хвърли поглед към нея Еймър. — По всяка вероятност те…

Но не продължи, забелязал в дъното на очните й кухини проблясъците на преизподнята.

— Майстор Могард — каза Самона, — това е Еймър, за когото съм ви говорила.

Могард се заклати към него и му подаде късата си, космата лапа.

— Очарован — изграчи той.

— Радвам се да го чуя — надигна се Еймър, за да поеме разядения от киселини израстък.

— Не, не — поправи го Могард. — Не аз. Вие сте очарованият — или ще бъдете след малко.

— Сериозно? — Еймър издърпа ръката си от лепкавата му длан.

Добави хвойнов джин в чашата с пелин и я тикна в ръката на Могард.

— Ще пиеш ли нещо, Самона?

— Мисля, че да — отвърна тя.

— Малко сладко вино?

— Чудесно.

Могард се заклатушка из стаята — оглеждаше апаратурата, прелистваше бележниците и се взираше в праховете. Върна се обратно при тях точно когато Еймър подаваше чашата на Самона.

— Отлично, отлично. Имате превъзходна лаборатория, майстор Еймър.

— Благодаря — прие с поклон комплимента Еймър. Могард посегна към лавицата и разлисти друг бележник.

— Да, наистина! Натрупали сте поразително много знания, майстор Еймър. — И след малко добави замислено: — Дори прекалено много.

— О? — изненада се Еймър. — Мога ли да запитам точно как би трябвало да тълкувам подобно твърдение?

Могард въздъхна — или по-точно изхриптя — и върна бележника на мястото му.

— Ако не греша, вие не сте член на Братството, майстор Еймър?

— Братството ли?

— Това ще рече, че сте събирали знанията си без помощта на някое… м-м… същество?

— Разбира се. Всичко е плод на собствените ми усилия — не без гордост отвърна Еймър.

— А! Тъкмо от това се боях. Сигурен съм, майстор Еймър, че разбирате затрудненото ни положение. Ние не можем да разрешим на един… м-м… непосветен да практикува.

Погледът на Еймър застина.

— Не знам да имате някакви пълномощия в това отношение.

— Формално може би сте прав — озъби се Могард в усмивка. — Но разполагаме с възможности за въздействие върху хора, които не са съгласни с нас. Положително сте разбрали, че прогонването ви от Салем не беше чисто спонтанен акт.

— Естествено, благопристойните граждани не си измислиха сами, че съм магьосник — намръщи се Еймър. — Известно ми е, че Самона им го е подхвърлила…

— Но вие с положителност сте се досетили, че една жена, тъй млада и с тъй слабо влияние, не би могла да организира такова мощно брожение — пристъпи към него Могард. — Естествено, тя получи сериозна подкрепа от някои изключително влиятелни граждани, изключително влиятелни.

— Като… Гуди Коистър и Секстън Кериър ли?

— И от тях, да — закима енергично Могард. — И от други някои — все състоятелни граждани.

— И все членове на вашето дружество.

— Не моето, не. Моето дружество е другаде. Но на салемското дружество — да. Всъщност ние предпочитахме краят да е фатален…

Самона го погледна изумена.

— … така че проблемът, който представлявате, да получи окончателното си разрешение — но за нещастие вие се оказахте по-хитър от тълпата.

— Акцията беше лошо замислена — смръщи вежди Еймър. — И всичко ще ви се върне — рано или късно.

— О, мисля, че ни подценявате — както и ние ви подценихме. Да, знанията и уменията, които демонстрирате, правят от вас много голям проблем.

— Е, благодаря все пак!

— Но ви уверявам, че те са и голяма заплаха — поради което се налага да ви обезвредим.

— Мога ли да попитам как възнамерявате да го направите? — усмихна се бавно Еймър.

Могард сгърчи замислено издутите си устни.

— Малко е необичайно, но човек с вашите способности заслужава по-голямо внимание.

Което значеше, помисли си Еймър, че Могард ще се опита да го принуди да се откаже да служи на Бога и на доброто и да стане член на дружеството.

— Майстор Еймър — ухили се пак Могард, — вашите умения се основават на познаването на известни закони, които сте открили чрез своите проучвания, прав ли съм?

— Напълно.

— Тогава сте наясно какви ще са последиците, ако тези закони временно престанат да действат в дадено пространство, където се намирате вие и което винаги е около вас, където и да отидете.

Еймър престана да се усмихва.

— А притежавате ли способността да го направите?

— Да, моят, м-м-м… старши е уредил всичко.

— И няма да се поколебаете да се възползвате от това?

— Разбира се, че не — ухили се още по-широко Могард. — Освен ако не решите да кандидатствате за членство в Братството.

— Разбирам — каза спокойно Еймър, но лицето му пребледня. — И ако не го сторя, ще ме лишите от силата ми, като блокирате всички естествени и свръхестествени закони в непосредственото ми обкръжение.

— Правилно сте разбрали.

— Силите, които поддържат най-фините връзки в материята, ще се разпаднат — и всичко около мен ще се превърне в прах.

— Толкова ситен, че ще бъде невидим.

— Включително и храната.

— А-а, виждам, че сте схванали главното — закиска се Могард.

— Накратко: ако откажа да продам душата си, ще умра от бавна гладна смърт.

— С положителност! Удивителна схватливост, господине! Наистина ви се възхищавам.

— Да умре от глад! — извърна се рязко към магьосника Самона с побеляло лице и треперещи устни. — Не, Могард! Ти каза, че само ще отнемеш силата му!

— Вярно е, скъпа, но не знаех, че е натрупал толкова много мъдрост.

— Няма да ти разреша да му причиниш зло!

Очите му проблеснаха и той се заклатушка към нея с хипнотизиращ поглед.

— О, само се опитай да ми попречиш, миличка! — изръмжа Могард. — В такъв случай ще се наложи да вземем дисциплинарни мерки по мой избор.

Самона се дръпна погнусена и разтреперана, но кикотещият се Могард се приближи още по-плътно към нея.

— Остави я на мира! — викна Еймър, размахвайки ръжена.

Могард се завъртя и се заклати към Еймър, а кикотът му ставаше все по-истеричен.

— Значи и ти искаш да изпробваш силите ми?

Костелива ръка сграбчи Еймър за китката. Той погледна надолу и видя проблясващите очни кухини на Смъртта.

— Освободи ме! — прошепна гневно тя. — Освободи ме и ще те отърва от него завинаги!

Еймър погледна към Самона, която се бе притиснала до стената бледа и разтреперана. Бавно поклати глава.

— Не ставай глупак! — изсъска Смъртта и добави презрително: — Не се притеснявай, тези двамата ме убедиха, че не си никакъв магьосник.

Еймър пак поклати глава.

— Но защо?

Гласът й бе прегракнал от ярост, но видя, че Еймър е вторачил поглед във вещицата, а не в магьосника. Отпусна се в креслото и изгледа сърдито алхимика.

— Сега разбирам — каза горчиво Смъртта. — Ето така стават безсилни мъжете. Имах по-добро мнение за теб, Еймър.

— Хайде, господине! — изграчи Могард. — Ще сложите ли името си в нашата книга? Или предпочитате да умрете?

Твърда непоколебимост облада Еймър. Той се изправи в цял ръст и погледна магьосника с каменно лице.

— Никога не съм правил сделки с дявола, майстор Могард, и нямам намерение да го правя и сега — дори с цената на живота си.

— Както искаш — изкикоти се Могард с глас, който напомняше пращенето на съчки в огъня.

Магьосникът протегна ръка, изрече някаква многосрична дума, състояща се предимно от съгласни и Еймър видя предметите около него да се разпадат заедно с естествените и свръхестествените закони. За секунди всичко се превърна на прах.

Включително и миниатюрният скелет, жицата, масата — а заедно с тях и заклинанието, което държеше Смъртта подвластна.

Тя светкавично се изправи и костеливата й ръка се сключи около шията на Могард. Магьосникът се извърна, надникна в пламтящите очни кухини и преди да осъзнае ужаса от гледката, тялото му се сгърчи.

— Виждаш какво прави малодушието, Еймър — каза Смъртта. — Ако ме беше освободил, когато те помолих, можех да пощадя твоята вещица заради теб. Но сега ще дойде с мен.

И пристъпи към Самона.

— Почакай! — извика Еймър. — Дай й още една възможност. Не можеш ли да я пощадиш, ако се откаже от магьосничеството?

Смъртта се спря и впи блестящия си поглед в Самона.

— Абсентът беше отличен. За последен път ще бъда милостива.

Еймър въздъхна облекчено.

— Хайде, дяволице! — подкани я Смъртта. — Какво избираш? Живота или проклятието?

Самона изгледа Смъртта, след това и Еймър, отдръпна се от стената и разкърши гръб.

— Май нямам голям избор, а? — Тя хвърли изпълнен с омраза поглед към Еймър. — Добре, отричам се от мрака.

— Това е достатъчно!

Смъртта закрачи към вратата, влачейки Могард като парцалена кукла. Сложи ръка на резето и се обърна към Еймър:

— Сбогом, алхимико. Успя да спечелиш вещицата си. Но ти пожелавам късмет, защото направи лоша сделка.

След което блъсна вратата и с две огромни крачки изчезна в бурната нощ. Стаята възвърна предишния си облик, но само за секунда. Вятърът нададе радостен крясък и се втурна вътре.

Обиколи всяко ъгълче, обърна мебелите, строши стъкларията и победоносно захвърли бележниците в огъня. Накрая раздуха пламъците, пищейки от удоволствие.

Еймър успя да се добере до вратата и я затръшна. Вятърът изстена яростно, когато тя го заклещи, и изригна най-изтънчените проклятия, докато алхимикът поставяше резето.

Еймър се облегна на вратата и си пое дъх. И готов да я разкъса, усмихнат погледна Самона. Но усмивката му мигновено се стопи, защото вятърът бе отметнал черните й коси и върху него се стовари цялата мощ на женствеността й.

Самона сви вежди озадачена — никога досега не я бе гледал така.

— К’во става? — попита Уилоу.

— Защитното ми хапче — задъхваше се Еймър. — Действието му премина преди час!

И в този момент Самона си даде сметка за своето превъзходство. Пристъпи решително към него с усмивка на уста и победоносно грейнали очи и алчно прилепи устни към неговите в дълбока целувка.

Нека оставим в ръцете й нашия приятел Еймър, най-после окончателно и непоправимо омагьосан.

Мерседес Лаки

Панаирът на свирачите

Целият свят се стича на панаира в Иткар.

Поне така се говореше — и Рюн си мислеше същото, докато крачеше по Главния търговски път, минаващ през прохода Галзар близо до нейния дом. Не вървеше по прашното, претъпкано платно; там в навалицата можеше да я стъпче животно или да я прегази каруца. Заедно с останалите пешеходци се движеше по тревата край пътя. Тя също бе покрита с прахоляк — всички странници, поели към панаира, отдавна бяха стъпкали тревицата, — но там поне човек можеше да избегне опасността да го настъпи някое копито.

Вече виждаше в далечината вратите на панаира и стража, застанал отстрани. Сега беше моментът да се измъкне от тълпата, за да отпочинат каталясалите й крака и да обмисли по-нататъшните си действия, преди да стъпи на територията на панаира.

Разбута с лакти хората около себе си, някои запротестираха и започнаха да я блъскат, отдалечи се от пътя, намери удобно място с хубав изглед към панаира и камък, на който да седне. Слънцето прежуряше и тя усещаше лъчите му през меката кожена шапка. Отпусна се върху камъка и започна да разтрива уморените си ходила, докато внимателно оглеждаше панаира.

Гледката беше доста впечатляваща. Панаирът бе много по-голям, отколкото очакваше. Очевидно зад солидната ограда не даваха нищо безплатно и малкото монети, които й бяха останали, щяха дай стигнат само за храна по време на тридневните изпити за постъпване в Гилдията на бардовете. След това…

Е, след това щеше да стане чирак и прехраната и подслонът щяха да бъдат грижа на бъдещия й майстор. Ако не…

Тя отхвърли мисълта за възможен провал на изпитите. Тя не можеше… Трите положително нямаше да го допуснат. Толкова много бе направила дотук.

Първо трябваше да свали праха от себе си и да пренощува някъде, без да плаща. Имаше чувството, че прахът бе проникнал във всяка пора и я бе маскирал от глава до пети в сивокафяв цвят, напластявайки се включително и по тъмнокестенявата й коса. Сякаш бе полепнал дори по очите й.

Спусна се към реката. На едното рамо се поклащаше лютнята, а на другото — вързопът с багажа. Близо до доковете водата бе кална и размътена. Имаше голямо движение, за да се изкъпе, а и твърде много пристанищни плъхове, за да остави нещата си на земята. Тръгна срещу течението, шумът от панаира постепенно затихна зад нея. Прекоси канала и потърси страничен бързей. Тук брегът бе по-пуст и обрасъл. Най-после откри малко заливче. Мястото бе закътано, клоните на дърветата се спускаха като плътна завеса във водата, нямаше много растителност и разстоянието между стволовете беше достатъчно, за да завърже спалния си чувал. Имаше си всичко — място за спане, баня и вода за пиене, — а в едно дърво забеляза и хралупа, достатъчно широка, за да скрие чувала и останалите вещи, които не искаше да мъкне със себе си на панаира.

Изчака да се смрачи, преди да събере смелост да се потопи в реката, и докато смъкваше мръсотията от себе си, очите и ушите й бяха нащрек. Окъпана и освежена, тя се подвоуми дали да облече специалния тоалет, който си бе приготвила, или да го остави за по-нататък… Но мисълта пак да навлече просмуканите от пот и напластени с прах дрехи й се стори противна и я отхвърли.

Почувства се съвсем различно, когато облече новите дрехи. Дължеше се отчасти на материите — освен когато ги бе пробвала, сега за първи път обличаше коприна и кадифе. Нищо че дрешките бяха вехтички — купени на втора ръка от един амбулантен търговец и скроени от по-големи одеяния. Кадифеният брич не беше чак толкова изтъркан, лентите на ръкавите на ризата и бродерията прикриваха избелелите места, а жилетката изцяло покриваше петното на гърба. Шапката й, изтупана грижливо от праха и накичена с перата, отскубнати от опашките на няколко недоволни петли и тикнати под ширита, беше като нова. Ботушите поне наистина бяха нови и след като ги изчетка, изглеждаха съвсем прилично. Напъха останалите дрехи и спалния чувал във вързопа, скри го в хралупата и се почувства готова да се появи на панаира.

Стражът я огледа внимателно.

— Скитащ музикант? — попита подозрително той, загледан в лютнята и цигулката, които висяха в калъфите си на раменете й.

— Пристигам за изпитите, господине — поклати тя глава.

— А! — не скри задоволството си той. — Навреме идваш, момче. Изпитите започват утре. Шатрата на Гилдията е опъната точно до главния вход на храма, лесно ще я намериш.

Отегченият магьосник вратар не й обърна повече внимание. Рюн премълча, че не е момче, както бе решил стражът — и нейното намерение бе да я мислят за момче, докато траят изпитите. Никога не бе чувала Гилдията да приеме някое момиче, но доколкото бе успяла да се ориентира, в правилника и в устава нямаше никаква изрична забрана. Така че веднъж да я приемат, веднъж изпитите да минат успешно, веднага ще разкрие пола си, но дотогава предпочиташе да играе на сигурно.

Поблагодари на стража, но той вече беше насочил вниманието си към следващия пътник в редицата. Мина през вратата и влезе в панаира.

Най-силно впечатление й направиха силният шум и многото светлина; навсякъде по пътя й горяха факли; сергиите от двете й страни бяха осветени с фенери, свещи или с помощта на най-различни чудновати съоръжения. Тълпата и търговците се надвикваха с все сила. Дори на светлината на факлите се виждаше, че по сергиите са изложени третокачествени стоки: парцали втора употреба, месингови украшения, евтини имитации. Артистите я… озадачиха. Тя извърна очи от група танцьори. Не че бяха почти голи, но начинът, по който танцуваха, смути дори нея, а едно дете, отрасло в кръчма, е видяло доста неща в живота.

Стискаше здраво кесията и инструментите си, стараеше се да не обръща внимание на блъсканицата и остави потока от пешеходци да я влачи със себе си.

Постепенно навалицата се поразреди (но не и преди един-два пъти да усети нечия призрачна ръка да се опитва да грабне портмонето й и да се дръпва като опарена след това). Реши да се довери на обонянието си и потърси алеята с гостилниците и бирариите. Не беше яла от сутринта и стомахът й бе залепнал неприятно за гръбнака.

Знаеше, че гостилничарите идеално преценяваха клиентите по дрехите. Нейните не бяха достатъчно благонадеждни, за да й сервират, преди да плати, но и не изглеждаха чак толкова зле, че да я изритат още на входа. Настойчиво умоляваше стомаха си да бъде по-търпелив, докато обходи два пъти алеята, внимателно сравнявайки цените и количествата, и се настани в скромна палатка, където предлагаха пай от печено месо и тесто (и добре че не се запита от какви зверове беше месото, имайки предвид цената), плодов сок или мляко, както и вино и бира. Но най-хубавото беше, че можеше да седне до грубо скована дървена маса. Рюн взе своето парче месо и чашата сок (никакво вино или бира — дори и да имаше с какво да ги плати — да не си е изгубила ума, освен това имаше тайна за пазене и важно състезание на другата сутрин), намери свободна маса и започна да се храни, като в същото време наблюдаваше отминаващата тълпа. В пая имаше повече тесто, отколкото месо, но поне засищаше, беше добре опечен и пресен, а това никак не беше малко. Стана й весело, като забеляза, че тежките и груби глинени чаши бяха два вида. Едните, в които сервираха млякото и сока, бяха грозни и безформени (прекалено грозни, за да бъдат откраднати) и побираха толкова, колкото подсказваше външният им вид. Другите, за вино и бира, бяха също толкова грозни и изглеждаха по същия начин (само зеленият цвят имаше по-жабешки оттенък), но дъното им беше много по-дебело, което намаляваше вместимостта им поне с една трета.

— За изпитите ли си дошъл, момко? — запита спокоен глас до ухото й.

Рюн скочи, катурна чашата, но я хвана точно преди да се разплиска върху вехтите й дрешки. (Иначе как щеше да ги изчисти за утрешното състезание?) Не беше усетила никакъв шум, никакво движение, никакво трепване на пейката, но до нея седеше някакъв мъж.

Беше на средна възраст, с вече сивееща червеникава коса, усмихнати бръчици около устата и сивозелени очи на откритото триъгълно лице. Това нищо не значеше. Познаваше не един и двама истински разбойници с не по-малко дружелюбни и открити лица. Беше облечен като нея: кожен вместо кадифен брич, хубаво ленено платно вместо износена коприна, кожена шапка и жилетка като нейните, същите ленти на ръкавите на ризата — и стърчащия иззад гърба му гриф на лютнята. Музикант?

От Гилдията? Рюн огледа още веднъж лентите на ръкавите му и остана разочарована. Синьо, червено и зелено, а не пурпурът и среброто на музикант от Гилдията, нито пък пурпурът и златото на бард. Беше обикновен певец, прост уличен музикант. Все пак я бе заговорил вежливо, а Трите знаеха, че не всеки, надарен с музикални дарби, притежава умението или таланта да премине успешно изпитите…

— Да, господине — отговори учтиво тя. — И се надявам да успея. Мисля, че имам талант, а и други са го казвали.

Той я изгледа продължително и тя изпита тревожното чувство, че момчешките й преструвки изобщо не го заблуждават.

— Добре, добре — каза той, — доста народ преди теб си е мислел същото и се е провалял.

— Може би — тя го погледна предизвикателно право в очите, — но се обзалагам, че нито един от тях не е свирил пред призрак убиец и не само се е спасил благодарение на способностите си, но е бил и възнаграден от същия този призрак заради доставеното му удоволствие!

— Нима? — само леко повдигна вежди той, но изглеждаше твърде заинтригуван. — И положително си написал песен, нали?

— Как иначе! С нея ще се явя на третото прослушване.

— Ами тогава… — Той не каза нищо повече, но неизреченото му предложение накара Рюн да свали калъфа с цигулката, да извади инструмента и да го настрои без повече подкани.

— Цигулката е първият ми инструмент — започна да се извинява тя, — но понеже песента е за цигулка…

— Никога не се оправдавай заради песен, детко — поучително я прекъсна той. — Остави я сама да говори. Давай да чуем тази призрачна история.

Не беше лесно да пееш и едновременно да свириш на цигулка, но преди известно време Рюн бе овладяла майсторлъка. Затвори очи за момент, колкото да си припомни промените, които бе направила в стиховете — за да не издадат пола й, — и започна:

Седя си на скалата и проклинам езика калпав за хвалба

и глупавата гордост, че се осмелявам,

забравил страх и разум, да се закълна

с цигулката си Призрака от гробището да позабавлявам.

О, да, това си беше абсолютно глупава постъпка — да позволи на тези идиоти, постоянните клиенти на кръчмата, където работеше майка й, да я накарат да се хвали, че нямало човек, жив или мъртъв, когото да не може да измами с цигулката си. Прекалено много бира, Рюн, и нито капка здрав разум. А също и прекалено болезнена гордост, за да им позволи да сипват сол в раната й, че е копеле на кръчмарската слугиня.

Сега е полунощ и в тишина потънал е и гробът пуст.

Внезапен вятър мойта кръв смразява и разлюлява

клоните във цвят.

Неподходящо съчетание на думи, но трябваше да ги промени — този беше един от издайническите стихове.

А срещу мене се възправя сякаш забулена

самата Смърт.

И ето, чувам глас: „Е, момко, май трябва да напуснеш

този свят.“

Света Троице, наистина беше зловещо: студено, старо и абсолютно безсърдечно. Смърдеше на смърт и на гроб и я бе разтърсило до мозъка на костите. Накара цигулката да изрази онова, което думите никога не биха могли, и усети, че единственият й слушател потръпна.

Следващият куплет описваше отговора на Рюн към призрака и цигулката зави от страх и непоколебимост и други невиждани на този свят неща. После идваше описание на кошмарното й среднощно изпитание и цигулката се олюля от умората, която бе изпитала, след като бе свирила цяла нощ. След това мелодията се надигна триумфално заедно с изгрева, тъй като зловещото създание не само не бе я убило на място, но музиката й го бе сгряла. Публиката й се бе увеличила, но тя долавяше съвсем смътно този факт.

Но ето че зората ме огрява и виждам слънцето

да се показва,

и светлината погва студената и страшна нощ обратно.

Аз гледам онемял от изненада —

на мястото на онзи призрак грозен блести

купчинка злато!

Цигулката се изсмя над изиграната смърт, изплези се на всички призраци и се възрадва на откритието, че дори мъртвите могат да се възхитят на смелостта и таланта и да ги възнаградят.

Рюн свърши, отметна запотените си кестеняви кичури и огледа с изненада аплодиращите я клиенти на гостилницата. Изненадата й прерасна в изумление, когато започнаха да подхвърлят монети в отворения калъф на цигулката, а съдържателката й донесе пълна кана със сок и втори пай.

— Исках да ти сипя винце, приятел, но майстор Талейсен ми рече, че утре си на изпити и трябва да си с бистра главица — пошушна й тя и забърза обратно към тезгяха.

— Но аз нямах намерение…

— Сигурен съм, че не ти е за първи път да си изкараш вечерята със свирня, а, детко? — гледаше я с дяволита усмивчица музикантът.

— Е, да, но…

— Така че прибери заслужената награда и недей да спориш с тези, които могат да си позволят да ти хвърлят някоя и друга парица, когато усетят дарбата. Няма грешка, детенце, имаш я. Сядай и яж, само кожа и кости си. Добро ти е парчето.

— Е — изчерви се тя, — малко попрекалих накрая. Не беше злато, а сребро. Но сребро не се римува. Точно благодарение на него съм тук — купих си втори инструмент, платих за уроците, имах за храна. Иначе щях да съм най-много кръчмарски музикант…

— От учтивост не казваш „като теб“, нали? — Усмивката му бързо изчезна. — Има и по-лоши неща, детко, от това да си свободен музикант. Не се съмнявам, че дарбата ще ти помогне да изкараш изпитите — но не съм сигурен, че Гилдията е това, което очакваш.

Рюн упорито поклати глава, учудена защо разказва всичко това на непознатия и защо иска той на всяка цена да я похвали.

— Само музикант от Гилдията може да заслужи място в свитата на някой благородник. Само бард може да застане пред кралските особи. Съжалявам, че ви противореча, господине, но много добре знам какво е да скитосваш и да пееш пред хора, които при следващата глътка забравят какво са чули, и да не знаеш кога пак ще се нахраниш. Без Гилдията никога не бих могъл да се надявам на спокоен живот, а без нейното покровителство никой няма да чуе песните ми.

— Пожелавам ти никога да не се разкаеш, че постъпваш така, детко — въздъхна той. — Но ако решиш или ако някога ти потрябва помощ… само попитай за Талейсен. Оставам твой приятел.

С тези изненадващи думи той се надигна безшумно като излитаща птица и се измъкна от палатката. В мига преди да го изгуби от погледа си в навалицата, Рюн го видя да придърпва лютнята на гърдите си и да подхваща песен. Успя да чуе и началото на някаква любовна история. Кристална и пленителна, мелодията бликна от гърлото му, преди тълпата да го погълне и крясъците да удавят музиката.

На другата сутрин Рюн нетърпеливо чакаше пред шатрата на гилдията, но така и никой не появи, за да запише името й. Както й бе казал стражът, трудно бе да я объркаш: цялата в пурпур, обкичена със знамена със сребърни и златисти ленти. Доста… прекалено, помисли тя, почти безвкусно. Не след дълго към нея се присъединиха още трима юноши, единият — наконтен и със самочувствие, а другите двама непрекъснато се потяха от притеснение. Пристигаха още и още и когато броят им достигна трийсетина души, старият, неприветлив писар най-после отметна завеската и ги пусна един по един вътре. Върху робата му от прашно кафяво кадифе не се виждаха цветовете на гилдията: явно бе надничар.

Седна, започна да подостря перото си и Рюн за малко щеше да се разкрещи от нетърпение, когато той вдигна очи, изгледа я от глава до пети и я запита за името.

— Рюн, дете на Листа Джезарил, ханджийка.

Това звучеше малко по-добре от действителната длъжност на майка й — слугиня.

— Откъде?

— Картар, на североизток — до прохода Галзар.

— Основен инструмент?

— Цигулка.

— Втори?

— Лютня.

Той повдигна вежди. Обичайният ред беше лютня — основен, цигулка — втори. Поначало много рядко се явяваха с цигулка дори като втори инструмент.

— И ще представиш…

— Първия ден: основен инструмент, „Елегия за девицата Есме“. Втория ден: втори инструмент, „Неблагодарната любовница“. Третия ден: авторска песен, „Призракът от Хълма на черепите“. — Прозвуча й ужасно, но едва ли можеше да използва оригиналното заглавие „Цигуларката“. — Със съпровод на първия инструмент, цигулка.

— Заеми мястото си.

Седна на дървената пейка без облегалка и се опита да запази спокойствие. Пред нея се издигаше подиумът, на който щяха да се представят. От двете му страни имаше дървени пейки без облегалки като тази, на която тя беше седнала, за кандидатите за гилдията. Зад подиума беше дъното на шатрата, а от четвъртата му страна бяха подредени тапицираните с мек плат кресла за журито. Независимо че бе записана първа, Рюн знаеше, че други щяха да получат предпочитаните първи номера: момчетата, чиито бащи бяха членове на гилдията или имаха пари за рушвет. Все пак нямаше да чака много дълго — бе станала с изгрева на слънцето и си бе осигурила поне това предимство.

Преди обяд дойде и нейният ред. „Елегията“ бе много подходяща за цигулка, думите бяха простички и малко на брой, а напомнящата ридание мелодия й предоставяше голяма свобода за импровизации. Седнали тържествено със своите пурпурни туники и роби, бели копринени ризи, украсени със златни или сребърни ленти според ранга им на музиканти или бардове, членовете на журито вдъхваха страхопочитание. Лицата им бяха почти еднакви, добре охранени и с високо мнение за собствената си значимост, което се четеше в очите им. Забеляза, че те от време на време си записват нещо, и й се стори, че им направи впечатление. Още по-насърчително бе това, че някои от момчетата, на които предстоеше да се качат, изглеждаха доста притеснени, когато тя свърши.

Прибра цигулката и бързо изскочи навън. Намери едно ъгълче до стената на храма и се отпусна, тъй като възбудата, която я крепеше до този момент, бе отминала и усети, че коленете й се огъват. Изминаха няколко дълги минути, преди отново да се изправи и ръцете й да престанат да треперят. Чак тогава се сети, че не е яла от предишната вечер — и изпита вълчи глад. Преди представянето самата мисъл за храна й беше противна.

Благоразумието я отведе в същата гостилница. Плати закуската си с няколко от неочаквано припечелените предишната вечер монети. Тази сутрин палатката бе претъпкана и имаше късмет, че си намери малко място на една пейка. Хапна набързо и се вля в потока от хора, които обикаляха панира.

Един-два пъти й се стори, че мярна червената коса на Талейсен, но дори да бе той, изчезваше, докато тя си пробиеше път до мястото, където очакваше да го намери. Имаше и много други улични певци. Забеляза, че никой не страда от липса на внимание, и с тъга си спомни за купчинката монети, която бе изникнала пред очите й предишната вечер. Но сега беше редовно записан участник в изпитите и щеше да е нередно, а може би и против правилата, ако застане на някой ъгъл като тях.

Затова продължи да се разхожда, да слуша и да си отбелязва наум мотиви за бъдещи песни. На всяка крачка чуваше наоколо историйки, които бяха много подходящи. Достатъчно бе да зърне някоя натруфена в коприни дама, странно печална или трескаво оживена, или пък някой наконтен в кадифета благородник с хитри и лукави очички или самоуверен и надут и римите сами изникваха в ума й. До вечерта главата й се задръсти, а беше време и да разбере как гилдията бе класирала сутрешните кандидати.

Списъкът бе залепен на входа на шатрата, но Рюн не бе единствената, която се интересуваше от изхода на изпитите през първия ден. Отне й малко време, докато се промуши и погледне, но когато успя…

В името на Трите! Ето я там, „Рюн от Картар“ — трета.

Почти полетя към леговището си край реката.

Вторият ден беше по-тежък от първия. Кандидатите се явяваха в обратен ред по списъка от вчерашното класиране. Прекара почти целия ден на коравата пейка, стиснала грифа на лютнята с неспокойни пръсти. Изслушваше състезател след състезател и все повече се убеждаваше, че всеки от тях е много по-добър от нея на втория си инструмент. Все пак беше започнала да свири на лютня само преди година. Но пък нарочно си бе подбрала песен, която да покаже гласа й откъм най-добрата му светлина и да замаже впечатлението от недотам хубавото й свирене. А и на другите щеше да им е доста трудно да се мерят с нейния контраалт (много ловка имитация но момчешко сопрано), тъй като повечето бяха минали пубертета.

Най-после дойде и нейният ред. Потисна, колкото можа, безпокойството си, качи се на подиума и започна.

Лично тя смяташе, че песента е доста глупава. Защо, по дяволите, мъжът трябваше да се примирява с всичко, което тази дама му бе сторила, и то само заради една „целувка върху нейната хладна, спокойна ръка“, Рюн изобщо не можеше да проумее. Въпреки това използва в максимална степен актьорските си дарби и когато приключи, бе възнаградена с одобрителен шепот.

— Какъв глас! Рядко се среща такава чистота на тази възраст! — чу тя, докато прибираше инструмента си. — Ако премине успешно и третия ден, дали ще склони да стане кастрат, как мислите? Имам връзки поне с половин дузина дворци, които биха платили с чисто злато, за да го притежават.

Тя сподави усмивката си — представи си изненадата им, когато разберат, че не се налага да я скопяват, за да запази гласа си!

Забави се, за да чуе последния кандидат, и изчака отвън да закачат резултатите.

Едва не припадна, когато видя, че се е изкачила на второто място.

— Нали ти казах? — прошепна познат глас в ухото й. — Все още ли си сигурен, че точно това искаш?

Извърна се рязко и съгледа Талейсен зад себе си. Залезът озаряваше косата му и меките сенки по лицето му го подмладяваха.

— Сигурен съм — отвърна категорично тя. — Един от членовете на журито току-що каза, че знае половин дузина дворци, които биха платили със злато, за да притежават гласа ми.

— Да те купуват и продават като някаква овца? Що за живот е това? Затворен зад високи каменни стени и винаги под надзора на стражите — освен ако не пожелаеш да продадеш услугите си някъде другаде? За такъв живот ли мечтаеш?

— А да се влачиш по пътищата под проливния студен дъжд, обезумял от страх, че ще се разболееш и ще загубиш гласа си — може би завинаги? И докато пееш, червата ти да куркат толкова силно, че да заглушават песента? И да гледаш как някой идиот, който притежава половината от таланта ти, облечен в коприна и кадифе, се храни на масата на благородниците, докато ти се опитваш да забавляваш някакви скотове в кухнята с надеждата да ти подхвърлят остатъците от храната си и да те пуснат до огъня? Не, благодаря, ще опитам късмета си в гилдията. А и къде другаде бих могъл да се уча? Нямам повече сребро за инструменти и уроци.

— Има хора, които биха те учили само защото обичат да го правят… Уви, вече си взел решение. Както искаш, детко.

И той се обърна и с натъжени очи отново изчезна сред тълпата.

Пак трябваше да прекара почти целия ден върху коравата пейка, докато минат всички класирани след нея. Този път поне бе по-поносимо: беше съвсем очевидно, че повечето от момчетата — със съвсем малко изключения — не притежават композиторска дарба. Може би само петима, заедно с нея и с класирания на първото място, имаха шансове за трите свободни места за чираци на бардове. Другите бяха подходящи само за изпълнители на чужди песни.

Тя се изправи пред изпитателните погледи на членовете на журито и започна.

Когато свърши първия куплет, панически установи, че не я одобряват. Докато импровизираше, прехвърли наум цялата строфа, опитвайки се да отгатне коя беше причината за навъсените им лица.

И разбра: самохвалството. Бардовете от гилдията просто не приемаха самохвалството. И беше под достойнството им да реагират на насмешките на някой, който стои по-ниско от тях. О, света Троице…

Бързо стъкми един куплет за безразсъдството на младостта, за това, че ако беше по-зряла и мъдра, никога не би изпаднала в такова заплетено положение. Незабележимо въздъхна от облекчение, когато лицата им се поотпуснаха.

На последния припев всички поклащаха глави и се усмихваха, а един дори почукваше с пръст в такт с мелодията. Завърши изпълнението си с жест, достоен за истински майстор, и зачака, без да диша.

И те изръкопляскаха. Пренебрегнаха достойнството си й изръкопляскаха.

Представянето на последния участник ги разочарова.

Нито един от кандидатите не бе напускал шатрата от началото на този трети и последен изпит. Вместо със списък окончателните резултати щяха да бъде обявени устно и те изтръпнали очакваха да научат съдбата си. Някои от момчетата наобиколиха Рюн и усмихнати я поздравяваха за предполагаемото безспорно първо място. Всички утихнаха, когато председателят на журито се появи на подиума със списък в ръка.

— Първо място и първи чирак за бард — Рюн, син на Листа Джезарил от Картар…

— Извинете, господине — извика звънко Рюн, сияеща от щастие и неспособна да крие тайната си нито секунда повече, — но не син, а дъщеря.

Измина само секунда, в която успя да види обезумелите им от ярост лица, преди първата тояга да се стовари върху главата й.

Захвърлиха я почти в безсъзнание в прахта пред шатрата заедно с изпотрошените й инструменти. Минувачите дори не я поглеждаха, докато се опитваше да се изправи, и три пъти рухваше отново на земята. Дясната й ръка се люлееше безпомощно и болеше толкова силно, че положително бе счупена, но много по-силно я бе заболяло, когато трошаха цигулката й — това бе разкъсало сърцето й. Сега й се искаше само едно — да се добере до реката и да се хвърли в нея. Ако имаше малко късмет, щеше да се удави.

Но не можеше дори да се изправи.

— Кротко, момиче — силни ръце я подхванаха и я изправиха. — Бог ми е свидетел, не вярвах, че ще стигнат чак дотам, иначе не бих допуснал да ти се случи всичко това.

Извърна глава и се опита да види кои са тези хора, но от сълзите, причинени от физическата и от душевната болка, всичко се мержелееше пред очите й. Не можа да разпознае мъжа от лявата си страна, но човекът от дясната…

— Т-талейсен? — заекна тя.

— Нали ти казах, че ако се наложи, ще ти помогна? Мисля, че в момента е повече от необходимо…

— Т-те счупиха цигулката ми, Талейсен. И лютнята ми. Счупиха ги. И ръката ми…

— О, Рюн, момичето ми… — Този път се появиха сълзи в неговите очи, но едновременно с това той като че ли се смееше. — Ако някога съм се съмнявал, че притежаваш качествата на бард, ти току-що разпръсна окончателно тези съмнения. Първо цигулката, после лютнята — и чак накрая се сети за собствените си болки. Хайде, моето момиче, да вървим при хората, които могат да се грижат за съкровище като теб…

Залитаща в мрака, превита от болка, внимателно крепена и насочвана от двете страни, Рюн не можеше да прецени накъде и колко дълго се придвижваха. Все пак след неизвестно колко време се озова в някаква многоцветна шатра, осветена от десетки фенери и преградена със завески, които бяха закачени на жици, кръстосващи цялото обиталище. В момента всички завески бяха дръпнати и една разнолика тълпа от мъже и жени приветства нейното появяване с възгласи за добре дошла, които преминаха в ужасени възклицания от разкрилата се пред очите им гледка.

Набутаха я в набързо приготвено легло с меки вълнени одеяла и огромни пухени възглавници, едно облечено като циганка смугло момиче проми раните и ожулванията й с някаква пареща течност, след което един мъж със сива брада опипа ръката й, ощипа я един-два пъти и накрая, без да я предупреди, я опъна с все сила. Болката бе толкова силна, че Рюн почти припадна.

Когато погледът й отново се проясни, той стегнато бинтоваше ръката й с тънки дървени шини, а момичето я караше да изпие нещо, което миришеше на билки и вино.

Преди да успее да се уплаши, Талейсен отново се появи до нея като по заповед.

— Къде…

— Ти си при свободните бардове — истинските бардове, а не онези надути гадини от гилдията — изпревари въпроса й той. — Мило дете, предполагах, че тези високомерни мехури щяха най-много да те наругаят и да те изхвърлят с ритници по задните части. Ако можех дори за миг да допусна, че ще постъпят така с теб, щях да те отвлека и да те държа пияна, докато траят изпитите. Никога няма да си го простя. А сега си изпий лекарството.

— Но как… защо… кои сте вие? — успя да промълви между глътките Рюн.

— Може би е по-добре първо да ти обясним какви сме. Нали ще и кажеш, Ердрик?

— Ние сме свободните бардове — заговори мъжът със сивата брада, — както ти каза майстор Талейсен. Именно той ни събра, когато срещна такива като себе си, надарени с дарби и талант, но нежелаещи да приемат самовъзвеличаването и политиката на гилдията, безсмисленото и робуване на формата.

Отиваме там, където решим, и служим — или не служим — на този, на когото искаме, и пеем така, както на нас ни харесва, без да ни интересува дали ще обидим някого. Наблюдаваме много внимателно и младоци като теб, които имат дарбата и енергията да се противопоставят на гилдията. Наблюдаваме те вече цели три години.

— Но как?

— Първият бях аз — обади се нов глас и към нея се доближи висок като върлина младеж с коса, която влизаше в очите му. — Ти май не ме помниш, но аз те помня — чух те да свириш на цигулката в твоята кръчма, когато минавах през Картар, и пуснах приказката.

— Аз съм следващият.

Тя позна този човек, той и продаде лютнята — беше го помислила за пътуващ търговец на нови или употребявани инструменти. Най-неочаквано бе останал достатъчно дълго време, за да я научи да свири на лютня.

— Както виждаш, държим под око всички обещаващи момчета и момичета, които успеем да забележим, защото знаем, че рано или късно ще се явят на изпитите. Но те обикновено не са толкова упорити като теб — усмихна се Талейсен.

— Предпочитам да съм си нормален! — обади се върлинестият. — И на мен първия ден ми предложиха да си остана тъничко сопрано до края на живота си. Това ми беше достатъчно!

— На мравка биха обърнали повече внимание, отколкото на мен — засмя се смуглото момиче. — Пък и аз не се сетих да се направя на момче.

— Но… защо сте… заедно? — попита Рюн.

— За да си помагаме. Някоя и друга пара, когато си останал без работа, място, където можеш да се подслониш, когато си наскърбен или болен, някой, който да се грижи за теб, когато вече не си толкова млад — обясняваше й Ердрик. — И да научиш някого на нещо, а и сам да научиш нещо. Имаме повече почитатели от теб и даже от гилдията, предполагам. Не всички харесват превзетия стил на певците от гилдията — особено далеч от големите градове. Далеч от упадъка на дворците хората обичат своите жизнерадостни песни, здравословни като храната им.

— Но защо гилдията ви позволява безнаказано дай отнемате кандидатите? — Желанието й да разбере беше искрено и обяснимо.

— Бога ми, детко, та те не могат без нас! — засмя се Талейсен. — Независимо от твоето мнение между тях няма нито един истински, самобитен творец! Гуена, сърце мое, изпей й „Неблагодарната любовница“ — но твоята версия, истинската и оригиналната.

Смуглото момиче се ухили като лисичка с ослепително белите си зъби, грабна иззад себе си една китара и започна.

Е, мелодията беше същата, както и някои фрази. Но това изобщо не беше някаква леденостудена принцеса, която презрително измъчва своя рицар обожател с прелестите, които той така и не докосва до края; не, това беше една закачлива овчарка, която искаше да разбере докъде може да докара своя любовник пастир, пък и любовните й мъчения бяха съвсем поносими. А това, за което настояваше накрая пастирът, беше далеч повече от една „целувка върху хладната и спокойна ръка“. Откровено казано, финалът бе доста пиперлив!

— „Елегията“, която изпълни първия ден, също е изопачена и обезобразена. Повечето известни балади, които гилдията представя за свои, са всъщност наши — засмя се пак Талейсен.

— А на него може да му се Вярва, защото е написал поне половината! — добави гърлено Гуена.

— Ами ако ме бяха приели? — поинтересува се Рюн.

— Нямаше да продължи кой знае колко — славей може ли да пее в клетка? Рано или късно щеше да постъпиш като мен — да избягаш от позлатената клетка — а ние можем да чакаме.

— Значи си бил бард в гилдията? — Имаше чувството, че го е знаела отдавна. — Никога не съм чувала името Талейсен, а щом „Елегията“ е твоя…

— Смених името си, когато си върнах свободата. Пък и надали го помниш…

— Така ли мислиш? Или пак се правиш на скромен? — отметна разкошната си черна коса Гуена. — За твоите синини се грижи самият майстор бард Меридън.

— Меридън? — опули очи Рюн, без да откъсва поглед от него, докато той се закашля разсърден. — Но… но… аз мислех, чувала съм, че майстор Меридън се е оттеглил в уединение…

— Гилдията не би искала да се разчуе, че е била пренебрегната заради сбирщина цигани жонгльори, нали? — уточни върлинестият.

— И така, мога ли да се надявам, че ще дойдеш при нас, Рюн? — попита я тихичко човекът, когото тя познаваше като Талейсен.

— Бих искала… но не мога — отговори отчаяно Рюн. — Как ще си изкарвам прехраната? Ще минат месеци, преди ръката ми да заздравее. А и инструментите ми стават само за подпалки. — Поклати глава и сълзите й потекоха. — Не бяха кой знае какво, но бяха всичко, което имах. Трябва да се върна вкъщи — ще ме вземат в кръчмата. Все ще мога да въртя шиша и да пълня чашите и с една ръка.

— Ей, момиче, не чу ли какво ти каза Ердрик? Ние се грижим един за друг — ще се грижим и за теб, докато се изправиш на крака.

Възрастният мъж я потупа по рамото и побърза да й намери носна кърпа, когато тя ги огледа един по един, повярва им и заплака.

— Колкото до инструментите… — Талейсен изчезна и щом се върна, хълцанията й бяха стихнали. — Признавам, че ми олекна от това, което чух. Страхувах се да не си прекалено привързана към своите нещастни, вече бивши приятели. Ако беше казала: „Стават само за подпалки, но аз ги обичах“, нямаше да знам какво да направя. Но „бяха всичко, което имах“ е съвсем друга песен. Какво ще кажеш за тази двойка?

Цигулката и лютнята, които остави в скута й, не бяха нови, нито пък бяха като позлатените, гравирани и натруфени красавици, с които се фукаха музикантите от гилдията, но притежаваха своя собствена скромна красота — красотата на мекото дърво и на чистите линии. Рюн подръпна струните им и отново се разрида. Звучността бе великолепна — топла и изящна — такива инструменти не бе мечтала дори да докосне, камо ли да притежава. Когато сълзите й изсъхнаха, изпи лекарствата, намазаха й раните и запознанствата приключиха, Рюн остана насаме с Талейсен — или Меридън — макар повече да харесваше името, с което го познаваше от самото начало. Другите спуснаха завеските си и малкото й ъгълче стана приятно и уютно.

— Ако ме приемете… — каза свенливо тя.

— Хубава работа! — засмя се той. — Не ти ли стана ясно, че правим всичко възможно да те прикоткаме? Ти вече си една от нас, Рюн. Сега не можеш да ни избягаш!

— В такъв случай какво трябва да правя?

— Първо, трябва да оздравееш. Второ… виж какво, при нас няма чираци. Бога ми, не са малко нещата, които владееш великолепно, няма защо да спорим! Би могла да ни даваш уроци по цигулка, да речем…

— Но аз — тя изглеждаше смутена и разочарована — исках да постъпя в гилдията, за да уча! Не мога нито да чета, нито да пиша ноти, има толкова инструменти, на които не мога да свиря…

Още малко и пак щеше да се разплаче.

— А как ще се науча, ако нямам майстор, при когото да чиракувам?

— Стига! Стига! Не ти разрешавам да ревеш и да хленчиш повече, достатъчно ми се струпа за днес! — прекъсна я припряно той. — Ако непременно държиш да си чирак, нищо не ти пречи. Аз ставам ли за майстор?

Рюн не можа да пророни дори думичка, а само кимна.

— Боже Господи, заради теб ще стана лъжец, защото съм се заклел никого да не правя свой чирак! Чакай малко. — Той изчезна зад завеската и след малко се върна с мъничка арфа. — Ето… На нея можеш да свириш и с една ръка — тъкмо докато се научиш, ще бъдеш достатъчно заета и няма да ти остане време за сълзи. Отнасяй се внимателно с нея — тя е първият ми инструмент и заслужава уважение.

Онемяла от страхопочитание, Рюн подхвана арфата със здравата си ръка като бебе.

— Сутринта ще изпратим някой да донесе нещата ти от там, където си ги скрила. Облегни се удобно — я виж ти, аз съм бил истинска болногледачка.

Талейсен й помогна да се настани върху възглавниците, зави я с одеялата и премести двата й — не, вече три — нови инструмента на безопасно място, но така, че да ги вижда. Знаеше, че гледката й действа успокояващо.

— Ще ти намерим дрехи и всичко, каквото трябва. Приспивателното, което ти дадоха, след малко ще те унесе. Но запомни едно нещо, преди да задремеш. Няма да ти е лесно да ми слугуваш. Няма да ти разреша да си прахосваш времето, ясно ли ти е! Утре сутрин се заемаш с първата си задача. Започваш да ме учиш — очите му светнаха от искрено нетърпение — на песента за призрака!

Андре Нортън

Магьоснически свят

I

Подутите стъпала го боляха ужасно, а при всяко вдишване горещината изгаряше дробовете му. Крейк едва-едва се притисна към грапавата повърхност на издадената скала, която стърчеше от отвесната стена на каньона, но острите камъни израниха плътта му. Ерозиралата червеникаво-жълта скала не бе по-милостива от неговите преследвачи. А острите болки в прасците — не по-непоносими от ожесточеното им настървение, което долавяше с размътеното си съзнание.

Преследваха го отдавна — откакто напусна лагер Е. Но до снощи — не, до преди две нощи, — когато капитулира на бензиностанцията, нямаше понятие какво значи да си наистина преследван. Желанието да убиваш, което се излъчваше от преследвачите му, беше толкова силно, че шокираше есперианския му разум и напълно го объркваше.

Сега го бяха заклещили в някаква дива местност, а той бе дете на града. Вода! Крейк изтръпна при мисълта за вода. Есперианците можеха да контролират телата си — на това го бяха учили. Но има моменти, когато желанията на плътта са по-силни от волята.

Той трепна и камъните раздраха още по-дълбоко оголената му гръд. Ония си имаха „хрътка“ и това безкрайно ги улесняваше. Този зомбиран еспериански роб, който слугуваше на предводителите на шайката, щеше да го открие и в най-затънтената дупка. Последните сили му бяха стигнали да се дотътри до тази скала, надвиснала над отдавна пресъхнало речно корито.

Едно време есперианците бяха почитани заради „първичните си дарби“, постепенно почитта се бе превърнала в търпимост, а сега ги ползваха само като охранявани роби. Все по-близък беше денят, когато страховете на нормалните щяха да станат причина за тяхното изтребване, и те правеха всичко възможно да го предотвратят.

Най-напред вършеха всичко открито, отправяйки молби да бъдат включени в космическите екипажи като колонизатори на Луната и Марс. Щом се увериха, че нормалните нямат никакво намерение да им разрешат подобно нещо, започнаха подмолни действия. Последната им надежда бе да избягат в най-затънените кътчета на света — в същите онези обезлюдени зони, в които атомните войни бяха довели до собствената им поява.

Крейк бе избягал от един от източните лагери Е и го бяха пратили да проучи обезлюдения район около някогашния град Рено. Беше му осигурена мощна защита, чиито условия той наруши, за да спаси едно момиче, което впоследствие се оказа стръв за бегълци есперианци. Разбра го много късно. Открадна един бързоход и на няколко пъти успяваше да се измъкне, но накрая горивото му свърши и той започна да се лута напосоки, докато стигна дотук.

Връзката с есперианската „хрътка“ беше чиста — може би бяха толкова близо, че го виждаха. Крейк спря. Нямаше да им даде възможност да го хванат жив, нито да изтръгнат думичка за хората му, нито да го превърнат в поредната „хрътка“. За него имаше един-единствен изход и той го знаеше от самото начало.

Решението му разтревожи „хрътката“. Крейк оголи зъби като мъртвец. Сега ония отзад щяха да се разбързат. Но жертвата им вече бе забелязала един перваз в отвесната стена, по който крачка по крачка можеше да изтегли нагоре умореното си и измъчено тяло. Тръгна бавно и хладнокръвно, вече нямаше нужда да бърза. Имаше достатъчно време, за да осъществи намерението си, преди да донесат газова пушка и да я насочат към него.

Най-после застана на ръба, а песъчливото корито се мержелееше петнайсетина метра под него. Направи дълга почивка, обгърнал с две ръце скалата. Под лъчите на следобедното слънце дивият пейзаж трептеше в невероятно ярки цветове. Крейк дишаше равномерно — беше възвърнал самообладанието си. Видяха го и се разкрещяха.

Наведе се напред и сякаш гмурвайки се във водите на някогашната река, се хвърли в целомъдрените прегръдки на смъртта, която сам търсеше.

Вода, усети вода в устата си! Размаха замаян ръце, докато главата му изскочи на повърхността. Инстинктът му взе връх и той заплува, поемайки въздух с широко отворена уста. Течението го отнесе до заоблена скала, около която водата се пенеше. Успя да се хване, надигна се и се огледа втрещен наоколо.

Беше близо до брега. На мястото на отвесната скала сега се простираха полегати хълмове, покрити с гъста зелена растителност. Нямаш помен от изпепеляващата жега на пустинята, във въздуха се усещаше дори лек хлад.

Все така замаян, Крейк се изправи, зашляпа към брега и легна зъзнещ върху пясъка, за да сгрее ожуленото си тяло на слънчевите лъчи. Какво бе станало? Опитът да проумее случилото се предизвика същата болка в главата му, каквато му причиняваха и хипнотичните сонди на „хрътката“.

Есперианската „хрътка“! Крейк се надигна и усети, че го връхлита старата паника. Отначало предпазливо, след това все по-настойчиво опипа с мисълта търсач близката местност. Имаше живот в изобилие. Провери, класифицира и отмина проблясъците на разум, които се срещаха на всяка крачка — животни, птици, речни обитатели. Но нямаше и следа от близка до неговата интелигентност. Свят пустиня без хора, докъдето се простираха есперианските му възможности.

Крейк се отпусна. Нещо се беше случило. Но той се чувстваше прекалено изтощен, за да се помъчи да размисли какво точно. Достатъчно му беше, че се е спасил от смъртта, която сам бе избрал, и че е отсам, а не оттатък.

Непохватно се изправи на крака. Пак е късен следобед, помисли си той. А подслон, храна? Тръгна покрай реката. Намери изпопадали под храстите малини и докато ги гълташе лакомо, покрай него прелитаха птици. След това приклекна до страничен подмол, хвана една риба с голи ръце и я изяде сурова.

Брегът се издигаше полегато и на известно разстояние се виждаше началото на клисура. Когато се изкачи на височината, забеляза пушеците на далечни огньове. Бяха четири, разположени във формата на квадрат!

Насочи към тях сонда. Да, хора! Чуждоземци. Не беше ловджийска хайка. Гледката на огньовете и на разположения около тях лагер му подейства успокоително. Но той беше есперианец, което значеше чужденец, при това беглец. И не посмя да продължи нататък.

Върна се по обратния път до реката и се спусна в малка падинка до брега. Провери машинално околността. Не откри нищо освен животни. И със смъртно изтощени ум и тяло най-после заспа.

Когато се събуди, още не беше съмнало. Размърда изтръпналите си ръце и се протегна. Първата му мисъл бе да научи колкото може повече за лагера. Изкачи се отново до наблюдателния си пост, примижа срещу ранната зора и изпрати сонда.

Хората в този лагер идваха от много далеч. И не бяха ловци. Търговци! Крейк избра един измежду тях и научи подробностите за някаква предстояща сделка. Търговски керван от други краища. Попивайки нетърпеливо отделни мисли и откъслечна информация, есперианският беглец започна да изпитва все по-острото усещане, че тези хора са му напълно чужди. Стадо животно носеше багажа им и абсолютно нищо не подсказваше наличието на каквито и да е машини. Той преглътна от изумление — беше… беше попаднал в някакъв друг свят!

Търговци, прекосяващи безлюдни пространства. Безлюдни пространства ли? Макар предишния ден да го бяха заклещили в пустиня, земята, която бе напуснал най-неочаквано, изобщо не можеше да се нарече безлюдна. Напротив, тя беше свърхнаселена поради многото отровени по време на войните райони, в които не можеше да стъпи човешки крак.

Но тези обитатели на друг свят му създадоха представата за обширни пусти територии, в които само тук-там се срещат отделни относително цивилизовани участъци. Крейк тръгна бързо. Те се заеха да развалят лагера. И впечатлението за безлюдна земя, която му внушиха, го накара да последва кервана.

Нещо ставаше! Беше се появила някаква заплаха — животните от кервана панически се разбягаха. В съзнанието му изникна поразително ярка картина на някакво съскащо гущероподобно същество, което не познаваше. Опасност на четири люспести крака. Порази го ужасът, който изпитваха тези хора. Телепатичната енергия, която възникна помежду им, го смая. Гущероподобното бе умъртвено. Но стадото се бе разпръснало. Трябваха им часове, за да го съберат отново. Гневът на водача беше толкова силен, та Крейк изпита усещането, че е застанал пред него и чува бурните му оплаквания.

Есперианецът се усмихна едва забележимо. Сякаш самата съдба му изпращаше редкия шанс да спечели благоразположението на тези странници. Прекъсна връзката си с хората и хвърли наоколо няколко сонди като рибар, който мята мрежата си във водата. Едно обезумяло от страх животно, после друго — внушаваше, успокояваше, подчиняваше ги на волята си. След няколко минути чу глухия тропот на копита върху мъхестата растителност — животните вече не препускаха като обезумели. Някакво чифтокопитно — нещо средно между пони и кон, върху чиято матова кожа между буйната грива и основата на опашката изпъкваше ярка черна ивица — го приближи и изцвили въпросително. След това тръгна след Крейк и зад него едно подир друго се присъединяваха и останалите, докато накрая есперианецът поведе след себе си цялото укротено стадо бегълци.

Срещна първия мъж след около половин километър и се наслади на смаяното му изражение. Но след краткотрайната първоначална изненада човекът не изглеждаше особено поразен. Беше нисък, с тъмна кожа и с черна, ситно къдрава брада, вързана на сноп на върха на брадичката му. Носеше гамаши и бе облечен в опасан с каиши кожен елек. Кръстът му беше пристегнат с изпъстрен с ярки рисунки широк ремък, на който висяха къс меч и почти толкова дълъг нож. Островърхата шапка от бяла коприна бе прихлупена толкова ниско, че козирката почти скриваше очите му, а ивицата плат отзад падаше като наметка върху раменете му.

— Големи благодарности, Всемогъщи.

За Крейк тези думи прозвучаха като чупене на съчки, но той направо разчете мисълта му.

След като го огледа по-подробно, човекът се намръщи смутено, а след още миг нерешителното му изражение стана враждебно.

— Разбойник! Махай се, рогати! — странно преплете два пръста той. — Твоите проклятия не могат да ни застигнат…

— Не бързай да отсъждаш, Алфрик…

Дошъл беше Първият търговец. И той беше облечен в кожи, но върху токата на колана му имаше голям скъпоценен камък, а ръкохватките на меча и ножа, както и знакът, закрепен на видно място върху предната част на жълточервената му кожена шапка, бяха от скъпоценен метал.

— Това не е местен разбойник.

Първият огледа внимателно есперианеца, сякаш беше пони, което му предлагаха да купи.

— Такъв не би използвал силата си, за да ни помогне. Дори и да е рогат, по-различен е от всички, които съм срещал.

— Не съм това, за което ме мислите… — изрече бавно Крейк, нагаждайки думите си към чуждоземния им език.

— Той говори истината — кимна Първият. — И не иска да ни причини зло — същото казва и слънчевият камък.

Той докосна с ръка знака върху шапката си.

— Той не идва със зло, Алфрик, а желае да ни помогне. Истината ли казвам, пустиннико?

Крейк излъчи максимално силен поток доброжелателство. И те като че ли го усетиха.

— Ето — аз усещам как използва силата си! — избухна Алфрик.

— Той притежава сила — възпря го Първият. — Но нима се опитва да подчини съзнанието ни, след като би могъл да го направи? Ние сме си същите. Не, той не е изменник като онези Черни качулки. Ела!

Той кимна на Крейк и есперианецът го последва заедно със стадото зад гърба си, а когато влязоха в лагера, мъжете се втурнаха към понитата, за да нагласят товара върху гърбовете им.

Първият взе поставения върху тлеещите въглени трикрак глинен съд и отсипа от течността в голяма паница. Крейк отпи жадно от къкрещото питие. След това Първият постави ръка на гърдите си.

— Аз съм Калуф от Децата на Ной, презморски търговец и майстор ловец. Искаш ли, Всемогъщи, да тръгнеш с нас в този път?

Крейк кимна. Може би всичко това беше някакъв налудничав сън. Но искаше да го досънува до края. Един ден, прекаран с кервана, и възможността да научи някои неща от тези мъже сигурно биха му подсказали какво точно се бе случило с него и къде се намира сега.

II

Дните станаха два, а след това — три. Новите му другари се отнасяха към способностите му като към нещо обичайно и дори сами искаха услуги от него. А според представата, която си изгради с тяхна помощ за света им, той ни най-малко не приличаше на неговия.

Първото му впечатление за огромен континент с владения, разхвърляни на големи разстояния, се запази, формата на управление беше феодална и отделните дребни владетели господстваха над по-низши по потекло поданици.

Калуф и хората му се отнасяха презрително към своите клиенти. Родината им се намираше на югоизточното крайбрежие и те осъществяваха сериозна презокеанска търговия в няколко пристанищни града, като запазваха най-доброто за крайморието, а остатъците продаваха из полудивашката вътрешност на континента. Крейк, който все по-свободно използваше грубоватата им реч, задаваше множество въпроси, на които Първият отговаряше охотно.

— Тези планинци не правят никаква разлика между фината салудианска коприна и нашите груби кормониански тъкани — повдигаше презрително рамене той, изумен от подобно невежество. — Защо да предлагаме салудианска коприна, когато можем да продадем кормониански платове на същата цена и клиентът да остане доволен? Може би ако всичките тези владетелчета изобщо някога престанат с вечните си караници и заживеят в мир, ще могат да пообиколят малко свят, да дойдат сами в Ларуд и в другите градове на Децата на Ной — чак тогава ще престанем да печелим от второкачествени стоки.

— А тези владетели не нападат ли керваните ви?

— Един-два пъти се опитаха — засмя се Калуф. — Веднага усетиха, че е по-изгодно да ограбиш един керван, без да платиш нищо. Но ние закупихме пътните права от Черните качулки и нямаме повече проблеми. При вас как е, Ка-рак? По вашите земи има ли господари, които смеят да се противопоставят на Качулките?

Крейк реши да кимне утвърдително. И разбра, че е постъпил правилно, защото съмненията на Калуф се стопиха.

— Това изяснява много неща, а най-вече въпроса, какво прави насред пустинята такъв всесилен човек като теб. Но тук няма от какво да се боиш, твоите братя напълно контролират всичко…

Колония от есперианци! Крейк изтръпна. Нима по някакво невероятно стечение на обстоятелствата бе открил отдавна бленуваното убежище за своя вид? Но къде е всъщност това „тук“? Вик от челото на кервана прекъсна обърканите му мисли.

— Стражевата охрана ни е забелязала и е издигнала търговския флаг — ускори крачка Калуф. — След час сме под стените на Сампур Илиф!

Крейк избърза към началото на колоната. Според сметките на керванджиите Сампур беше доста голям град и Калуф от известно време поддържаше взаимноизгодни търговски връзки с неговия владетел Лудикар. Затова Първият се надяваше на доходоносен престой. Но пратеникът, който бе излязъл да ги приветства, носеше много вести.

Той никак не приличаше на търговците — беше по-висок и с по-дълги ръце. Голите му гърди бяха плътно покрити с русочервеникави косми като меча козина, а по раменете му се спускаха дълги плитки. Върху буйната му коса бе нахлупена кожена шапка със зашити отвътре метални обръчи, а на седлото бе закачен щит. Освен с меч и нож беше въоръжен с копие, което придържаше в сгъвката на ръката си и на чийто връх бе прикрепен син флаг.

— Идвате тъкмо навреме, търговецо. Качулките водят процес и всички от околностите са се събрали да гледат. Това е хубав ден за търгуване, Облачните ви покровителстват. Но побързай, защото владетелят Лудикар пристига в момента и скоро няма да остане нито едно добро местенце за гледане…

Крейк се дръпна назад. Наказание? Екзекуция? Не, не е точно това. Искаше да попита, но не посмя. Не бе възможно картината, която изникна в съзнанието на Калуф при споменаването на думата „процес“, да е истинска!

Предпазливостта накара Крейк да остане настрани. Рано или късно щяха да забележат чуждия му произход, въпреки че Калуф му бе дал кожена шапка, кожен елек и ботуши от запасите на кервана.

Церемонията щеше да се състои пред централната врата на външната крепостна стена, изградена от колове. Група воини със сплетени коси и шлемове на главите бяха наобиколили импозантна фигура с голямо перо на шапката и със син плащ — без съмнение владетеля Лудикар. На почетно разстояние се блъскаше навалицата от граждани. Но те бяха само публика, истинските актьори стояха настрана.

Крейк притисна главата си с ръце. Възбудата, излъчвана от тази група, върна металическия вкус на страха в устата му и събуди собствените му спомени. Мобилизира се и изпрати сонда. Ужасът вибрираше в двете охранявани от стража фигури. А енергията на тримата покрити с черни качулки мъже, които пристъпваха зад пленниците, го блъсна като есперианска вълна.

Използва способностите си внимателно — страхуваше се да не привлече вниманието на мъжете в черно. Тълпата отстъпи, образувайки пътека към близкото тресавище и към недалечните зелени гористи хълмове.

Страх… Единият от двамата оковани, препъващи се затворници изпитваше жалък страх — същата паника, която преследваше Крейк в пустинята. И другият пленник не таеше никаква надежда, но в сърцето му се надигаше неясен бунт, отчаяна воля да отвърне на удара с удар. И Крейк изпита желание да му помогне.

Някакви мъже, облечени в кожени елеци и без качулки, наобиколиха затворниците. Когато се отдръпнаха, Крейк видя, че бяха накъсали бозавите одеяния, висящи по телата им. Срамът, който изпитваше по-дребният пленник, бе заличил страха. Веднага разпозна пола му по извивките на бялото тяло. Момиче, при това съвсем младо. С рязко движение на главата си тя разпусна дългата си черна коса, която покри голотата й. Крейк пое дълбоко дъх, както бе направил, преди да се хвърли в каньона. Побърза да се прикрие зад един храст.

Черните качулки бързо започнаха да чертаят някакви знаци и линии в праха и много скоро изрисуваха сложна фигура около краката на пленниците.

След това подхванаха монотонна песен, към която се присъедини и тълпата. Крейк видя как ужасът, обхванал мъжа, го обгърна като облак. Монотонните извивки на песента само усилваха яростта на жената и есперианецът усети почти осезаемо как тя насочи волята си срещу огромното множество.

Крейк се задъха. Гледката беше непоносима! Мъжът се свлече на земята, ръцете и краката му се издължиха, обгърнати от мъгла, и се покриха с червеникавокафява кожа. Главата му странно се издължи и върху нея изскочиха рога. Там стоеше не човек, а елен с широко разклонени рога.

А момичето…?

Нейното преображение настъпваше по-бавно. Започна, но след малко спря. Черните качулки постепенно я подчиняваха на енергията си, налагайки й формата, която си представяха. Тя се опитваше да устои. Но накрая след елена по пътеката към гората затича бяла кошута. Профучаха край храста, зад който се бе снишил Крейк, и очите му проникнаха зад илюзията. Никакъв червен елен и бяла кошута, а мъж и жена, побягнали да спасят живота си, макар сърцата да им подсказваха, че това бягство е безнадеждно.

Смътно съзнавайки защо го прави и на кого би могъл да помогне, Крейк тръгна след тях, сигурен, че мисловната връзка ще му служи за водач.

Беше достигнал тъмните сенки на дърветата, когато откъм града се дочу звук. Тръбният зов бе предназначен за съществата, които следваше, не за него. Ловджийски рог! Значи и в този свят имаше бегълци и ловци. Взе твърдо решение да помогне на бегълците.

Едва ли би било достатъчно само да върви по следите на елена и кошутата. Липсваха му оръжия. А уменията, които притежаваше, не бяха успели да го спасят в света, от който бе пристигнал. Но там беше зависим от преследвачите си, те му пречеха, там по рождение му бе жестоко отредена ролята на жертва. Тук не беше така.

Есперианската енергия… Крейк облиза сухите си устни. Илюзията беше толкова съвършена, че за малко да го заблуди. Дали бе възможно да разруши овеществената представа с представа? Зловещият зов на ловджийския рог отново прониза ушите му и той усети пулса си в слепоочията. Страхът на бегълците отекна в него.

Провирайки се между дърветата, Крейк се съсредоточи върху своята представа. Пред него не пристъпваше никаква кошута, а стройната, млада фигура, която бе зърнал за миг, щом от нея смъкнаха грубото платнище, преди да разпусне воала на косите си. Никаква кошута, а жена. И не препускаше на четири копита, а тичаше на двата си крака с развяна зад гърба коса. Никаква кошута, а девойка!

В мига, в който представата изплува ясно в съзнанието му, той установи контакт. Сякаш го поръсиха морски капчици — хладни, ситни, освежителни. Връзката мигновено прекъсна и отново се възстанови.

— Кой си ти?

— Този, който те следва — отзова се той, без да изтрива картината на тичащата девойка от съзнанието си.

— Не ме следвай повече, направи каквото трябва!

Избликът на радост и чувството за избавление бяха толкова могъщи, че той спря. И контактът прекъсна.

Крейк замята като обезумял сонди във всички посоки. Заобикаляше го мъртва стена. Изгубил ориентация, допря ръка до грапавата кора на най-близкото дърво. Наоколо имаше само дървета и мисълта му се блъскаше само в тях. Какво да прави сега?

Отговорът дойде отвън. Връхлетя го вълна на панически ужас. Но този път той бе обхванал пернатите и косматите обитатели на гората. До него достигаха само последните слаби вълнички.

Пожар! Само тази мисъл пулсираше в птичите и в животинските мозъци. Пожар, който поглъща една след друга короните на дърветата и прорязва широка просека през гората. Крейк закрачи на запад, отдалечавайки се от опасността.

Мерналата се пред очите му сърна го накара да извика, но в същия момент разбра, че това не е представа, а реалност. Някакви дребни животни се прокрадваха на бегом през високата трева. Изприпка лисица, оглеждайки го с цепнатите си очи. Покрай лицето му прелитаха птици, а зад тях започна да се усеща миризмата на пушек.

Огромна маса от плът, мускули и козина изръмжа и се надигна пред него. Но Крейк не изпитваше страх от животни. Застана пред едрата червеникава мечка, тя заскимтя, затътри лапи и се отдалечи. Все повече същества пресичаха пътя му или притичваха на почтително разстояние от него.

Инстинктът доведе тях и Крейк до брега на една река. Вълци, сърни, мечки, диви котки, лисици и всякакви горски обитатели прииждаха към спасителните води. Една котка изфуча срещу изпречилата й се водна повърхност, но след това скочи и заплува. Крейк тръгна бавно покрай брега. Пушекът ставаше все по-гъст и все повече животни се измъкваха от гората и се спускаха към водата. Но защо не се появяваше кошутата?

Изпрати нова сонда, но наоколо беше пусто. Дълъг огнен език изпепели изсъхнала фиданка като предупреждение за приближаващата стихия. Крейк изкрещя, когато един въглен опърли кожата му, и се хвърли във водата. Но не заплува напряко, а нагоре по течението, надявайки се да заобиколи пожара и да открие загубената следа.

III

Пушекът се разреди. Крейк закрачи по дъното на реката. Беше се отдалечил от пожара, но не и от опасността. Плувайки срещу течението, бе стигнал до каменен свод. От двете му страни се издигаха тумбести кули. Бяха по-величествени от всичко, което бе успял да зърне в Сампур. Огледа ги по-отблизо и установи, че това са руини. В стените покрай водата зееха дупки, а на върха на по-отдалечената кула бе поникнал зелен храст.

Крейк стъпи на сушата и си проправи път нагоре по стръмния бряг, като се хващаше за гъсто поникналите храсти и лози, които никой грижлив стопанин не би оставил да растат свободно. Излезе на покрита с обли камъни тераса, осеяна с туфи неподдържана трева, и усети сладникавия мирис на гниене, който го накара да заобиколи основата на кулата и да погледне надолу към простиращата се навътре в реката обширна площадка. Беше отрупана с малки кошници и чаши, някои от тях направо се бяха разпаднали. Други изглеждаха по-нови, но всички бяха пълни с остатъци от разлагаща се храна.

Озадачен, Крейк се върна при постройката. Камъните не бяха дялани, но въпреки това огромните блокове, от които бе изградена основата, прилепваха така плътно един към друг, че между тях не можеше да проникне дори острието на джобно ножче. Нямаше никакви орнаменти, нито каквото и да е друго, което да намали внушението за потискаща, груба сила.

Дървената порта бе проядена от червеи и цялата бе изпотрошена. Крейк постави длан върху нея и моментално разбра кой беше настоящият повелител на крепостта. Ръцете му отскочиха към лицето, сякаш някой се бе опитал да му нанесе удар с юмрук. Вълна от див ужас и мрачна закана го изблъска назад. Но не по-далеч от ръба на павираната площадка пред вратата.

Прие мрачното предизвикателство, усетил, че то не е оръдие на нечия активна воля, а следствие от натрупаните вътре емоции. Пък и знаеше как да се защити от такъв пасивен враг. Отчупи суха вейка от един храст, усука снопче изсъхнала трева около него и се получи нещо като факла. Отскочила от пожара тлееща тресчица му послужи за огниво.

Крейк блъсна с рамо потъналите в прах останки на дървената врата и тя зейна широко отворена. Светлина срещу мрак. Вътре се спотайваха отхранените от нощни страхове сенки на тъмнината.

Празна кръгла стая — гола, само няколко строшени греди се търкаляха по пода — и стъпала, които стърчаха в стената, правеха завой и изчезваха нагоре. Крейк вдигна високо факлата, за да огледа самото място, а не да изследва заплахата, която то криеше в себе си.

Хората, които бяха издигнали крепостта, притежаваха еспериански умения. Но ги бяха използвали с нечестиви намерения. Той усети ужаса и отчаянието, заключени тук — тях неговата раса винаги бе смятала за зла сила.

И Крейк се залови за работа. Затопли и освети всяко мрачно и студено кътче. След това започна да вселява спокойствие. Така, както с представата си за тичащото момиче изтри видението на кошутата, сега разпръсна спокойствие и надежда в невидимите облаци от натрупано страдание. Сивите бойници в каменната стена пропуснаха широки потоци слънчева светлина.

Не срещна никаква съпротива. Ужасът сякаш се просмука на вълни през пода. Сега в стаята се усещаше влажният дъх на плесен и миризмата на гниещата под прозорците храна, но ужасът и заплахата бяха отстъпили.

Крейк се усети изтощен и отпаднал. И учуден. Защо се захвана с всичко това? Защо му трябваше да прочиства една срутена крепост?

Въпреки че мястото си имаше своите предимства. Оттук можеше да наблюдава движението по реката. Макар в момента това да не представляваше особен интерес за него. Единственото, от което се нуждаеше, беше малко храна…

Върна се при скалата с разложените остатъци и внимателно закрачи между тях. Близо до самия ръб откри глинен съд с едро смляно жито и кошница с повехнали листа, в които бяха увити презрели малини. Изгълта ги на големи хапки.

В кулата си направи легло от трева и запали огън. Приклекна до пламъците и изпрати сонда. Дива котка пиеше вода от реката. Контактът с кръвожадния звяр го накара да потръпне. Една хищна нощна птица му помогна да опипа околността. Натъкна се на дребни хищници и на спотайващи се от тях жертви. Но нито следа от човешко същество.

Беше толкова уморен, че не можа да заспи. Усещането, че трябва да направи нещо, не го оставяше на мира. От време на време добавяше съчки в огъня. На разсъмване задряма и се събуди внезапно. Чу над главата си писък и в празната кула отекна пърхане на криле.

Заобикаляше го мрак и пустота — същата странна пустота, легнала между него и момичето. Крейк се изправи енергично. Трябваше да проучи тази пустота.

Навън валеше и над реката се носеха тъмни валма мъгла. Пустото петно се размърда. Крейк тръгна след него. Настилката от камъни продължи по стар път, който се извиваше навътре в мъглата.

Миришеше силно на влага и пушек. По краката му полепнаха обгорели въглени и мокра пепел. Стигна до височина, осеяна с остри камъни. Беше в подножието на плато, което се издигаше към металносивото небе.

Заизкачва се по пързалящите се камъни на сипея. Дъждът бе спрял, но не се показваше никакво слънце. Крейк не беше подготвен за посрещането, което му бе устроено, щом стигна до платото.

Мощен удар в лявото рамо го завъртя на една страна и той за малко не се строполи на земята. Чу ехото от собствения си вик и пустотата се стопи. Тя беше там.

Бавно се понадигна и използва техниката, с която укротяваше обезумели животни. Болката в рамото бе пронизваща — особено когато се опита да се облегне на него. Но вече я виждаше по-отчетливо.

Седеше с кръстосани крака, подпряна на голям объл камък и обгърната от черния вълнист облак на косите си, от който стърчаха голите й бели ръце. Мършавото триъгълно лице подсказваше, че животът не й бе спестил и най-непоносимите грубости. По него нямаше и следа от красота — духът бе изпепелил плътта. Бдителните й като на дива котка очи го гледаха безизразно. Въпреки неговото благоразположение не му показа с нищо че е добре дошъл. Подхвърляше от ръка в ръка нов камък с лекота, която подсказваше, че умее да си служи с такова оръжие.

— Кой си ти? — почти извика тя.

— Този, който те следваше.

Крейк опипа раната на рамото си, без да сваля очи от нея.

— Ти не си Черна качулка. — Това не бе въпрос, а констатация. — Но също си рогат. — И това беше констатация.

Крейк кимна. В своето време и в своя свят той наистина бе „коронясан“.

Втората й атака дойде без предупреждение, както и хвърленият срещу му камък. Чу се някакво съскане и раздвоеният змийски език блесна съвсем близо.

Крейк запази хладнокръвие. Змийската глава се уголеми, покри се с козина, появиха се крака и рунтава опашка. Лисугерът изджафка срещу момичето и изчезна. Крейк забеляза отвращението и лекото й смущение.

— Ти притежаваш силата!

— Притежавам сила — поправи я той.

Но нейното внимание вече беше насочено в друга посока. Беше се заслушала в нещо, което не можеше да се чуе нито с уши, нито с разум. И тя се затича към края на платото. Той я последва.

От другата страна на платото местността бе по-хълмиста и насам се движеха неколцина конници, които ту потъваха, ту се появяваха сред разпокъсаната мъгла. Яздеха безмълвно и около тях се простираше същата пустота, която бе блокирала контакта му с момичето.

Крейк се огледа наоколо. Имаше доста разхвърляни камъни, а тя бе доказала, че е добър стрелец. Но те едва ли щяха да са надеждна защита срещу оръжията на конниците. А и бягството не беше никакво решение на въпроса.

Момичето изхлипа и това мимолетно ридание бе до такава степен несъвместимо с желязното хладнокръвие, което бе демонстрирала, че Крейк се сепна. Тя се надвеси рисковано от ръба на платото и се втренчи в конниците.

След малко ръцете й задействаха със светкавична бързина. Откъсна няколко кичура от косата си, усука ги на плитка, дъхна няколко пъти върху им, направи клуп, в който закрепи камък, и спусна плитката пред ездачите.

Мъглата се завихри и се втвърди. Голата скала се покри с гъсталак от бодливи храсти — толкова непроходим, че човек не би могъл да се промуши през него. Ловците спряха и след малко продължиха, но този път водеха със себе си някакъв олюляващ се гол мъж, когото биеха с камшик всеки път, когато той понечваше да се дръпне назад.

Момичето отново изхлипа, заровило лице в ръцете си. Нещастникът стигна до бодливата преграда. След докосването му тя изчезна. Той остана прав, олюлявайки се като пиян.

Изплющя камшик. Той се свлече на колене от удара и зави като хванато в капан животно. След това заопипва слепешката около себе си за малки камъчета. Събра ги и ги подреди в някаква фигура. Вдигнало глава, момичето го наблюдаваше със сухите си очи с вкаменено от омраза изражение, в което се четеше желание да се намеси. Но не помръдваше.

Крейк се осмели да постави ръка на слабото й рамо и усети хладната й кожа, а косата й залепна по пръстите му, сякаш искаше да ги стегне във възел. Опита се да я издърпа, но не успя дори да я помръдне.

Голият мъж клечеше в центъра на фигурата и занарежда някакъв неразбираем за нея, но призивен напев. Тя рязко дръпна рамото си. Понечи да тръгне, но се сети за мъжа, който се бе опитал да я спаси. Замахна и юмрукът й се стовари точно върху натъртеното от камъка място. Болката го накара да се олюлее назад, докато тя се отдалечаваше надолу по хълма с непроницаемо лице. Със сигурност можеше да се каже обаче, че в него нямаше и следа от примирение.

IV

Докато Крейк си намери удобно място за наблюдение, момичето бе застанало в центъра на каменния пръстен. Отвън бе приклекнал мъжът с отпусната на коленете глава. Тя го гледаше, без да променя непроницаемия израз на бледото си лице. Сложи ръка върху сплъстената му чорлава коса. От докосването той се изви по същия начин, както от ударите на камшика, чиито морави белези личаха по гърба и слабините му. После надигна глава и от гърлото му изскочи печален животински вой. Жестът й го укроти и той се премести по-близо до нея, сякаш търсеше облекчение за страданията си.

Черните качулки стесниха кръга. Крейк беше безсилен да им въздейства по някакъв начин. Не успяваше да проникне в мислите им, но долавяше техните чувства. И есперианецът се отврати от зверската им кръвожадност, насочена срещу двамата на скалата.

Облечените в черни елеци слуги също пристъпиха напред. Голият мъж се просна на земята с глухи стонове. Но момичето вдигна непокорно глава и ги погледна право в очите. Крейк поиска да й се притече на помощ. Имаше ли време да се спусне по канарата? Стиснал зъби, за да преодолее болката в рамото, есперианецът тръгна, ограден от мисловен щит, рехав като мрежа.

Видя точно пред себе си един конник от стражата. Животното го усети и запристъпва неспокойно, но Крейк го укроти. Никога не му се бе налагало да действа така, както през последните няколко дни — нямаше никакви планове и се надяваше единствено на шанса и на съдбата.

Противниците й бяха насочили волята си срещу нея и тялото й се белееше разпънато върху черната скала.

Мъглата се усука като Вихрушка, полузастина в някаква чудовищна форма и се изпари мигновено. Изсъхнала туфа трева припламна с пукот и подплаши понитата, които зацвилиха и взеха да рият с копита. След секунда над изпепеленото петно се издигаше само бледа струйка дим. Представи и реалност — Крейк гледаше втренчено. Тази мълниеносна битка на две съзнания бе толкова странна и непонятна за него. Но усещаше, че могат да сломят съпротивата й, когато си пожелаят, и че последните й обречени усилия са част от тяхното забавление и от нейното наказание.

И Крейк, който беше убеден, че никога повече няма да изпита омраза, подобна на онази, която бе изпитал към раболепната „хрътка“, усети как обзелата го ярост се превръща в стоманена непоколебимост.

Момичето се свлече на колене и като притискаше все така косата около тялото си, изгледа с презрение мъчителите си. Мъжът, чиято магия я бе довела тук, запълзя по корем към тях, загубил човешкия си облик.

Двама от стражата го вдигнаха рязко във въздуха. Той увисна в ръцете им със застинала в идиотска усмивка уста. Най-близката до него Черна качулка замахна. Проблесна острието на секира и се чу глухият пукот на строшена кост. Стражите захвърлиха тялото към нея и окървавената глава едва не удари момичето.

Тя се сгърчи в последно отчаяно усилие да превъзмогне силата, която я приковаваше към скалата. Стражите се приближиха бавно към нея. Единият сграбчи косата й и силно я дръпна нагоре.

Крейк се разтресе. Страданието й проникна в него. Трябваше най-после да направи нещо. Най-накрая мозъкът му заработи.

Понитата започнаха да рият с копита и се вдигнаха на задните си крака, подивели от страх. Една Черна качулка се извърна, за да ги укроти, но собственият му кон го захапа и го стъпка с копита. Стражите се разкрещяха, но виковете им заглъхнаха в цвиленето на обезумелите животни.

Крейк не помръдваше, контролираше бунта им. Стражът, който я бе хванал за косата, замахна с ножа си и я отряза. В този момент тя се размърда. Ножът изскочи от ръката му, косите й се усукаха около китките му, а острието се заби в гърлото му и той рухна на земята.

Понитата повалиха още една Черна качулка и я превърнаха в кървава пихтия под копитата си. Буен пламък избухна изпод земята и се разпадна на огнени кълба, които се разпръснаха във въздуха и се търкулнаха по пръстта.

Есперианецът облиза устни — това не беше негово дело! Животните и без това бяха полудели. Момичето се бе изправило на крака. Преди Крейк да успее да я достигне с мисълта си, надигналата се вихрушка от мъгла я отнесе заедно с огнените кълба. Контактът им отново прекъсна — от нея нямаше и помен.

Сега мъглата се сгъсти. Едно пони изскочи от нея и връхлетя отгоре му с разпенени бърни и потънали в кръв очи изпод сплъстения потен кичур. Закова се на място и с цвилене се изправи на задните си крака.

Крейк подскочи, избегна зъбите и копитата и успя да сграбчи кичур от гривата. Метна се на седлото и се вкопчи в четинестата грива, за да не изхвърчи от гърба на мятащото се побесняло животно. Внезапно рукна дъжд и есперианецът прилепна към гърчещото се в конвулсии тяло. Умишлено не искаше да го укроти.

Черните качулки зад него започнаха да се отърсват от вцепенението си. Трескаво се заозъртаха наоколо и той трябваше да поддържа защитата си срещу тях. Едно мятащо се обезумяло пони не би им направило впечатление, едно укротено пони веднага би привлякло вниманието им.

По-късно щеше да обиколи наоколо и да потърси някаква следа от момичето вълшебница. Опиянен от успеха, Крейк бе сигурен, че ще може да й осигури защита, непреодолима за Черните качулки.

Мъглата бе все така гъста и понито намали ход. Подскочи един-два пъти, но като разбра, че няма да може да го свали от гърба си, се отказа. Крейк го потупа лекичко по изпотената шия.

Наоколо не се виждаха дървета и неподкованите копита потъваха в пясък. Движеха се по сухо речно корито и Крейк не смени посоката. Този път късметът му изневери.

Това, което бе помислил за скала, се надигна в двуметровия си ръст пред него. Зейна червена паст и се чу могъщ рев. Побягналата от пожара мечка му се бе сторила гигант, но това тук бе истинско чудовище.

Понито изпищя от ужас и почти като човек се метна назад. Крейк отново вкопчи пръсти в гривата и се опита да укроти мечката. Но изненадата му бе продължила твърде дълго. Огромната лапа с извити нокти се стовари и раздра гърба на животното и бедрото на есперианеца. Крейк се притисна към препускащото пони.

Нямаше представа докога ще се задържи върху седлото. Най-после се изплъзна. Болката от удара бе замайваща и всичко потъна в мрак.

Отвори очи и усети вцепеняваща болка в главата и в крака си. Наоколо цареше полумрак. Сребърната светлина на изскочилата иззад облаците луна открои един дебнещ силует. Две зелени цепнатини го наблюдаваха от разстояние. Все още зашеметен, установи контакт.

Вълк… гладен… макар и проснат неподвижно на земята, човекът си оставаше заплаха. Крейк изпрати сигнал за опасност. Вълкът нададе вой, изправи се, острите му уши щръкнаха на лунната светлина и той се отдалечи, душейки за по-сигурна плячка.

Крейк се понадигна, подпря се на голям камък и се заслуша. Плисък на вода. Прокара сух език по напуканите си устни. Вода за пиене… да промие раните си… вода!

Успя със стонове да се изправи на краката си, вкопчил ръце в камъка. Разкъсаният му крак се огъна под тежестта му. С огромни усилия на волята се довлече до реката.

По изгрев се опита да намери някакъв подслон, някоя закътана пещера, както може би бе постъпил вълкът, за да изчака да заздравеят раните му. Беше загубил надежда да открие каквато и да е следа от момичето. Но докато пристъпваше внимателно върху камъните, подпрян на довлечената от течението тояжка, бе постоянно нащрек за възможна поява на Черните качулки.

Пълзеше като охлюв и се дотътри до кулите край реката чак на следващата сутрин. Отне му още един час, за да се изкачи на терасата. Измъчен, смъртно уморен и изнемощял от глад, той нямаше никакво друго желание, освен да се отпусне върху постелята от трева, която си бе направил, и да се откаже от всичко.

Сигурно точно това би сторил, ако някакво тракане откъм реката не го бе принудило да грабне тояжката си като сопа, за да се защищава. Не бяха Черни качулки. Местни селяни, тръгнали на пазар в Сампур, за да продадат стоката си. Бяха спрели и избираха нещо не чак дотам съблазнително, за да го оставят на призрака на замъка.

Крейк затаи дъх, докато наблюдаваше това жертвоприношение. Но щом разгледа лодката, претъпкана със стока, и кошниците, препълнени с храна, гладът взе връх.

Да залъгват цял призрак с шепа брашно и един презрял пъпеш? Няма да стане! Когато в лодката имаше три сушени бута и толкова други лакомства!

Крейк нададе рев, който би бил достоен дори за червената мечка, и настоя за месо. Замалко не обърнаха лодката. Един селянин грабна единия бут и го метна напосоки към покритата с отпадъци скала, а друг добави кошница със сладкиши за десерт.

— Достатъчно, човечета! — изкънтя гласът на Крейк. — Можете да продължите.

Втора покана не беше нужна и селяните натиснаха греблата, без да смеят да вдигнат поглед към зловещите кули.

Крейк изчака съвсем да се скрият и бавно се спусна към скалата. Разходката му отне толкова много сили, че едва ли щеше да е в състояние да се върне още веднъж, затова запристъпва милиметър по милиметър обратно, мъкнейки месото и сладкишите.

С джобния си нож наряза пушеното месо на дълги ивици. Беше жилаво, не особено вкусно и безсолно. Все пак бе за предпочитане пред тестените сладкиши. Запасите щяха да му позволят да не се движи, докато заздравее кракът му.

Раните от ноктите бяха зачервени и подпухнали. Не разполагаше с нищо друго освен с речна вода и с листата, с които бе превързал крака си. Сампур беше твърде далеч, а ако се покажеше на някой от пътниците по реката, щеше само да докара Черните качулки.

Отпусна тяло в постелята от трева и се опита да подреди събитията от последните няколко дни. В този свят есперианската енергия можеше да се използва безпрепятствено. Нямаше представа как бе попаднал тук, но трескавият му мозък подсказваше, че му е подарен още един шанс — и този път везните бяха наклонени в негова полза. Само да можеше да намери момичето, за да научи от него…

Без да таи особена надежда, изпрати една сонда. Нищо. Без да иска, прегъна крака си, и главата му се замая от болката. Усети, че гърлото и устата му пресъхват. Чуваше само плисъка на водата. Вода — отново беше жаден. Но нямаше сили да лази до брега и обратно. Притвори очи изтощен.

V

Имаше съвсем смътен спомен за всичко, което се случи след това. Призрак ли бе видял на входа? Или вълк с провиснала от муцуната лига? Или червена мечка?

После се появи момичето, седнало с кръстосани крака, както го бе видял на платото, с разпусната около тялото коса. Протегна ръка и сложи дърво в огъня. Видение?

Но можеше ли едно видение да се надвеси над него, да допре твърди, хладни пръсти до раната, сякаш изсмуквайки болката и огъня, които пулсираха в нея? Можеше ли едно видение да повдигне главата му, да я сложи като бебе в скута си, така че меката като коприна коса да погали бузата и шията му, и да поднесе към устните му груба чаша с някаква течност? Можеше ли едно видение да си тананика и да разресва с гребен от рибена кост косите си, докато монотонното пеене и движението на гребена го приспят толкова дълбоко, че никакви сънища да не безпокоят съня му?

Събуди се с бистра глава. Но видението на момичето беше все още тук. Появи се от потъналия в слънчеви лъчи въздух и пристъпи с купа плодове в ръка. Спря и го изгледа изпитателно. Опитът му за контакт срещна същата стена. Не на незачитане, а на нежелание да отговори.

Косата й бе сплетена, а отрязаният кичур стърчеше над слепоочието. Върху слабото й тяло висеше парче кожа, което прикриваше цялата й женственост.

— Значи си истинска… — проговори дрезгаво Крейк.

Тя не се усмихна.

— Истинска съм. Вече нямаш треска.

— Коя си?

Този беше само първият от многото натрупани въпроси.

— Казвам се Такия.

— Казваш се Такия и си магьосница…

— Аз съм Такия и притежавам силата.

Беше по-скоро твърдение, а не съгласие.

Отново зае любимата си поза с кръстосани крака, избра един плод от купата и го огледа внимателно като домакиня, която преценява дали е направила добра покупка с оскъдните си средства. Постави го в ръката му, избра един и за себе си. Той отхапа от сочната плът. Само да бе склонила да свали преградата и да му позволи да общуват много по-пълно и дълбоко, отколкото с думи.

— Ти също притежаваш силата…

Крейк реши да не е по-общителен от нея. Само кимна.

— Но все още не са ти сложили рога…

— Не като на теб. Но в света, от който идвам, го направиха.

— Светът, от който идваш? — В очите й проблясваха хищнически искрици. — Какъв е този свят и защо те коронясаха там, човече на пясъка и пепелта?

Без да знае защо, Крейк заразказва случилото му се през последните няколко дни. Бе сигурен, че Такия го слуша, и то не само с уши. Тя взе една пръчка от струпаните за огъня дърва и започна да чертае знаци върху пясъка и пепелта, които бяха свързани с това, което слушаше.

— Силата ти е била достатъчна, за да пробиеш стената между двата свята.

Скърши пръчката с два пръста и я хвърли в пламъците.

— Стената между два свята ли?

— Ние, притежателите на силата, отдавна знаем, че отделните светове се докосват един-друг. — Тя вдигна ръка с допрени един до друг пръсти. — Понякога настъпва момент, в който два от тях се приближават толкова плътно, че силата може да позволи на някого да премине от единия в другия, ако точно в същия момент е изпаднал в безнадеждно положение. Но тези места не могат да бъдат открити и моментът на срещата понякога е съвсем кратък. Не си ли чувал в твоя свят разкази за мъже и жени, изчезнали пред очите на своите приятели?

Той си припомни разни истории и кимна.

— Наблюдавала съм призоваване от друг свят — потръпна тя и поглади с две ръце плитките си, сякаш издигайки по този начин защита и за разума, и за тялото си. — Да призовеш от друг свят е голямо зло, защото никой не притежава контрол над чуждоземната сила. Ти наруши волята на Черните качулки, когато бях животно, побягнало да се спаси от тях. Превърна змията, с която исках да те предупредя, в лисица. А когато Качулките почти ме бяха лишили от силата ми — тя усука краищата на плитките си около китките, като ги милваше и притискаше към малките си гърди, — ти отново им се противопостави и ме освободи за втори път. Ако бе роден тук, това никога нямаше да се случи, защото силата ни е подчинена на установени закони. Твоята е свободна от тази зависимост и затова може да ги нарушава — както ножът отряза това… — и тя докосна слепоочието си.

— Значи фигурите от камъни те принудиха да слезеш от платото, така ли?

— Да. Такий, когато заклаха, е мой едноутробен брат — той беше кръв от кръвта ми и плът от плътта ми. Пребиха го, за да го принудят да ме привлече, и аз не можех да се противопоставя. Но когато го заклаха, те ме освободиха — за голям свой ужас, както ще се увери след време Тузут.

— Разкажи ми за своята страна. Кои са Черните качулки и защо ти поставиха рога? Не си ли като тях, щом притежаваш силата?

Но Такия не отговори веднага. Нито пък свали бариерата, както се надяваше той.

Откъсна дълъг косъм от главата си и започна да плете между пръстите си сложи и усукани плетеници от възелчета. След миг Крейк вече не виждаше нито белите й пръсти, нито черния косъм, който се премяташе между тях. Виждаше картините, които тъчеше пред погледа му.

Обширна земя, предимно пустинна. Откъслечните впечатления, които бе събрал от Калуф и от търговците, се превърнаха в ярки живи картини. Разпръснати тук-там малки имения, управлявани от дребни владетели, нови селища, изградени от заселници, които пристигат с огромни каруци от южните райони, придружени от малки и големи стада и от грижливо отгледаното потомство. Спират по пътя за по един сезон, за да засеят и ожънат, докато най-после изберат място, където да пуснат корени. Малки градчета държави, защищавани от Черните качулки — притежателите на есперианска сила, които се женят само помежду си.

Такия и нейният брат, които произхождат от простолюдието — нещо, което наистина се случва понякога, макар и рядко. Внимателно следени от Черните качулки. Откритието, че са някаква нова мутация, което ги обрича на най-различни експерименти. Покровителството, което им дава за известно време местният владетел, защото иска Такия да му стане жена.

Невъзможността да я вземе без нейното съгласие. Защото силата й ще изчезне, ако девствеността й бъде отнета насила. А той иска да подчини именно силата й, за да я противопостави на всевластието на Черните качулки. Затова решава да бъде търпелив и се захваща кротко да я ухажва. Но Черните качулки го изпреварват.

Отвличат я и краят, който са й намислили, не се свежда само до нейното умъртвяване. И тя го разкри пред очите на Крейк откровено и подробно, без да спестява и най-ужасяващите и позорни унижения.

— Но в такъв случай Качулките са голямо зло?

— Не съвсем — размота тя косъма и внимателно го постави в огъня. — Те вършат и много добрини и без тях хората щяха да страдат. Но аз, Такия, съм различна. А като се омъжа, и децата ми ще бъдат различни. И не се знае колко различни. Качулките не желаят нищо да се променя, според тях това би довело до гибелта им. Затова искат да ме използват за собствените си намерения. Но аз, Такия, няма да го разреша!

— Не, ти няма да го разрешиш.

Внезапният му и категоричен изблик го сепна. В момента Крейк желаеше само едно — да премери сили с Черните качулки, които бяха планирали такова систематично преследване.

— Какво смяташ да правиш сега? — запита той поуспокоен и в очакване тя да сподели мислите си с него.

— Това място е силно. Ти ли го пречисти?

Той кимна нетърпеливо.

— Така и предположих. Роденият в този свят не би могъл да го направи. Хората, които минават оттук, все още не знаят. И няма да ни безпокоят — освен с жертвоприношенията си.

Задоволството й му се стори възмутително. Да лежат тук и да живеят от подаянията на пътуващите по реката, не бе особено привлекателна перспектива.

— Тази каменна постройка е по-стара и по-солидна от Сампур — продължи тя. — Трябва да е била крепост на хората, които са владеели тези земи и са изчезнали дълго преди да се появим ние, южняците. Ако бъде възстановена, никой от околните замъци няма да може да се сравнява с нея.

— Да я построим отново ние двамата? — засмя се той.

— Ние двамата — ето така.

Един камък с размерите на тухла, който бе паднал от перваза на продълговатия прозорец, се вдигна във въздуха и застана на мястото си. Илюзия или реалност? Крейк се изправи на крака и залитна към прозореца. Ръката му напипа камъка, извади го от дупката, измери тежестта му и го върна на мястото му. Не беше илюзия.

— Ако потрябва, можем да правим и илюзии — прозвуча за първи път весела нотка в гласа й. — Погледни каква крепост имаш, владетелю на реката!

Той закуцука към вратата. Навън бе топло и слънчево, но всичко бе в развалини. Изведнъж гледката се промени. Туфите изсъхнала трева изчезнаха и всички камъни се оказаха по местата си. В една от възстановените арки край реката се появи часови, който оглеждаше околността със строго лице. Друг извеждаше оседлани и готови за езда понита, докато останалите стражи се занимаваха с обичайните си задължения.

Крейк се усмихна. Сега часовият под арката бе облечен в стегнатата униформа на въоръжен полицай, а в ръката си държеше газова пушка. Понитата се изпариха и на тяхно място върху камъните се появи спидер. Той чу смеха й.

— Твоите пазачи, твоята машина за пътуване. Много са грозни и страшни. Виж това!

Охрана, машина — всичко изчезна. Крейк затаи дъх при гледката на ефирните същества с криле, които танцуваха във въздуха и от тях се излъчваше такова радостно опиянение от живота, каквото той дори не подозираше, че съществува. Млади елени и някакви невероятно красиви дребни човечета щъкаха нагоре-надолу и всичко бе толкова прекрасно, че той извърна глава.

— Илюзия. — Гласът й прозвуча грубо и подигравателно.

Крейк не можеше да повярва, че нейната грубост и подигравателност бяха сътворили подобна картина.

— Всичко е само илюзия. Стражата ще ни свърши по-добра работа. Колкото до плановете ми, можеш ли да предложиш нещо по-свястно от това, да останем тук и да се задоволим с подаянията на съдбата — за известно време?

— А тези крилати танцьори откъде са?

— Илюзии! — отвърна рязко тя. — Но такива игрички са изтощителни. Ще си създадем охрана само при крайна необходимост. И гледай да не ти се отворят пак раните, защото лекуването не е никаква илюзия и изразходва още повече енергия.

Раните му бяха започнали да зарастват, но белезите щяха да си останат за цял живот. Той закуцука обратно и се отпусна в леглото си, искрено съжалявайки, че Такия толкова бързо бе прогонила малките елфи.

Щом Крейк си легна, тя обясни набързо, че има работа, и излезе. Но есперианецът нямаше желание да лежи повече на затворено. Изчака тя да се отдалечи и с помощта на тоягата се изкачи по брега на реката. Оттук кулата на другия бряг напълно приличаше на отсамната. Не знаеше дали и тя не е населена с духове. Огледа околността и се убеди, че предложението й е основателно. Няколко стражи привидения биха осуетили всяка евентуална атака.

Домакинските старания на Такия бяха придали съвсем друг вид на скалата на даровете. Гниещите хранителни отпадъци бяха почистени и тежката миризма не дразнеше обонянието при всяка промяна на вятъра. Така или иначе, тя си оставаше един изключително несигурен източник на продоволствие. Нагоре по течението сигурно нямаше много стопанства, а и надали някой често слизаше да черпи вода от реката.

Сякаш за да го опровергае, есперианската му интуиция го предупреди, че от горния завой на реката се приближават някакви хора. Не бяха селяни, тръгнали за пазара в Сампур. Усети и страха, болката и гнева, които бушуваха в тях. Трима души, единият беше ранен. Не бяха нито есперианци, нито слуги на Черните качулки. Макар да бяха въоръжени.

Мъчителното пътуване през планината, при което бяха загубили свои другари, откриването на реката, кражбата на лодката, която сега управляваха така умело — това беше всичко, което успя да научи. Отдолу се криеше още нещо… И щом го усети, Крейк веднага взе решение в тяхна полза — дълбока ненавист към Черните качулки! Доведени до пълно отчаяние бегълци, които обаче нямаха намерение да се предадат лесно.

Установи слаб контакт. Не биваше да разберат, че приближават еспериански капан! Вдъхна плаха надежда, несигурно предположение, че пред тях мястото е защитено и удобно за лагеруване. Това бе всичко, което можеше да направи, за да ги накара да приближат.

„Не!“ — намеси се категорична заповед и се помъчи да прекъсне деликатния му контакт с тях и опитите му да ги прикотка. Крейк остана непреклонен: „Да, да и да!“

И моментално застана нащрек. Такия, господарката на илюзиите, както се беше оказало, сигурно щеше да предприеме нещо. За негова изненада тя не го стори. Лодката се показа иззад завоя, носена по-скоро от течението, отколкото движена от усилията на екипажа. Единият човек лежеше на дъното й, а гребецът на носа се бе превил на две. Единствено кормчията направляваше лодката. И Крейк усили докрай своята невидима и нечута покана, за да подкрепи старанията му.

VI

Но Такия още не беше започнала битката. Щом лодката зави към терасата на даровете, един страж на Черните качулки се появи на ръба й и обнаженият му меч проблесна на слънчевата светлина. Кормчията се поколеба и течението понесе лодката надолу. Крейк усети връхлетялото ги отчаяние, още по-мъчително на фона на прокрадналата се преди миг надежда. Раздразнението му към Такия прерасна в гняв.

Отвърна с илюзия. Протегна ръце и пусна стрела. Привидението се люшна назад. Крейк не беше виждал лъкове тук, но оръжието подхождаше на този свят. Освен това искаше да покаже на Такия, че държи на думата си.

Кормчията се приведе, когато стражът се показа в арката. Малко по-нататък имаше удобно място — същото, до което Крейк доплува първия път. Той прикани мъжа да стигне дотам, изпращайки сигнали на добра воля.

Но гребецът нямаше повече сили, а и никой от спътниците му не бе в състояние да му помогне. Само успя да приближи лодката до брега и носът заора в едрия пясък. Мъжът пропълзя по телата на другите двама и по-скоро се свлече, отколкото стъпи на сушата. Накрая изтегли кануто, доколкото му позволяваха силите.

Крейк тръгна надолу. Вероятно се досещаше, че Такия няма да се даде лесно. Независимо че бяха постигнали нещо като споразумение, тя не приемаше заповеди от него.

Една главня излетя от огъня в кулата и се заби като копие в сухите храсти по склона. Крейк зяпна. Явно никакви убеждения нямаше да свършат работа. Вече бяха мерили силите си и той беше готов да го направи отново. Но сега не беше моментът. А и огънят не бе никаква илюзия и в това състояние нямаше шанс да се пребори с него. Или можеше?

Огънят не се разпространяваше кой знае колко бързо, но за нея не бе проблем да го разпали за секунди. Трябваше да се действа веднага! Облегна се за опора на купчина развалини, замахна с тоягата и отмести голям овален камък заедно с последвалата го пясъчна вихрушка. Беше преценил точно. Камъкът се търкулна и затисна главнята, а пясъкът задуши и най-малките пламъчета.

Червените езици на огнената стихия лумнаха злобно нагоре и Крейк се изсмя. Това беше видение. Явно бе ядосана. Материализира във въздуха огромна кофа, наклони я на една страна и плисна съдържанието й в центъра на пожара. Почувства яростта на Такия да го шибва като камшик, но не помръдна. Тя можеше да мери сили със своите равни, но той щеше да й даде добър урок.

— Хей, хора! — Викът не бе въображаем и молеше за помощ.

Крейк се спусна внимателно по стръмния бряг и видя лодката и мъжа пред нея. Есперианецът му махна с ръка да се приближи и беглецът тръгна към него.

Беше едър мъж като онези, които бе видял в Сампур, широкоплещест и с червеникава коса, сплетена на дълги плитки. В ъгъла на брадичката му се виждаше пресен белег от полузараснала рана, а дълбоките очи издаваха преумора. Спря на известно разстояние от Крейк с ръце, опрени на бедрата си, и с високо вдигната глава измери есперианеца с проницателния поглед на опитен офицер, който знае как да се оправя с новобранци.

— Аз съм Джорик от Кулата на орлите — представи се той по начин, който подсказваше самочувствието на местен владетел, след което сви рамене. — Макар че от нея не остана камък върху камък. Имаш солидна бърлога… — поколеба се какво обръщение да използва — приятелю.

— Аз съм Крейк — отвърна простичко есперианецът — и също се крия от неприятели. Бърлогата е старичка, но върши работа.

— Да не би хората, от които се криеш, да носят черни качулки? — продължи Джорик. — Всичко, което току-що видях, ми напомня за тях.

— Прав си. Не бих се нарекъл приятел на Черните качулки.

— Но притежаваш силата…

— Притежавам сила — подчерта разликата Крейк. — Добре дошъл, Джорик. Както и всички, които не биха нарекли себе си приятели на Качулките.

— Повече не можем да продължаваме така — сви отново рамене снажният воин. — Щом е дошло време да спрем, това място е добро като всяко друго. Моите хора нямат повече сили. — Той погледна към двамата в лодката. — Те са добри мъже, но Качулките ни притиснаха много лошо в горното течение. Бяхме десет души. Принудиха ни със своите магьоснически номера да напуснем кулата и ни подгониха.

— Защо искат да ви унищожат?

Джорик се изсмя рязко.

— Те не обичат хората, които не се подчиняват на законите им. Ние сме планинци и нито една Черна качулка не ни е помогнала да си отвоюваме Кулата на орлите или пък да не се връщаме с празни ръце от лов. Когато закарахме кожите си на пазара, поискаха да ни вземат данък. Да не би техните заклинания да вкарват зверовете в капаните ни или да ги нанизват на копията ни? Плащаме само когато купуваме нещо. Не ние започнахме войната. Но когато им казахме всичко това ясно и открито, и други набраха кураж да постъпят като нас, затова Качулките решиха да ни унищожат, за да си остане всичко, както на тях им е удобно. И успяха.

— Не още — натърти Крейк. — Можеш ли да доведеш своите хора в кулата? Ранен съм и едва ходя, иначе бих ти помогнал.

— Ще дойдем.

Джорик се върна при лодката и плисна шепа вода в лицето на мъжа, който бе седнал на носа. Той се понадигна и изпълзя на брега. След това водачът на бегълците вдигна другия от дъното и го метна ловко на гърба си, от което пролича, че не го прави за първи път.

Положи го в постелята от трева, Крейк се зае с огъня и с приготвянето на храна, а Джорик се върна за багажа.

Никой от двамата не беше едър като водача. Момчето в безсъзнание беше само кожа и кости и дъхът му едва се усещаше през безводно отпуснатите устни. Другият беше нисък, тъмнокож и къдравата набола брада напомни на Крейк за мъжете на Калуф. Той се взря подозрително в есперианеца изпод зачервените си клепки, след това заоглежда обстановката наоколо си.

Крейк не се опита да установи телепатичен контакт. И без това подозираха есперианските му способности. Опита се да открие Такия, но отново без резултат. Това го разтревожи. Бе направил всичко възможно да я убеди, че ще им даде подслон, и тя не би трябвало да се противопоставя. Джорик и спътниците му с нищо не ги заплашваха, а можеха само да им помогнат, като присъединят силите си към техните.

Не можеше да тръгне наникъде, преди да зараснат раните му. А без оръжие трябваше да разчитат само на собствените си еспериански сили в случай на нападение. Беше се уверил с очите си в способностите на Качулките и сериозно се съмняваше, че двамата с нея можеха да се справят при предстоящия сблъсък, за който Черните качулки положително щяха добре да се подготвят. Досега бе успявал да обърка плановете им просто защото те не подозираха съществуването му. Следващия път щеше да бъде лишен от това предимство.

От друга страна, ако имаха оръжие, кулата можеше да бъде защитена. Например с лъкове — Крейк предвкуси удоволствието от стъписването на Качулките при гледката на летящите срещу тях стрели. Колкото и високо мнение да имаха за себе си, дори търговците на Калуф не познаваха това оръжие. Не го познаваха и воините в Сампур. Трябваше да попита Джорик дали е виждал такова нещо.

Междувременно седеше при гостите си и наблюдаваше как Джорик храни с плодова каша посъвзелото се момче, докато другият лакомо гълташе късове сушено месо. Когато се засити, той се примъкна до огъня и тикна палец в гърдите си.

— Закут — представи се той.

— От Ларуд ли?

Това беше единственият град, чието име бе чул от хората на Калуф.

Мургавият не скри изненадата си, но този път в нея нямаше и сянка от подозрителност.

— Какво знаеш за Децата на Ной, чужденецо?

— Пътувахме известно време заедно из равнината с един човек на име Калуф, Първи търговец от Ларуд.

— Дебел мъж, който често се смее и има перо от сокол на шапката си ли?

— Не — поохлади възторга му Крейк. — Този Калуф, който предвождаше кервана, беше слаб мъж и можеше да познае колко е остър един меч по ефеса му. Колкото до украшенията — на неговата шапка имаше червен скъпоценен камък. И винаги се кълнеше в Очите на господарката Лор.

Закут избухна в пронизителен смях.

— Виждам, че не си вчерашен, нали, господарю на кулата? Аз не съм от Ларуд, но познавам Калуф и знам, че на него и спътниците му може да се разчита. Като те гледа човек обаче, и на теб не ти е било лесно напоследък. Да не се е случило нещо с Калуф?

— Докато стигнахме до вратите на Сампур, всичко беше наред. Какво се е случило след това, не знам.

Джорик се усмихна и настани болника в постелята.

— Май сте се разделили неочаквано, а, владетелю Ка-рак?

Крейк реши да им каже истината.

— Поставиха рога на двама души. Последвах ги, за да им помогна с каквото мога.

Джорик се навъси, а Закут плю в огъня.

— С нас не постъпиха така — ние не притежаваме силата — каза след малко Закут. — Но те знаят и други номера. И стигна дотук, така ли?

— Одра ме мечка — добави Крейк още нещо от приключенията си — и се скрих, докато зараснат раните ми.

— Бърлогата е удобна — съгласи се Джорик. — Но откъде се снабдяваш с храна? Тази пустош не ражда такива неща.

Той захапа един плод и след това облиза пръстите си.

— Има легенда, че в кулата живеят духове. Хората, които пътуват надолу по реката, оставят лептата си.

Закут се плесна по коленете.

— Боговете на вълните са благосклонни към теб, владетелю Ка-рак, щом са ти показали пътя към това вълшебно място. В някои кули обитават и добри духове. Какво ще кажеш, владетелю Джорик?

— И на нас най-после ни се усмихна късметът, щом владетелят Ка-рак ни допусна в тази крепост. Но може би имаш някакви други намерения? — обърна се той към есперианеца.

Крейк сви рамене.

— Само облаците знаят дали ще завали дъжд или сняг — цитира той една от поговорките, която бе научил от хората на Калуф.

Слънцето скоро щеше да залезе и той се разтревожи за Такия. Не искаше да повярва, че си е тръгнала окончателно. Но какво ли пък щеше да се случи, ако се върнеше? Внимаваше да не използва уменията си пред пришълците. Но Такия изобщо не би се съобразила с присъствието им.

Не си даваше ясна сметка за чувствата, които изпитва към нея. Тя го смущаваше и събуждаше усещания, които отказваше да си признае. Умееше да създава впечатление, че той изобщо не я интересува. Спокойната и увереност в нейното собствено превъзходство дразнеше самочувствието му. А антагонизмът между двамата се противопоставяше на онова, което го бе накарало да тръгне след нея пред вратите на Сампур. Изпрати още една сонда и — за негова изненада — получи отговор:

— Да си вървят!

— Те също са бегълци като нас. Единият е болен, а другите са изтощени от дългото преследване. Разбунтували са се срещу Черните качулки. Затова имат право на подслон, топлина и храна.

— Те не са като нас! — Същото високомерие. — Или ги изпрати, или ще ги изгоня. Мога да го направя…

— Вероятно, но аз мога да ти се противопоставя! — постара се да бъде максимално убедителен той. — Повярвай ми, най-добре за нас е да им помогнем. Те са истински бойци…

— С мечове не можеш да се противопоставиш на силата!

Крейк се усмихна. Техният безмълвен спор му даваше възможност да направи първата проверка на плановете си.

— Не с мечове, Такия. Има и други оръжия освен мечове и копия. Понякога по-ефикасни дори и от силата. Може ли една Черна качулка да изпрати смърт на своя противник, щом самата тя бъде умъртвена от разстояние с оръжие, от което няма спасение?

Усети, че привлече вниманието й. Беше се уверила, че той не обича да говори празни приказки. Побърза да използва момента.

— Спомни си как умря твоят страж, с когото искаше да стреснеш тези мъже!

— От малко копие — отново прозвуча пренебрежение в гласа й.

— Не.

Нарисува с въображението си една стрела, след това стрелец, опънал лък, стрелата изсвистя във въздуха над реката и прониза гърлото на нищо неподозиращата Черна качулка.

— Познаваш ли тайната на това оръжие?

— Да. И искам да ти кажа, че пет чифта ръце ще свършат много по-добра работа от два, не съм ли прав?

— Ще дойда — отстъпи най-после тя. — Но на тях няма да им хареса.

— Само ела и ще видиш как ще те посрещнат. Те не са ловци на девствени вещици… — започна той, но смехът й го прекъсна и това го обърка. Малкото му предимство изчезна. Но тя не прекрати връзката.

— Ка-рак, много си глупав. Няма да им хрумне да спят с мен дори да ги моля. Сам ще се убедиш. Може ли сокол да се чифтоса с дива котка? Но мисля, че трудно ще ми се доверят. Както и да е, от плановете ти може и да излезе нещичко. Ще видим.

VII

Бегълците посрещнаха Такия точно според предвижданията й. Те знаеха коя е и само благосклонността на Крейк към нея ги задържа в кулата. А и обстоятелството, че не биха стигнали кой знае колко далеч със собствени сили, което Джорик не искаше да признае. Но страховете им до голяма степен се уталожиха, когато тя се зае с лечението на младежа, използвайки уменията, които бе приложила, за да излекува раните на Крейк. На следващия ден тя вече го хранеше с бульон и се разпореждаше с другите мъже, сякаш й бяха слуги, откак се помнеше.

Слънцето се бе издигнало високо, когато Джорик се появи откъм реката — подсвиркваше си, освежен от банята.

— Крепостта наистина си я бива, владетелю Ка-рак. А като прибавим и нейната сила, никой не би могъл лесно да се справи с нас. Стига дамата да се съгласи да ни помогне.

Такия се засмя. Сноп слънчева светлина от прозореца падаше право върху нея, докато тя разресваше косата си. Изгледа ги през рамо с палаво кокетство. Крейк за първи път си помисли, че по нищо не се различава от жените, които беше познавал в своя собствен свят.

— Първо да видим каква защита ще ни предложи владетелят Ка-рак.

Каза го с хаплива насмешка и за да му напомни, че не е забравила какво й бе отговорил снощи.

Но Крейк беше подготвен. Захвърли тоягата и се хвана за рамото на Джорик, а Закут запухтя след тях. Изкачиха се до гората. Крейк никога не бе правил лъкове и очакваше първите му опити да бъдат неуспешни. Докато напредваха бавно, той им обясни какво трябва да направят. След около час се върнаха с цял наръч различни по дължина пръчки и се хванаха за работа.

Следобед Закут се засуети, излезе и след известно време се върна, влачейки една сърна, очевидно горд със своя улов. Там, където другите виждаха само месо и кожа, с която да закърпят обувките си, Крейк виждаше тетива за лъковете. Работата им спореше. Такия бързо се научи майсторски да прикрепва перата на стрелите, а по някое време Закут домъкна още две речни птици, които бе уловил в мрежата си.

След четири дни кулата заприлича на непристъпна крепост. Повечето от изпопадалите камъни бяха на местата си. Изследваха горните две помещения и изхвърлиха оттам огромно количество стари гнезда и останки от леговищата на разни дребни хищници. Такия избра горната стая за себе си и с помощта на своя възстановил се пациент. Никус домъкна огромно количество сладко ухаещи треви, които разстла по пода. Прилепите, идващи по изгрев слънце и отлитащи на смрачаване, изобщо не я притесняваха. Дори вечер тананикаше на снежнобелия бухал, който отказа да напусне любимото си обиталище в най-тъмния ъгъл на покрива.

По реката нямаше никакво движение. Нямаше и нови припаси върху скалата на даровете. Но Джорик и Закут ловуваха, а Крейк опушваше излишното месо, така че в случай на нужда имаха и запаси. Три лъка бяха вече готови и с тях се упражняваха на терасата, като използваха стрели с тъпи върхове.

Джорик имаше точното око на добър стрелец и бързо свикна с новото оръжие. Същото важеше и за Никус. Но Закут възприемаше по-бавно, а кракът създаваше проблеми на Крейк. Такия беше безпогрешна, но рядко склоняваше да стреля. Макар да бе съгласна, че оръжието е отлично, предпочиташе собствените си войнски умения и по цели дни седеше върху стената и разресваше отново и отново с пръсти косите си, докато гледаше тренировките им и подвикваше при всеки успешен удар или се присмиваше на пропуските им.

Ала отсрочката не продължи дълго. Крейк скоро получи първото тревожно предупреждение. Една нощ се събуди от сън, в който тичаше запъхтян през пустинята, подгонен от шайка. Усети, че някакво пагубно въздействие изпълва кулата. Някаква непреодолима сила го подтикваше да излезе навън и да хукне към гората.

Проучи внимателно заобикалящата го тишина. Не беше угнетяващото усещане, което изпита при първото си пристигане. Беше нещо друго. Но какво?

Някой помръдна в мрака.

— Владетелю Ка-рак! — Гласът на Никус бе нисък и дрезгав, сякаш едва се сдържаше да не изкрещи.

— Какво има?

— Лоша работа…

Огромният силует на Джорик изпълни светлия отвор на входа.

— Подновили са преследването — рече той. — Опитват се да ни изхвърлят оттук като плъхове от дупката им.

— И първия път ли постъпиха така? — попита есперианецът.

— Да — изпръхтя Джорик. — Това е любимият им първи ход. Ще ни накарат да изпитаме такъв ужас тук вътре, че всеки ще хукне, накъдето му видят очите. След това ще ни довършат без проблеми.

Крейк не можа да изолира един отделен сноп от тази зловеща енергия. Ужасът се процеждаше през стените около тях. Изпрати сонди във всички посоки, но безуспешно. Нечии крака изприпкаха надолу по стълбите.

— Разпалете огъня, глупаци! — викна Такия. — Трябва да разберат, че си имат работа с хора, които ги познават.

Пламъците осветиха угрижените им лица. Закут милваше несъзнателно едно копие върху коленете си, а Никус и Джорик не откъсваха погледи от вълшебницата, която подреждаше на пода някакви вързопчета с изсъхнали листа и папрат. Тя установи контакт с Крейк.

— Трябва да направим нещо или тези незащитени нещастници ще бъдат изчоплени оттук като орехи от черупките им. Дай ми силата си — сега аз трябва да бъда водач.

Безапелационната увереност в собственото й превъзходство отново го възмути, но този път Крейк вътрешно си призна, че тя има основания. И все пак не се отзова на искането й. Да не може да контролира есперианските си умения и да й ги предостави — подобно насилие винаги го бе плашило и досега бе предпочитал да се самоубие, само и само да не го допусне. А сега тя го молеше за това, и то с пълно право!

— Принудителната капитулация е истинско зло, но ако го направиш доброволно в наша защита, е съвсем различно.

Беше усетила вътрешната му съпротива.

Ултиматумът да напуснат кулата ставаше все по-неумолим. Никус се изправи, сякаш някой го теглеше. Закут неочаквано тръгна към вратата, но Джорик светкавично протегна ръка и го сграбчи.

— Виждаш ли — настоя Такия, — почти са готови. След малко няма да сме в състояние да ги удържим по никакъв начин. И са загубени завинаги — защото сега срещу нас се е възправила висшата сила на Черните качулки.

Крейк наблюдаваше борещите се на пода мъже и все така се съпротивляваше вътрешно, но се подчини на жеста й и прилегна до нея. Тя хвърли две вързопчета с папрат в огъня и ги обгърна плътен сладникав пушек. Никус се закашля, вдигна като замаян ръце към главата си, отпусна се тежко на земята и потъна в дълбок сън като преуморено дете. Джорик и Закут спряха да се боричкат, щом пушеците стигнаха до тях.

Такия плъзна хладната си ръка по гърдите на Крейк и постави длан върху сърцето му. Затананика си някаква чудновата мелодийка, а той се опита да установи контакт, но булото, което тя бе спуснала между тях, беше плътно като стелещия се наоколо пушек. Изпита усещането, че наблюдава стаята през нейните очи. След това стаята изчезна. Безплътната му сянка се носеше в нощния мрак като хрътка, препускаща по следа.

Сега за него не съществуваха непреодолими препятствия. Огледа обгърналия кулата злокобен облак и се спусна по тънката нишка към източника му.

Там имаше огън, наобиколен от четири Черни качулки. Издигащият се над него пушек имаше същото предназначение — да освободи мисълта от тялото. Земята бе покрита с телата на заспали воини.

С усилие на волята Крейк съсредоточи вниманието си върху жезъла, който лежеше в краката на предводителя на групата, и изпрати команда.

Жезълът подскочи и падна в огъня, макар господарят му да се надигна рязко и да посегна към него. Блесна ослепителна синя светкавица. Качулките скочиха на крака, а водачът им се втренчи през пламъците право в безплътната сянка на Крейк. Лицето му излъчваше не ненавист, а по-скоро благородство. Но погледът му беше коравосърдечен и Крейк разбра, че битката между тях ще продължи не само до смъртта, но и след това. Есперианецът усети, че онзи за първи път си дава сметка за неговото съществуване и за ролята му в тази неочаквано тежка схватка.

За миг и у двамата проблесна някакъв спомен, че се познават, после Крейк отново бе обгърнат от мрака. Чу тананикането й и усети докосването й върху китката си, където биеше бавният му, равномерен пулс.

— Това беше добре — приветства го мисълта й. — Сега трябва да се изправят лице в лице с нас.

— Ще дойдат.

Бе схванал зловещата закана в очите на Черната качулка.

— Ще дойдат, но сега силите ни са равностойни. Вече не могат да разчитат на Жезъла на силата.

Крейк се опита да седне и усети огромно изтощение в цялото си тяло — не можеше да се сравнява със слабостта след раняването му.

Такия се разсмя подигравателно.

— Да не си мислиш, че ще можеш да припкаш като младо еленче по време на Дългото пътуване, Ка-рак? Дори три дни на бойното поле не могат да се сравнят с него. Спи и събирай сили. Краят на това приключение все още не се вижда.

Лицето й загуби очертанията си, отблясъците в косите й замъглиха погледа му, забулиха съзнанието му и той заспа.

Сигурно е било рано сутринта, когато беше направил онова странно пътуване до лагера на Черните качулки. Щом открехна натежали клепачи, продълговатият слънчев отблясък от прозореца му подсказа, че е късен следобед. Такия го гледаше втренчено. Той приседна и й се усмихна, но тя не отвърна на усмивката му.

— Всичко наред ли е?

— Имаме време да се подготвим за изпитанието. Твоят планинец си разбира от работата. Знае как се води открит бой и с хората си е устроил доста невъзпитано посрещане на досадниците. Аз също се постарах, колкото ми позволяват силиците — усмихна се лекичко тя. — Ела да видиш.

Той закуцука към терасата и остана смаян. Вярно, че беше илюзия, но имаше и истински неща.

Джорик се захили, като видя опулената му физиономия, и му махна с ръка да огледа поставените под негово командване сили. Защото беше пълно със стрелци, застанали на пост по стените, върху арката, на кулите от двете страни на реката, и околността ехтеше от тежките им, отмерени крачки. Дори му отне няколко секунди, за да отдели хората, които познаваше, от създанията на Такия. Реалните също бяха на позиция заедно с въображаемите си другари. Никус, по-ловък с новото оръжие, беше застанал върху стената, а Закут се бе разположил при арката до реката, откъдето разстоянието до противника беше по-малко и стрелбата му щеше да бъде по-успешна.

— Погледни надолу — подкани го Джорик. — Виж какво ги чака, преди да ги набодем.

Крейк отново не повярва на очите си. Вече бе виждал подобна илюзия — тогава тя беше прибързано дело на отчаяно момиче, а сега надминаваше всичките му очаквания. Всички пътеки и проходи към речните кули бяха обрасли с непроходими трънливи дървета, чиито преплетени клони образуваха стена, през която не можеше да се провре нито меч, нито копие. Макар да беше илюзия, Качулатите трябваше доста да се поизпотят, за да се справят с нея.

— Взе две клончета, които Никус намери, омота един косъм около тях и ги зарови под един камък. След това изтананика нещо — и ето ти това чудо! — не спираше Джорик. — Тя струва повече от десет — не, от двайсет воини, тази господарка Такия! Владетелю Ка-рак, казвам ти, че ще дойдат по-добри дни за тази земя, щом вие двамата сте се изправили срещу Качулките.

— Е-е-е-ей — чу се приглушено, но ясно нещо като подсвиркване или вик откъм позицията на Никус. — Пристигат!

— Идват насам — изкрещя дрезгаво и Закут. — Спускат се и по реката.

— Знаем как да ги посрещнем. — Джорик не се разтревожи особено.

Никой не откри огън от крепостта. За самоуверените нападатели това беше поредната битка. Макар трънливият лабиринт да задържа временно половината от тях, воините откъм реката трябваше само да стъпят на площадката за дарения и да нападнат под водачеството на изкусните си господари.

Но щом лодката им се показа иззад завоя, звъннаха тетивата на лъковете. Беззвучен вик прокънтя в главата на Крейк, щом видя качулатият да вдига ръка към забитата в гърлото му стрела и да рухва във водата. Още двама паднаха след него, а другите от ужас престанаха да гребат. Течението ги доведе под арката и Закут бутна върху тях един камък, който обърна лодката и всички цамбурнаха в реката.

Закут се заливаше от смях, а Джорик направо виеше.

— Сега разбраха какво ги очаква! — крещеше той с все сила и думите му положително стигаха до ушите на нападателите. — Да видим ще посмеят ли пак да се приближат до тази крепост.

VIII

Ясно беше, че смелостта далеч не е единствената добродетел на Черните качулки. Отчитайки съкрушителния провал на атаката по реката, те не подновиха опитите си. Вече се смрачаваше и Крейк наблюдаваше унилото им оттегляне. Възторгът на Джорик също бе спаднал.

— Положително ще опитат нещо друго. Разбраха, че няма да се дадем лесно, и ще измислят нещо по-сериозно. Никак не обичам да се бия на тъмно.

— Няма да е тъмно — отвърна Такия.

Тя посочи един от ъглите на терасата и в спускащия се мрак блесна ярък сноп лъчи. Една подир друга грейнаха факли по покрива на кулата на отсрещния бряг, по издигащата се над реката арка, по парапета на стената — и стана толкова светло, че нищо не можеше да помръдне и да остане незабелязано.

— Така! — щракна тя с пръсти и факлите изчезнаха. — Когато потрябват, ще ги запалим.

— Всичко е много хубаво, господарке — мигаше опулено Джорик. — Но и честния огън си го бива, защото, освен да ти свети, може да ти сгрее и сърцето.

— Наклади си огън, пълководецо — усмихна му се тя майчински. — Има кой да ни извести, щом тръгнат насам.

И тя извика. Изпляскаха криле и след малко белият бухал кацна върху протегнатата й ръка. Огледа ги с умните си очи и изщрака зловещо с клюн. Тя го погледна, а той разпери криле и отлетя.

— От нас могат да скрият мислите и действията си. Но не могат да изгонят от небето неговите обитатели. Бъди сигурен, че само една крачка да направят — и ние ще знаем.

Все пак не напуснаха позициите си. А Закут занарежда около себе си големи камъни с надеждата и с тях да бъде точен като при първото си попадение.

На всички с изключение на Такия нощта се стори безкрайно дълга. Крейк отново и отново правеше опити да изпрати сонда в тъмнината, но всеки път срещаше една и съща преграда, която скриваше плановете на Черните качулки.

Джорик отмерваше разстоянието от единия до другия край на терасата — пет крачки в едната посока и шест в обратната — и при всяко обръщане лъкът му изчаткваше в камъните.

— Мътят някаква пакост, както бухалът мъти яйце, но каква ли е?

Крейк се бе научил да изглежда външно спокоен.

— Ще трябва да почакаме, за да разберем. Но защо се бавят?…

Защо се бавеха? Колкото по-неспокойни ставаха той и шепата защитници, в толкова по-лесна плячка се превръщаха. А и беше сигурен, че Черните качулки умееха да изненадват противниците си. Макар че, ако съдеше по думите на Такия и Джорик, те не бяха свикнали с подобно непоколебимо и изобретателно противопоставяне на тяхната воля. Такава съпротива само щеше да усили решимостта им да унищожат бунтовниците.

— Идват.

Огньовете на Такия лумнаха по местата си. Тя прекоси бързо терасата и застана до Джорик и Крейк, които се бяха изправили до парапета.

— Това е най-лошият час на нощта, когато кръвта тече най-бавно и съпротивата е най-слаба. Затова идват сега…

Джорик дръпна тетивата на лъка и острият звук изпълни нощната тишина. Такия поклати глава.

— Идват само Черните качулки, добре бронирани. Вижте!

Тя подскочи към парапета и плесна с ръце. Магическата светлина огря четири изправени сред трънака фигури, които гледаха нагоре към тях изпод сенките на качулките си. Изсъска стрела, но не достигна целта си, а падна на земята на няколко крачки от гърдите на водача им.

Но Джорик не прие поражението. Опъна докрай тетивата с цялата си сила и изпрати втора стрела. Тя обаче също тупна в краката на безмълвната четворка. Крейк сграбчи Такия, но тя се изплъзна, бързо изтича напред и викна надолу:

— Какво искате, всемогъщи мъже — примирие ли?

— Дъще на злото, ти не си сама. Искаме да говорим с твоя повелител.

Тя се изсмя злорадо и разлюля косата си, прокарвайки пръсти през нея.

— Нима мислите, че наистина имам повелител, всемогъщи? Такия все още разчита само на себе си. Не се залъгвайте с подобна надежда. Отново ви питам за какво сте дошли — за примирие ли?

— Изпрати своя повелител, за да се разберем.

Тя рязко отметна косите си.

— Нямам никакъв повелител и аз и силата ми сме непокътнати. Опитай и ще се убедиш, Тусут. Да, аз те познавам — ти си Тусут, господарят, а тези са Салсбал, Булан и Илай — сочеше ги с пръст тя един по един като дете, което си играе.

Джорик се размърда и пое дълбоко въздух, а онези отдолу се преместиха. Крейк засече мислите им — да споменеш мъжко име в присъствието на противник наистина изискваше смелост.

— Такия! — звучеше като съскане на влечуго.

Тя отново се разсмя.

— О, аз първа казах името ти, Тусут. Наистина ли ме смяташ за толкова слаба и беззащитна, че да ти се подчиня безропотно? Не го направих, когато ми постави рогата, защо ли да го правя сега, когато не съм ти подвластна? Преди ти разполагаше с Такий, за да ме хванеш. Но Такий потъна в безкрайния мрак и вече не можеш да ме уловиш в мрежата си! А и тук до мен има един…

Тя хвана Крейк за ръката и го избута напред. Той ги погледна право в очите и вдигна ръка, както тя бе направила преди малко:

— Тусут, майстор на капани за жени, и Салсбал, Булан и Илай, негови верни кучета. Ето ме, какво искате от мен?

Те не отговориха, но той усети как се опитват да проникнат в мислите му, да пробият защитата му. И накрая разбраха, че е като тях — есперианец.

— Какво искате? — повтори Крейк по-високо. — Ако не желаете да преговаряме, нека не безпокоим нощната тишина и да се отдадем на заслужена почивка.

— Отстъпник! — избълва Тусут.

Сега посочи с пръст напред, изричайки някакви фрази под одобрителните погледи на свитата си.

Крейк бързо си припомни сцената пред вратите на Сампур и се зае да направи нещо невероятно. Съсредоточи вниманието си върху човека, когато Такия нарече Илай. С черния плащ и черната качулка сянката му върху близката скала напомняше лешояд. Лешояд… лешояд!

Не осъзнаваше, че е насочил пръст към избраната жертва, нито че повтаря на висок глас думата с интонацията на Тусут:

— Лешояд!

Една хладна ръка обхвана китката на другата му ръка и преля силата си в неговата. Енергията се сгъсти и излетя…

— Лешояд!

Една черна птица плесна с криле, изкряска и полетя срещу него с изпружена кървавочервена глава и зейнал клюн. Звънна тетива. Чу се отчаян предсмъртен вик и мъжът в черния плащ се сгърчи на склона край гъстия храсталак.

— Добре! — извика Такия. — Отлично се справи, Ка-рак! Но втори път не можеш да използваш същото оръжие.

Обхванат от безумно въодушевление, той изобщо не я чу. Пръстът му вече сочеше Булан и той отпяваше:

— Куче…

Напразно. Черната качулка не падна на четири крака, а си остана човешко същество. Крейк млъкна. Такия бързо му прошепна:

— Те вече са предупредени — никога не можеш да ги атакуваш два пъти по един и същи начин. Първия път успя само защото не бяха подготвени. Хей, Тусут — подвикна тя, — убеди ли се, че сме добре въоръжени? Бъди честен и кажи какво искаш от нас.

— Да — прогърмя гласът на Джорик, — не можеш да ни сториш нищо, всемогъщи. Върви си по пътя и ни остави на мира…

— На една земя не могат да властват две сили и ти го знаеш, Джорик от Кулата на орлите, защото веднъж вече се опита да го докажеш и пострада. Тук трябва да има победител, а за победените — смърт!

Това се стори логично на Крейк. Но господарят продължаваше:

— Колкото до това, какво искаме — то е ясно. Противопостави ни равностойна на нашата сила, отстъпнико. Използвай силата и на вещицата, ако щеш. Накрая ще разбереш, че сте безпомощни.

— Тук и сега ли? — попита Крейк.

— Вече зазорява и идва нов ден. На слънце или на сянка, за нас е все едно, защото победата ще бъде наша.

Въодушевлението от първия му светкавичен успех се бе изпарило. Крейк опипа лъка, който все още не бе използвал. Нещо го притесняваше, не беше сигурен в силите си. Такия отново хвана ръката му. Гласът й пак прозвуча подигравателно, дразнеше го, предизвикваше го:

— Покажи им какво можеш, владетелю Ка-рак, ти, който си майстор на илюзиите.

Той я погледна и отрязаният кичур на слепоочието й възвърна предишната му увереност. Тя също не бе чак толкова всемогъща, колкото се опитваше да му внуши.

— Приемам предизвикателството ти — викна той. — Нека бъде тук и сега.

— Ние приемаме твоето предизвикателство! — Раздразнението и светкавичната й поправка му доставиха удоволствие.

Думите още не бяха заглъхнали и тя нанесе първия удар.

Пламъците обхванаха в кръг тримата, плъзвайки по мъртвото тяло на Илай. Заподскачаха около краката им, а край главите им се замятаха сенките на бухали и на всевъзможни нощни хищни птици.

Чу се зловещо съскане и склонът се покри с пълзящи към тях влечуги. Привидения? Всички — или повечето от тях. Крейк разбра, че предназначението им бе да отклонят вниманието на противника. Той също се включи — фигурата на вълк се промъкна откъм сянката и скочи, но щом лапите му докоснаха магическия огън, изчезна.

Отговорът на Черните качулки бе не по-малко светкавичен от атаката на Такия. Някаква тежест надвисна над главите на защитниците и започна да ги притиска толкова осезаемо, че Крейк погледна нагоре да не би планината да се е срутила отгоре им. Чу тревожен вик. Черен облак като гигантска преса падаше все по-ниско и по-ниско.

Снопове светлина избълваха няколко огнени топки срещу хората при парапета. Една се метна право към лицето на Крейк и опърли кожата му с огнения си дъх.

— Глупак! — шибна го мисълта на Такия. — Те са истински само за наивниците, които им вярват.

Прогони внушението и магическото кълбо се стопи. Но все още беше като замаян. Случващото се нямаше нищо общо с есперианското му обучение, дори напротив — бяха го предпазвали от това. Почувства се муден, несъобразителен и засрамен, че сега цялата тежест на защитата им се стоварва върху Такия.

Върху нея — Крейк присви очи. Намали връзката си с момичето, като се опита то да усети. Имаше твърде голяма вероятност да се окаже, че сам се е предал. Намерението му бе доста налудничаво, но Черните качулки им бяха дали да разберат, че могат да бъдат притиснати само с изненада.

Нова огнена топка се понесе към него и той скочи на терасата. Остра болка прониза ранения му крак. Другият Крейк остана до парапета рамо до рамо с Такия. Костваше му доста усилия да задържи там собственото си привидение и незабелязано да се отдалечи от кулата.

Досега бе успял да материализира охраната, вълка и останалите видения, но те бяха съвсем мимолетни и се бе справил сравнително лесно. Да създаде собствения си образ и подобие бе, от една страна, по-лесно, а от друга — по-трудно. По-лесно, защото човек най-добре познава себе си, а по-трудно, защото трябваше да заблуди майстори на илюзията.

Стигна до стъпалата, които водеха към скалата на даровете. Тук не беше толкова светло и издатината пред него потъваше в сумрак. Запромъква се надолу, здраво стиснал стрела в ръката си.

Тук натискът бе стократно по-силен и той запълзя, проправяйки си слепешката път към реката.

Захапа стрелата и зъбите му оставиха белези върху нея. Нож би свършил много по-добра работа, но нямаше време да го поиска от Джорик. Плъзна се във водата, потрепервайки от хладния й допир. И заплува под арката.

Не беше трудно да стигне до мястото, където се бе преобърнала лодката на Черните качулки. Докато се измъкваше на брега, напипа някакви просмукани с вода дрехи и разбра, че е мъртвец. Все така стиснал стрелата между зъбите си, Крейк се заизкачва зад гърба на Качулките.

IX

Трънакът покриваше възвишението пред него. Той съсредоточи енергията си върху разрушаването на тази илюзия и се запровира, необезпокояван от осеяните с шипове клони, които се разтваряха и се отдръпваха пред него. Доближи се до изправените пред него Черни качулки. На стената се мержелееше чернобялата фигура на Такия, а до нея — видението Крейк.

Сега!

Видението леко увеличи размери, а създателят му събра крака, готов за атака. И изведнъж онзи Крейк на стената започна да се променя — трябваше да отклони вниманието на Тусут за няколко съдбовни секунди. Човешката фигура заприлича на някакво чудовище с криле, рога, стърчащи във всички посоки странно закривени бивни и всичко, което можеше да роди въображението му. От кулата се разнесоха викове.

Сграбчи стрелата като нож и скочи. Погледът и вниманието му в този момент бяха насочени към една-единствена точка на гърба на Тусут.

Острието проникваше все по-навътре и по-навътре, а свлеклият се на колене Тусут бе притиснал ръце към гърдите си, задавен от кашлица. С неподозирана от самия себе си жестокост Крейк натисна с цялата си сила, за да вкара стрелата по-дълбоко.

Нечии пръсти се вкопчиха в гърлото на Крейк, пречеха му да диша и го теглеха назад. Отдръпнаха го от Тусут и той най-после пусна стрелата, за да сграбчи лишилите го от дъх ръце. Всичко потъна в червена мъгла, която дори магическите светлини не можеха да пробият, и болезненият шум, нахлул в главата му, заглуши крясъците откъм кулата.

Усети, че се е изпружил в цял ръст на земята и помръдва едва-едва. Но ръцете вече не стискаха гърлото му и той вдиша дълбоко. Наоколо му се завъртяха и замятаха огнени топки и Крейк притвори очи, заслепен от блясъка им.

— Владетелю… Владетелю!

Виковете идеха от много далеч. Нечии ръце го разтърсиха и той се опита да се освободи. Щом отвори очи, видя матовото лице на Джорик. Но нали Джорик беше на кулата — как Крейк се е върнал там? Нали наистина бе нападнал Тусут? Или и това беше илюзия?

— Жив е.

Не разбра дали говорят на него. Усети пръстите си върху гърлото и потрепера от собственото си докосване. Нечия ръка се мушна под рамото му, повдигна го и след още няколко мига най-после отново всичко застана на мястото си.

Видя пред себе си Такия, по-нататък Никус и Закут тичаха нагоре-надолу на фона на облечените с черни кожени елеци гвардейци, които мрачно гледаха към нея над телата на мъртъвците. Защото те бяха мъртви — Черните качулки. Там беше и Тусут, заровил глава в пясъка. И другарите му, сгърчени зад него.

Магьосницата си тананикаше, опънала котешка люлка от черни нишки между пръстите си. Воините на Тусут не помръдваха и Крейк видя страха, надвиснал като облак над главите им. Подпря се на Джорик, изправи се и се опита да заговори момичето, но от измъченото му гърло не се отрони нито звук. Хвърли се към нея с изпъната като меч ръка и замахна. Ударът попадна точно върху мрежичката, която бе изплела от косите си, и я разкъса. Той стисна китката й.

— Престани! — гласеше безмълвната му заповед към нея.

Тя се сви като котка, която се готви за скок, изфуча и се втренчи в него с обхванатите си от безумни пламъци зелени очи. Но в тях блещукаха и искриците на страха и той сграбчи косата й и я усука около китката си.

— Те са хора — рязко дръпна черните кичури той, за да подчертае думите си, — които изпълняваха чужди заповеди. Нашият спор е с техните господари, а не с тях!

— Но преследваха други хора и сега ще бъдат преследвани!

— И мен са ме преследвали като тебе, магьоснице. Докато съм жив, не искам да участвам в повече ловувания — нито като хрътка, нито като жертва.

— Докато си жив… — не закъсня със заплахата тя. Опитът му да се засмее прозвуча като дрезгаво ръмжене.

— Ти сама сложи тази стрела в тетивата, Такия!

Все така хванал с една ръка косата й, Крейк измъкна с другата от колана й ножа, който тя бе взела от Никус и бе забравила да му го върне. Такия изпищя, заблъска го с юмруци и се помъчи да го ухапе. Без да изпуска черната коприна, той замахна няколко пъти с добре наточеното острие и направи онова, което не се бе удало и на Черните качулки. Черните кичури останаха в ръката му.

— Оставям те без оръжието ти, Такия. Ти няма да властваш над тези земи, както го бе намислила. За известно време ти отнемам красивите нокти, за да не можеш да драскаш!

Въодушевлението, което бе изпитал след първата си победа над Черните качулки, се връщаше стократно по-силно. Запита се колко ли време ще мине, докато косата й порасне отново. При всички положения щяха да имат време да си отдъхнат, преди да възвърне силите си.

— Кажи им да си вървят — погледна към воините Крейк — и да вземат мъртвите със себе си.

— Вървете и ги вземете със себе си — каза високо тя с каменно изражение.

Един мъж, който стоеше близо до тялото на Тусут, се смъкна на колене и викна към Крейк:

— Ние сме твоите хрътки, господарю.

— Вие не сте ничии хрътки — успя да изрече най-после на глас Крейк, — защото сте хора. Вървете в Сампур и кажете на всички, че отсега нататък силата няма да превърне никого нито в сърна, нито в хрътка. А ако има такива, които биха искали да споделят съдбата на Тусут, надявам се, че като го видят как изглежда, пак ще си помислят.

— Владетелю, няма ли да дойдеш да управляваш Сампур? — попита боязливо мъжът.

— Не преди да укрепя властта си на едно друго място — засмя се Крейк. — Вървете в Сампур и не ни притеснявайте повече.

Обърна им гръб и без да сваля ръка от рамото на безмълвната Такия, закрачи с нея към кулата. Стрелците останаха зад тях и Крейк и момичето се озоваха сами в стаята. Той спря и погледна неподвижното й, безизразно лице.

— Какво да те правя сега?

— Ти ме унижи и отне силата ми. Какво прави един воин с една робиня?

И както го бе замерила с камъка на платото, така го замери и сега с възникналата в съзнанието й представа.

Огорчен от подигравката й, той я шибна през лицето със собствените й коси, които носеше в лявата си ръка.

— Никога не съм имал робиня, нито съм се отнасял така с жена, и никога няма да го направя. Върви си по пътя, Такия, и ако искаш, пак ще премерим силите си, когато порасне косата ти.

Тя го изгледа с нескрито изумление. След това се засмя, издърпа косите си от ръката му и ги мушна в пазвата си.

— Така да бъде, Ка-рак. Ние сме във война. Но ще остана тук още известно време.

И тя тръгна. Той чуваше босите й крака да припкат нагоре по стъпалата към стаята й в кулата.

— Те си тръгнаха, владетелю. Сигурен съм, че няма дори да погледнат назад — пристъпи към него Джорик и протегна уморено ръце. — Не са ми по вкуса такива битки. Честният бой е за предпочитане пред всички тези вълшебства, колкото и да са мощни.

Крейк седна до огъня. Никога не се бе съгласявал по-искрено с някоя мисъл. Сега, когато всичко бе свършило, той се почувства безкрайно изтощен.

— Не вярвам да се върнат — изхриптя Крийк и усети силна болка в гърлото си.

Никус се изкиска, а смехът на Закут прозвуча като лай.

— Те видяха как постъпи с дамата, владетелю — продължи Джорик, — и съм сигурен, че единственото им желание е да са колкото може по-далеч от теб, и то колкото е възможно по-скоро. Когато в Сампур видят какво са помъкнали със себе си, мисля, че никой няма да посмее да тръгне с изваден меч срещу нас. А сега — тупна се той по корема — бих похапнал малко месо, а и на теб, владетелю, ти трябва добра храна след всичко, което направи.

Никой не спомена името на Такия и никой не я повика, когато изпекоха месото. Крейк остана доволен, защото се чувстваше прекалено уморен за нови геройства.

Никус затананика тихичко, докато изтриваше лъка си, разпуснат от речната влага. Крейк усещаше от време на време как младежът го поглежда крадешком, когато смяташе, че вниманието на есперианеца е насочено другаде. Джорик се усмихваше на някакви свои мисли и почукваше с пръст в такт с мелодията на Никус. Крейк се размърда от неудобство. Чувстваше се като актьор, забравил репликите си и принуден да направи ритуален жест, който не разбира. Не можеше да проумее какво очакват от него, тъй като бе прекалено уморен, за да надникне в мислите им. Искаше само да заспи и точно това реши да направи, след като преглътна последната болезнена хапка. В полуунес дочу учуденото възклицание на Никус:

— Ама той наистина ли няма да отиде при нея… да я вземе!

В отговора на Джорик прозвуча разбиране:

— За да се наложи над човек като господарката Такия, той трябва да разполага с всичките си сили. Няма защо да бърза да се радва на победата, преди прахът да е покрил останките от битката. Той я острига и тя е негова, но пък не е някоя кротка овчица, с която един мъж може да прави каквото си поиска.

Такия не се появи нито на следващия, нито на по-следващия ден. Крейк също не се качи горе при нея. Другите не забелязваха отсъствието й, заети да поправят кулата, като поставяха камъните на местата им, и от време на време да улавят по някоя сърна, за да опушат месото й.

— Задава се сезонът на студа — повтаряше Джорик. — Преди да е настъпил, трябва да оправим бърлогата и да се запасим с достатъчно храна. — За момент млъкна и замислено се загледа надолу. — Точно сега селяните откарват стоката си да я продадат на пазара. В Сампур е пълно с търговци. Срещу сол и жито можем да им предложим кожи, нищо че току-що сме ги одрали. А също и един лък. Този Калуф няма ли да даде добра цена за един лък?

— В Сампур ли? Не вярвам някой в Сампур да ни се зарадва — вдигна вежди Крейк.

— Срещу теб и господарката Такия може и да вдигнат оръжие от страх, владетелю. Но ако Закут и аз отидем като скитащи ловци — при това Закут е от Децата на Ной, — ще можем да продадем това-онова. Трябват ни запаси, владетелю, преди да е дошъл студът. Не си заслужава да изоставяме такава удобна крепост.

И така, решиха Джорик и Закут да опитат късмета си като търговци. Никус тръгна да ловува, сеейки смърт сред ятата отлитащи птици, а Крейк остана да пази кулата сам.

След като се сбогува с тях, той видя бухала да излита от горния прозорец и гробовният му крясък изпълни тишината. Нещо го накара да изкачи стъпалата. Стига се е сърдила. Той изпрати тази мисъл пред себе си като заповед. Тя не отговори. Пулсът му се ускори. Да не би… да си е тръгнала? Може би се е спуснала по външната стена?

Изкачи последните стъпала на един дъх и се втурна в стаята. Седеше, високо вдигнала остриганата си глава, сякаш не той, а тя беше победителят. Щом я видя, Крейк се закова на място. След това трескаво я приближи, защото обичаите в този свят за миг му се изясниха и той разбра какво трябва и какво иска да направи. Беше му все едно дали и тя няма пръст в неочаквано зародилото се желание.

После го събуди копринена милувка по тялото му и той усети хладните й пръсти, с които по-рано бе изтеглила отровата от раните му. Увиваше около кръста му черен колан от кичури, бързо преплиташе плитка след плитка, които сякаш нямаха край и начало, и тихо си шепнеше.

— Заключих те във веригите си, всемогъщи — сведе тя поглед към него.

Той зарови ръце в късо подстриганата й коса, от която бе отделил тези кичури, и привлече главата й към себе си, за да я целуне.

— Заключих те в целувките си, вещице.

— Това, което Тосут искаше да направи, го постигна ти.

Когато Крейк я освободи от прегръдките си, тя го загледа втренчено.

— Отсега нататък само чрез теб мога да използвам силата си.

— Което сигурно е добре за тази земя и за хората, които живеят тук — засмя се той. — Сега сме съединени завинаги, господарке на речните кули.

Тя седна и прокара пръсти през късата си коса — в това движение имаше нещо от предишната жена.

— Пак ще порасне — утеши я Крейк.

— Но само за да радва суетата ми. Да, ние сме съединени. Но ти нали не съжаляваш, Ка-рак…

— Ти също, вещице. — Вече никаква преграда не разделяше нито съзнанията, нито телата им. — И каква съдба кроиш за нас двамата?

— Велика. Тусут усещаше силата, която расте в мен. Но аз едва сега я осъзнавам — вирна брадичка тя. — И ти ще си с мен, Ка-рак. С помощта на това — и тя докосна увития около кръста му колан.

— Сигурно си намислила да станем господари на Сампур? — попита лениво той.

— Сампур! — намуси се тя. — Този свят е много голям… — и ръцете й направиха широк кръг, сякаш искаше да обхване всичко, което лежи извън стените на кулата.

Крейк я придърпа ревниво към себе си.

— Имаме предостатъчно време за това. Сега часовете принадлежат само на нас двамата — дори в този магьоснически свят.

Реймънд Фийст

Невероятният номер на Джеролдо

Комикът се задъхваше. Нагафия бе бивша британска колония, така че проблемът не беше в езика. Някои от вицовете наистина бяха прекалено „американски“, но му пречеше и нещо друго освен културните различия. С една дума, беше отвратителен.

— Още малко и ще съборят сградата — рече Джилиън, докато оглеждаше сценичния си грим.

— Противно място — добави Великия Джеролдо.

— Само Куинси Мънроу е в състояние да ни забърка и в гражданска война — продължи Джилиън, размахала ръка пред лицето си, сякаш за да разпръсне постоянно стелещата се пелена от пушек в тесния килер, който минаваше за гримьорна на театър „Виктория“ в Дафа-ел-Бара.

Джеролдо мина покрай младата жена, застана пред огледалото, за да види на свой ред как изглежда, и подхвърли през рамо към отражението й:

— Това не е гражданска война.

Издърпа единия си долен клепач, сякаш така щеше да се види по-добре на мъждукащата светлина от единствената крушка над главата му.

— Просто политиката им разчита на… по-груби мерки. Куинси се закле това да е последният ни… тежък ангажимент, ако се справим. Каза, че през лятото има панаири в Европа, на които може да се спечели.

— Да пукна, ако не чух изстрели — обади се Джилиън, докато оглеждаше костюма си, преди да напусне гримьорната.

— Фойерверки — отвърна фокусникът. — Освен това предупреждението от страна на Държавния департамент само обръща внимание…

— Предупреждение ли? — прекъсна го Джилиън с изкривено от яд лице. — Да не искаш да кажеш, че в Държавния департамент има съветник за Нагафия и ти не си ми съобщил?

Джеролдо се обърна и се усмихна. Гримът и лошо поддържаните зъби му придаваха по-скоро вид на зле изрисуван клоун, отколкото на първокласен фокусник.

— Не исках да те тревожа, мила.

— Не си искал да ме тревожиш ли? — изкрещя тя, прекоси стаята и се наведе така, че носовете им почти се докоснаха.

— Значи си знаел, че няма да дойда, пиян идиот такъв!

— Не разрешавам да ми се говори по този начин, млада девойко! Аз съм твой баща!

— Не си ми никакъв баща. Ти си мъжът, за когото е била омъжена мама, преди да почине. Това не е едно и също.

— Аз съм твой втори баща — отвърна той и издържа втренчения й поглед, без да мигне.

Джилиън въздъхна и притвори очи. След кратка пауза ги отвори и каза:

— Да, прав си, и в общи линии добър баща.

И както обикновено се случваше между нея и Джери, гневът й мигновено се изпари и тя го целуна по носа.

— Но се дръж прилично. Тия тук са мюсюлмани и не си падат по пиенето.

— Не съм близвал…

— От сутринта — довърши тя.

— Само една капка, за да поотпусна изопнатите си нерви — продължи да се оглежда той.

— Като се приберем, по-добре си потърси друго момиче — каза Джилиън.

— Защо? — извърна се Джеролдо.

— Искам да се махна. Ти какво, да не си мислиш, че ти трябват две смотанячки за това изпълнение?

— Защо искаш да се махнеш? — повтори въпроса си той.

— Защото съм на трийсет и две, а изглеждам на четирийсет и две! — каза Джилиън, изучавайки отражението си.

Лицето й бе слабо и тя поддържаше форма, защото работата на сцената я изтощаваше. Но знаеше, че не е това, което мъжете наричат красавица. Интересна, привлекателна, може би дори и хубава, но не и красива.

— Единствените мъже, с които се срещам, са комици, саксофонисти и циркови агенти. Или са женени, или извратени, или наркомани, или мръсници.

Гласът й омекна независимо от гневните викове на тълпата, проникващи през вратата.

— Искам да си намеря мъж, да се омъжа и да имам деца, Джери. Нямам много време.

Джеролдо тъкмо се канеше да каже нещо, когато вратата се отвори.

— Не можете ли да почукате? — викна Джилиън на директора на театъра, който беше блъснал вратата.

— Ваш ред е — отвърна той, без да обръща внимание на въпроса й, докато внимателно оглеждаше всяка дреболия по костюма й.

В прозрачното трико под оскъдния екип изглеждаше почти гола, макар да беше облечена от глава до пети.

— Съветвам ви да покажете най-доброто от себе си — продължи той със странния си етонски акцент, който изобщо не съответстваше на стандартната му арабска физиономия. — За съжаление публиката не хареса особено комика.

Внезапно зад театъра изтрещяха няколко силни изстрела. Джилиън скочи и сложи ръка на устата си.

— Какво беше това?

— Наистина съжалявам, но това беше за комика — каза нервно директорът. — Полковник Зосма е сред публиката тази вечер. Той никак не го хареса.

И поклати глава.

— Лошо изпълнение. Много лошо. Трябва да се постараете доста пред полковника. Нашият вожд понякога е… непредсказуем — завърши той, докато излизаше.

Вратата се затвори и Джилиън прошепна:

— Зосма! Този убиец…

— Спокойно, Джилиън — изправи се Джеролдо и я потупа по ръката, за да й вдъхне увереност. — Ще видиш, че ще ги смаем. Сигурен съм, че тези селяндури не са виждали такова чудо.

— Тези селяндури имат автомати — прекъсна го тя, а лицето й изразяваше едновременно гняв и ужас. — При това очевидно са склонни да ги използват. Никога не са те оценявали такива критици, Джери.

— Просто ще им покажем най-доброто, на което сме способни, нали така?

Обърна се да излезе от стаята, но Джилиън го дръпна за ръката и каза тихо, но настоятелно:

— Откакто се помня, Джери, все ми разправяш за своя „невероятен номер“. Може би му е дошло времето.

Джеролдо се спря.

— Много е труден, Джилиън, а е и твърде недоловим за такава огромна сцена. Отгоре на всичко е необходим абсолютен синхрон. — Замълча за момент и продължи: — А и не съм го изпълнявал от години. Макар да не съм сигурен дали това има някакво значение.

Поклати глава и добави някак разсеяно:

— Съжалявам, но не виждам с какво точно би ни помогнал. Тръгна по тесния, мрачен коридор отстрани на сцената, докато работниците привършваха подреждането на реквизита му по местата, определени от него сутринта. Джилиън го настигна.

— Преди да умра, искам да разбера какво представлява.

— Някой ден ще ти кажа — потупа я той по ръката.

Открехна завесата отстрани и Джилиън се навря да погледне под брадичката му. Театърът бе строен по време на колонизацията. Партерът бе изпълнен от простолюдието, по-голяма част от което бе облечено с бели ризи и черни панталони, макар да се виждаха и няколко костюма, а също и традиционните носии. Първият балкон беше претъпкан с въоръжени мъже във военни униформи. Всички пътеки се охраняваха от войници с автомати. В ложата над срещуположния ъгъл на сцената се хилеше огромен мъж с невероятно количество медали на гърдите си.

Ухилената му физиономия накара Джилиън да потръпне. В този момент озвучителят пусна записа за тяхното изпълнение и Джеролдо каза:

— Ние сме.

Докато завесата се отваряше, Джилиън прошепна:

— Джери, страх ме е.

Джеролдо пусна възможно най-лъчезарната си усмивка и отвърна:

— Смелост, дъщеря ми. Ще се справим.

И пристъпи към средата на сцената, посрещнат от ропота на публиката. Когато Джилиън го последва, няколко мъже се изсмяха, а други приветстваха с освиркване откровеното според тях излагане на женска плът. Джилиън съжали, че не бе облякла черното си трико.

Зрителите се вторачиха в очакване, а отразената от сцената светлина придаваше на лицата им почти извънземен израз. Полуосветени-полузабулени в мрак, те напомняха по-скоро жури от демони, а не публика, дошла да се забавлява. Джилиън укроти страховете си и си припомни годините, прекарани в репетиции. Съсредоточаването върху изпълнението й помогна да се успокои.

Започнаха както винаги с обръчите, копринените шалове и цилиндрите, за да преминат скоро след това към по-сложните илюзии. Реквизитът бе овехтял, но добре поддържан, и ако за Щатите репертоарът им би изглеждал старомоден и дори изтъркан, турнетата в провинциалните театри на по-малки страни осигуряваха на Великия Джеролдо и на доведената му дъщеря стабилен, ако не и значителен финансов успех.

Тази вечер обаче беше по-особена. Наскоро „спечелил“ изборите с незначителна преднина в надпревара със самия себе си и с помощта на военните, преброили бюлетините, в ложата се хилеше полковник Изар Зосма. Но усмивката му не излъчваше никаква радост, а небръснатата от седмица брада придаваше на мургавото му лице още по-зловещ израз. Седеше като препариран, без нито за миг да престане да се усмихва, и това, както и липсата на каквато и да е реакция от страна на тълпата, подсказваше на Джилиън, че животът им е в опасност.

В един момент всичко тръгна наопаки. Сценичната илюзия е въпрос на ритъм и синхрон и забавяне дори с половин секунда може да разруши впечатлението от номера. Един несръчно подаден уред, една несигурна размяна и се налагаше да догонват. Магнетофонът беше безмилостен. Докато диригентът би могъл да замаже някоя грешка, записът правеше всеки следващ гаф все по-очевиден за публиката.

Вече бяха на крачка от кулминацията, а театърът все така тънеше в невъзмутима тишина. Само музиката от магнетофона кънтеше в залата. Джилиън подреди реквизита за последния номер и стърженето му по незастлания под й се стори обезпокоително силно. Безспирният словесен поток от устата на Джеролдо ехтеше из целия театър, сякаш залата беше празна. Джилиън се опита да не трепери.

Джеролдо приключваше приготовленията за „Сандъкът на смъртта“. Тъкмо показваше острите като бръснач саби, които Джилиън след малко щеше да промушва през сандъка, а той ловко да огъва тялото си около тях, когато полковник Зосма се изправи.

Всички погледи се насочиха към диктатора, който прекрачи парапета на ложата и с лекота скочи на сцената. Макар и едър мъжага, пъргаво запристъпва на пръсти като добре трениран атлет към очакващия го Джеролдо. Озвучителят изключи музиката.

Полковникът протегна ръка и Джеролдо постави една от сабите в нея. Зосма я сграбчи за дръжката и внезапно разсече въздуха, което накара Джилиън да отстъпи. Острието изсъска на два — три сантиметра от носа на Джеролдо, но старият фокусник не трепна.

Произношението на Зосма беше неочаквано изискано:

— Винаги съм харесвал този номер. — Той удари с плоското на сабята по дланта си. — И винаги съм се питал как го правите вие, фокусниците.

Джеролдо се усмихна и каза:

— Един фокусник никога…

— … не разкрива тайните си! — изкрещя Зосма и цялата публика затаи дъх. — Бих могъл да те застрелям, ако не ми кажеш.

— Но, ваше превъзходителство…

— Полковник! — изсъска той званието си, след което се обърна към Джилиън. — Ти там. Отвори кутията!

Джилиън се поколеба само за секунда и отвори сандъка. Полковникът го огледа отвътре, плъзна длан по вътрешната повърхност и се изправи.

— Влизай — каза той на Джеролдо.

Джери погледна пребледнялата като платно Джилиън.

— Смелост, дъщеря ми.

Влезе вътре с достолепие, което тя изобщо не бе подозирала, че може да притежава. Къркач, меланхолик и нищо повече от посредствен илюзионист, все пак той бе единственият й близък човек и тя го обичаше. И сега някакъв невменяем беше на път да го убие пред собствените й очи.

— Аз ще пъхна сабите! — извика Зосма, докато Джилиън затваряше сандъка с баща си. — Вие, западняците, ни мислите за глупаци. Ясен ми е този номер. Той знае къде ще пъхнеш сабите — първата тук, втората там, после третата — и ловко се намества между тях. Да видим дали обича изненадите!

Зосма се обърна, заобиколи сандъка, избра един процеп напосоки и заби сабята в него. Джилиън се задъха, а публиката остана безмълвна. Едва стоеше на краката си, защото коленете й трепереха. Процепът беше предназначен за петата сабя и ако Джери бе заел погрешна позиция, щеше да бъде нанизан като коледна пуйка на шиш.

Но сабята се плъзна гладко и от сандъка не се чу нито звук.

Джилиън се надяваше, че Джери внимателно следи движенията на ненормалния, за да се опита да предугади къде би се появило следващото острие. Сякаш прочел мислите й, Зосма грабна от масата друга сабя, обиколи сандъка почти на пръсти, мушна върха й в друг процеп и бързо го тикна навътре. За момент се поколеба, срещнал сякаш някаква съпротива, след което сабята влезе като в ръкавица. Човекът вътре не издаде нито звук и Джилиън се насили да поеме дъх.

Девет саби щяха да пронижат сандъка и след всяка Джеролдо трябваше да заема все по-трудна позиция. Един от триковете, които правеха възможно оцеляването му при този номер, бе да се притисне силно откъм тъпата страна на вече поставените остриета. Така че последователността на промушванията имаше изключително значение.

Зосма бързо напъха третата, четвъртата и петата сабя, но отвътре отново не последва никакъв звук. Джилиън се разтревожи, че още първата е убила Джери и именно затова той мълчи.

Зосма се забави, като че ли всяко следващо острие можеше да е смъртоносното. Шестото се плъзна гладко, седмото, осмото.

Остана последната сабя. Зосма се замота над горния процеп, който при нормално изпълнение е последен. Но ако Джери бе успял да се предпази от предишните осем, позата му би трябвало да е такава, че този удар да се окаже фатален.

Полковникът пъхна острието, спря за малко и го натисна силно надолу. То срещна съпротива и Джилиън усети, че краката й се подкосяват. Това бе част от представлението, ефект, който предизвикваше реакцията дори и на най-преситената тълпа. Както и този път: то накара смълчаната допреди малко публика да възкликне.

Зосма натика сабята до дръжката и зачака.

Обиколи сандъка и накрая каза:

— Извади ги!

Джилиън безмълвно се молеше, докато изваждаше сабите в уговорената последователност, така че да даде възможност на Джери да се предпази от нараняване, ако беше все още жив. Когато извади и последната, Зосма нареди:

— Отвори сандъка!

Тя посегна към райбера, ръката й видимо трепереше. Завъртя го и вдигна капака. Сандъкът зейна като гигантска мида, разкрила вътрешностите си.

Великият Джеролдо, майсторът на илюзиите, знаменитостта на петте континента, самопровъзгласилият се член на Магьосническия салон на слабата, седеше сбит на кълбо.

— Подай ръчичка, хайде, скъпа Джили. Тук се чувствам малко неудобно.

Джилиън го хвана под ръка и му помогна да се измъкне от сандъка.

— Добрият полковник беше толкова бавен, че малко се схванах, докато дочакам края — пошепна й той.

Публиката обезумя.

Зосма не помръдваше — като човек, току-що претърпял поражение, — но след миг налудничавата усмивка се върна на лицето му.

— Чудесно! — потупа той Джеролдо по гърба. — Много си добър, приятелю. Много-много добър. Много приятно съм изненадан!

Обърна се към ложата, където го очакваха приближените му, и викна на един от офицерите:

— Дай пари на този човек. И се погрижи той и асистентката му да стигнат утре невредими до летището!

Даде знак, че се оттегля, и войниците в залата побързаха да му осигурят свободно пространство, докато завесата се спускаше пред фокусника и дъщеря му.

Джеролдо оправи дрехите си и бавно тръгна към съблекалнята. Краката явно едва го държаха и Джилиън побърза да му помогне.

— Изглеждаш ужасно — прошепна тя.

— Не тук — отвърна й той и не си казаха нито дума през целия път до гримьорната.

Тъкмо го сложи да седне, и на вратата се почука. Отвори и един войник й подаде плик. Хлопна вратата и отвори плика.

— Джери, тук има над хиляда лири!

— Добре — каза Джеролдо. — Скоро ще ни потрябват. Сега бъди добра и прати някой да извика директора. Кажи му да намери лекар, който може да пази тайна, и да го доведе незабавно, без никой да разбере.

— Лекар ли? — възкликна Джилиън. — Но какво ти е?

Джеролдо, който не пропускаше да потеатралничи при всеки удобен случай, бавно се изправи и разтвори фрака си, под който се показа най-обикновена бяла риза. След миг Джилиън видя да се появява едно червено петно, после друго, внезапно рукна кръв и лицето му побеля.

— Най-добрият номер, който знам, дъщеря ми, и който никога не съм пожелавал да покажа, до днес наистина беше неподходящ за сцената.

Джеролдо бавно приседна обратно на стола.

— Всъщност го научих преди много лета от един индуски факир.

Всеки момент можеше да припадне.

— При съответните обстоятелства това странно мъничко нещо ми позволява да не кървя известно време.

Джилиън вече беше тръгнала да повика директора, когато Великия Джеролдо се свлече от стола. Последната му мисъл, преди да изпадне в безсъзнание, бе, че това едва ли бяха най-подходящото място и най-идеалната публика, пред която най-после, след като толкова години го бе пазил в тайна, да разкрие своя невероятен номер. Когато лекарят го закърпи, ще трябва да помисли как да включи номера в представлението. Все пак, мина му през ума, докато мракът го поглъщаше, синхронът беше наистина съвършен.

К. Дж. Чери

Уилоу

Седми ден вече яздеше, оставил зад гърба си пушека на изгорелите поля, нагоре по склоновете на планината покрай голи зъбери и орлови канари и пак надолу през сиви изсъхнали трънаци и млада хвойна по стръмния гръб на планинския масив. Конят му едва повдигаше копита, измършавял и охлузен. Очуканите доспехи се нуждаеха от поправка, но не му се занимаваше с тях. Така пътуваше ден след ден — отдалечаваше се от войната, от младостта, която бе пропилял в нея, и от службата, която бе изоставил.

Казваше се Дубан и домът му беше далеч напред, но пътят изглеждаше съвсем различен от този, по който бе минал преди десет години. Помнеше нивите и селата, и слънцето над планините, когато конят му беше млад и доспехите му блестяха в ярки цветове, а той отиваше да поеме службата си при херцога. Сега около него една след друга се разстилаха безцветни и безрадостни гледки. Може би поради сезона — тогава бе пролет. Сега беше краят на лятото и вероятно тази беше причината. Или пък цветовете тогава, когато лесно можеше да се заблуди, бяха само в очите му — преди старият херцог да му покаже истинското лице на света и преди рицарите, навремето защитници на тази земя, да се превърнат в разбойници, които я грабеха и плячкосваха и опожаряваха градовете, а пушеците се издигаха към небето, полята се покриваха с кости и желязо и мършата бе единствената храна за птиците. А може би войната бе прехвърлила планините и бе завладяла и опустошила целия свят. Смътно си спомняше огрени от слънчева светлина зелени морави, които сега не виждаше, но това никак не го изненадваше, както не го изненадваха и най-отвратителните гледки, с които очите му бяха свикнали.

През онази пролет преди десет години тялото му не носеше белезите, с които бе покрито сега. Старите рани боляха, нощем студът човъркаше ставите и тези болки бяха единствените му спътници. Останал беше без дом и без господар и сега, докато все още можеше да държи меча, търсеше нов дом и нов господар, и някоя по-успешна война. Искаше да вдигне покрив над главата си, преди да се е превърнал в грохнал старец, загубил и последната надежда. Парче хляб, постеля за сън и малко вино за болките, когато завали дъжд: не се надяваше на нищо повече.

От време на време някой процеп между скалите разкриваше пред погледа му скучния гоблен, изтъкан от короните на дърветата, между които извиваше пътят. Колкото по-надолу се спускаше, толкова по-близо бяха дърветата и толкова по-надалеч се простираше гората — много по-голяма, отколкото в спомените му. На моменти спираше да огледа внимателно пътя, скрит между стволове и шубраци.

Видя как птиците полетяха уплашени над върхарите някъде пред него и дръпна толкова рязко юздата, че умореното животно вирна глава и напрегна мускули. Черни криле запърхаха във въздуха и известно време кръжаха, преди отново да се скрият в короните на дърветата. Прецени колко му остава да стигне дотам, подкара коня и измъкна очукания щит от кожения калъф. Изпита съжаление, че не бе позакърпил доспехите си, и откачи шлема от седлото. Движеше се по средата на пътя, както правеше винаги когато излизаше на открито място — внимаваше да не пропусне нечия неочаквана поява или да не го изненада зловещият блясък на метала. Изпита не страх, а само спокойна непоколебимост.

Войната го бе научила, че по пътищата й не се срещат приятели. Яздеше дебнешком, стараеше се копитата на коня да не чаткат по стърчащите тук-там камъни. Усещаше в себе си надеждата на хищник — за храна, каквато отдавна не му достигаше, и за всичко друго, което би могъл да намери. Ако бяха много, щеше да се опита да отмине незабелязан, ако беше един човек — това бе друга работа.

Слънцето вече залязваше, когато излезе на равното. През сивата маса на листата прозираха кървави отблясъци. Дърветата, които отгоре изглеждаха ниски и схлупени, се извисиха като свод, който шушнеше над главата му от поривите на вятъра. Някой бе минал наскоро: един пречупен клон се белееше в дрезгавия сумрак. Продължи нататък и стигна до пресни конски изпражнения — животното явно бе по-охранено от неговата кранта и идваше от друга посока.

Слаб, тънък писък разцепи въздуха — глас, женски — и отново тишина. Хвана поводите изкъсо, определи посоката и продължи да язди. Някой в тъмното пред него не обръщаше внимание на виковете й, но друг се опитваше да й попречи. Бавно измъкна меча от ножницата — милиметър по милиметър — и с колене сръчка коня в ребрата. Той запристъпва внимателно с навирени уши и изпружена глава.

Пътят се раздели, нечии стъпки бяха разрошили плътния килим от листа. Смушка коня да тръгне по следите. Между клоните видя светлото петно на огнените езици. И пак чу гласа — женски, обезумял, и нисък мъжки смях… зъбите му се оголиха в хищна усмивка, дишането му се учести, очите блеснаха похотливо. Пулсът нахлу в ушите му и заглуши шума от движението на коня в шубраците. Сепна го внезапно изправилата се пред огъня черна фигура.

Бяха двама или повече. Пришпори коня, изскочи от храсталака на светло, размаха меча и разсече изправената пред него фигура, зърна как друг се надига от бялото женско тяло, обърна коня към него и налетя отгоре му, след което се завъртя в кръг и видя как двата коня измъкнаха кола и препуснаха през шубраците. Първият тръгна с изваден меч към него, той връхлетя върху него и този път острието попадна между шията и рамото. Обезоръжен, той се търкулна върху мъртвите листа.

Жената побягна и краката й проблеснаха на светлината на огъня. Дръпна поводите и препусна след нея, ухилен и задъхан от нетърпение, но тя се шмугна в храстите, той скочи от седлото и се затича след нея — блъскаше се в клони и храсти, тежките доспехи му пречеха, а в главата му имаше една-единствена мисъл — от градовете ли я мъкнеха или беше военна плячка, която можеш да задържиш, докато даяни, или я бяха отвлекли от някоя близка ферма? Мерна я пред себе си — гола между скалите, опитваше се да се покатери по зъберите, които на това място се вклиняваха в гората — бял силует с облак разчорлена коса около главата, търсеше сигурна опора под краката си, за да не изгуби равновесие.

— Слез! — викна подигравателно той. — Слез!

Тя го погледна отгоре, вкопчила бледи пръсти в скалата, а косата й се развяваше около тялото й. Погледна отново скалата над себе си, която се издигаше като отвесна, непревземаема стена.

— Слез при мене! — отново подвикна той. — Нямаш друг избор.

Тя направи някакъв жест. Пръстите й пуснаха скалата. Бяла вихрушка полетя във въздуха, чу се вик и тъпият удар на падащо тяло. Просна се, облещила очи, близо до него. Усети, че целият плувва в пот. Обърса уста с разтреперана ръка, изпсува и се отдалечи. Гадеше му се.

Отрепка. Жалка отрепка. Никой нямаше да види, никой нямаше да разбере. Да се утрепе за такава дреболия. Малко топлинка, малко разтуха. Сега нищо нямаше да получи.

Намери коня си уплашен и изгубен сред шубраците и го поведе обратно към огъня в очакване да открие нещо ценно, но там бяха само двамата мъртъвци, които се търкаляха в локви кръв. Конете бяха избягали в тъмната гора.

Имаше поне храна. Намери я в оставените край огъня дисаги, задъвка сушеното месо и продължи да рови. Обичайните боклуци, парчета кожа, връв, канче с някакъв мехлем и увито в парцал — злато.

Ръцете му се разтрепериха, докато развиваше тежкия предмет с форма на потир. Разсмя се при мисълта, че късметът му, който винаги досега го бе подминавал, най-после беше проработил. Злато. Затършува из другите дисаги, претегляше на ръка тежестта им, а сърцето му бумтеше с все сила. Напипа още нещо, увито в парцал, измъкна тежкия предмет и той заблещука на огъня. Кръст. Обир на църква. Напоследък не се спираха и пред това.

Пусна го на земята, избърса ръце о бедрата си, облиза устни, взе го отново и го напъха в една от торбите. Грабна нов къс месо, след като погълна предишния… намери до огъня манерка с вино и я надигна, за да прокара хапката. Приклекна, загледан в лицето на мъртвеца с прерязаното гърло. Стори му се познато… беше го виждал някъде, но през тези десет години бе виждал толкова много брадясали, мъртви и кални лица, че всички бяха започнали да си приличат. Отпи още една голяма глътка, за да се отърси от кошмара, пусна коня да пасе и се спря до другия труп, който бе прегазил.

Наистина го познаваше… от много-много години. Брийо, наричаше се Брийо, син на Дейн. Бяха еднакво млади и еднакво уплашени при първата си битка. Получиха едновременно първите рани по време на следващата… войната ги бе разделила и отново ги бе събрала тук тази нощ. Усети, че от виното му се повдига. Брийо би го посрещнал като приятел. Не бяха много мъжете, които биха го сторили, но Брийо положително щеше да го направи. Ако изобщо се беше сприятелявал с някого в годините на службата, то беше именно с него, но мина толкова време и почти го бе забравил. Ето го сега през очите му — на неговата възраст, рус, с белега на веждата, който му остана от битката при Лугдан, когато той самият бе дамгосан по брадичката и на мястото не растяха никакви косми.

Изпсува и се засрами, застанал пред това мъртвешко лице с обърнати към огъня очи, които сякаш умишлено бяха спрели да му обръщат внимание. Беше време, когато двамата крояха планове, как ще се прославят — той и този млад мъж, който отдавна не бе млад, — как ще натрупат богатства и слава. Изсмя се отвратен, като се сети за обраната църква, за жената, за това, как бе приключило всичко, за войната, за техните планове и за причините, които ги бяха добели дотук. Великолепие, блестящи доспехи, избраници в свитата на краля. И накрая какво — църковно злато и студен женски труп. Надигна за последен път манерката, отпи и тръгна. Вълчият инстинкт му подсказа, че бяха се случили твърде много неща и е крайно време да се махне.

Беше по-разумен от Брийо. Натовари златото, храната и още някои неща на коня, качи се на седлото с манерката в ръка… и потегли бавно. Остави огъня сам да загасне под вторачения поглед на мъртвеца. Не след дълго заспа на седлото, без да изпуска празната манерка. Конят застина в очакване, докато той намери сили да се свлече от гърба му и да се свре в шубраците.

Заспа с бронята, стиснал в ръка дръжката на меча, и засънува потънали в пламъци градове, мъртвешки лица, мятащи се пред очите му голи женски крака. Събуди се с вик, потръпна и отново заспа.

Този път му се присъни църква, пожар и свещеник, прикован към вратата на църквата.

Лугдан и безсмислено мятащи се тела, топовни гърмежи, неспирно дрънчене на желязо, човешки крясъци и после тишина — пуста, безнадеждна тишина…

Стая с каменни стени, пълна със запалени свещи, блясъкът на златото от олтара, пълният до ръба потир, тържествено отекващите гласове от детството. Олтарът на Девата, статуята в синя роба с изрисувани очи, протегнала към всички благославящи ръце… И отново тишина, удавила звънтящите гласове, и угасени от вятъра свещи.

Камъните започнаха да се срутват, вятърът се усили, заразмятал пушечночерни кичури коса пред нечие бледо лице. Писък разцепи тишината — писъкът на жената, — белите й крака рухнаха…

Той извика, конят се подплаши и се омота в гъсталака, а Дубан затътри крака подире му, все още замаян от съня, и запроклина шубраците, които деряха лицето и ръцете му.

Дневната светлина се просмукваше през балдахина от листа. Намери меча и го пъхна в ножницата, огледа колана си, качи се на седлото и потегли, но сега пътят беше много по-тесен от онзи, който си спомняше. Някаква птица зачурулика весело и трелите й отекнаха нелепо сред сумрака, който го заобикаляше под надвисналите клони. Сигурно бе кацнала на върха на някоя клонка, огряна от слънчевите лъчи, и пред погледа й се разкриваха съвсем други гледки, а не тези мъртви шубраци, окапали листа и разкривени стволове. И той изпита омраза към нея. Пришпорваше коня, щом пътят се разширяваше, и не го оставяше на мира, докато пяната не покриеше коленете му и дръгливото животно не се задъхаше от изтощение. Когато видя проблясъците на зазоряването, отново го пришпори и конят препусна към светлината. Премина в ходом едва когато слънцето се показа и запристъпва, пъхтейки под лъчите му. Гората свърши и се ширнаха поляни с трева и храсти, а сред тях се белееше друг път от запад.

Това не беше същият път, който си спомняше. Слънцето припичаше в гърба му, тънки струйки пот потекоха под доспехите, проникнаха до всяко ъгълче на тялото му и ватата залепна по седалището, ръцете и бедрата му. Късно следобед пътят отново се спусна надолу, навлезе в друга долчинка и той разбра със сигурност, че се е загубил. Имаше следи от хора, пограничен камък, стари коловози. Тесният път се разделяше на две — единият, с коловозите, завиваше на запад, а другият, обрасъл с трева, лъкатушеше на изток към някаква гора.

Не желаеше да вижда никого, нито да среща съпротивата на селяните, които нямаше да се зарадват на появата му. Ако им се удадеше и най-малка възможност, като нищо биха прерязали гърлото му, защото беше сам. Такива работи се случваха често. Избра пътя на изток, далеч от хора и къщи, и единственото му желание бе в края на това пътуване да намери най-после местенце, където никой не познава мъките на войната, където никой дори не е чувал за нея, и там да претопи своето злато, да го пробута парче по парче и да намери пристан и спокойствие за остатъка от живота си.

От време на време заспиваше на седлото, главата му клюмваше на гърдите, а ръката с омотаните около пръстите поводи се отпускаше върху седлото. Конят продължаваше да пристъпва тежко, откъртваше по някое клонче от шубраците край пътя, опъваше врат, за да достигне тревата — тогава той се събуждаше от полюшването напред и изпитваше облекчение, че наоколо му е все още светло. Сънуваше пожарища и изпепелени села — такива бяха сънищата му през последните месеци. Вече не се събуждаше ужасен, а само потръпваше с плувнало в пот тяло, все едно го бяха полазили мравки, и се заслушваше в обичайните звуци на поскърцваща кожа и прозвънващо желязо, в шепота на тревата и в равномерния ритъм на копитата. Опитваше се да не заспива, не защото сънищата го плашеха, а защото се боеше да не налети на някоя опасност по пътя. Но еднообразните звуци и жуженето на насекомите в късния летен следобед отново го унасяха и колкото и да се мъчеше, главата му отново клюмваше и очите му пак се притваряха, съвсем за малко, само за минутка, конят само това чакаше, за да се опита пак да си открадне малко трева, и той отново се събуждаше.

Този път го събуди рязко разтърсване — десният крак на коня бе стъпил на по-ниско — и той чу плясъка на вода под копитата. Вдигна глава в сумрачната мараня наоколо си и видя тънки зелени листа, провиснали клони и стърчащи от водата храсти и дървета. Конят прецапа тинестия участък и стъпи върху чиста трева.

Дубан погледна назад, но не видя никаква пътека. Във всички посоки гледката беше еднаква — застояла вода покриваше всичко наоколо, тук-там стърчаха храсти и дънери, надвисналите клони докосваха повърхността й, мержелееха се ясно очертани гьолове. Конят не спираше безсмисления си ход, върбовите клонки гъделичкаха лицето на Дубан и той ги отстраняваше с ръце, а конят продължаваше напред и напред, без да намалява темпо, без да се поколебае, сякаш изпаднал в умопомрачение от преумора и пристъпвайки като замаян от крак на крак през лепкавата кал в плитките локви. Денят си отиваше. Кървави отблясъци се процедиха през короните на върбите, откъм гъстите шубраци се прокрадна здрачът, постепенно погълна последните искрици върху водната повърхност и покри всичко с ужасяващо скучното си и измамно еднообразие. Той дръпна поводите и конят спря, но в мига, в който ги отпусна, животното продължи в същия бавен и монотонен ритъм, сякаш бе взело непоколебимо решение да върви така, докато грохне окончателно. Жабите крякаха вечната си еднообразна мелодия. Водата бълбукаше и се плискаше под копитата и над калта се издигаше зловонният дъх на разложение. Той отново дръпна поводите, но този път безропотно отзивчивото по време на битка животно пренебрегна нареждането и продължи напред, напрегнало вратните си жили. Той уви поводите около китката си и се изопна назад с цялата тежест на тялото си, успя да изтегли главата му чак до гърдите си и конят най-после спря… но щом ги отпусна, добичето отново протегна глава и я замята във всички посоки, за да се освободи от опънатите поводи. Той го накара да завие, за да забрави накъде е вървял, но животното направи пълен кръг около себе си, цамбуркайки из рядката тиня, и упорито потегли отново в същата посока. Дубан го наруга, след което започна да го увещава: как бяха воювали заедно на младини, как им предстои да прекарат още много дни заедно, ще си намерят някое топло местенце за зимата, няма да има никакви битки повече и никакво спане на открито в нощния студ. Но конят продължаваше да напредва в безцветния мрак под надвисналото сиво небе и водата стенеше и шуртеше в тишината.

Паяжина докосна очите на Дубан, полази по лицето и ръцете му. Той размаха ръка и върху него налетя цял рояк мушици — пълзяха по кожата, жужаха край ушите, щипеха напуканите устни, пъхаха се в очите и ушите и се вмъкваха в носа. Конят изпръхтя, замята глава и тръгна по-бързо, а Дубан размаха свободната си ръка пред лицето си, затърка очи, започна да плюе, да духа нос, ослепен и полузадушен от стотиците мушици. Прилепи се плътно към гърба на коня, а той разтърси тяло, размаха опашка като камшик и препусна. Клоните се стрелкаха около тях и се нахвърляха върху Дубан, той се притискаше още по-плътно към коня, стиснал поводите в едната си ръка, а с другата се опитваше да сграбчи късата грива, подстригана, за да не може противникът да се хване за нея, но сега и той не можеше да я хване и когато един клон го перна с все сила по рамото, залитна зашеметен назад. Конят се подхлъзна в тинята, но запази равновесие със сведена шия и широко разтворени крака.

След това вдигна глава, изправи се и затънал до глезени във водата, отново пое бавно и неотклонно напред. Риданието се чу по-ясно. Дубан се понадигна на седлото, затърка отново очи и тялото му пак се заклатушка върху гърба на коня. След това се прекръсти и си спомни какво носи със себе си. Спомни си за статуята с изрисуваните очи, за огъня и заобикалящия го мрак, за завинаги замлъкналите гласове. Страхът сви на топка стомаха му и стисна като в обръч сърцето му. Вече не смееше да опъне поводите… нямаше никаква надежда да потегли назад, да свърне встрани, нямаше никаква представа накъде бяха поели, нито колко далеч бяха стигнали. Сега единствената му надежда бе обезумялото животно, което го бе спасявало толкова пъти на бойното поле, врязвайки се в железните рицарски редици: пришпорвано от същия ужас, само то можеше да го измъкне от това проклето място и от тази безкрайна нощ, стига да не го напуснеха силите. Говореше му, потупваше го по мършавата шия, умоляваше го, но то не променяше равномерния си ход, нито бърз, нито бавен, макар че вече едва дишаше и плещите му бяха покрити с потна пяна.

Навлязоха в плътната сянка на стари върби, чиито клони криеха нощен мрак и груби ласки под сводестите корони. Здрач и мрак се редуваха, а риданието все повече напомняше човешки вопли и страхът все по-силно стягаше гърлото му.

Сякаш ридаеше дете, изгубена в нощта душа, която оплакваше съдбата си. Стенанията се носеха отляво и отдясно, отзад и отгоре, извираха от клоните на дърветата и от миналото. Един-единствен звук, който го оплиташе в мрежите си. В миг на внезапно просветление той грабна закачената на седлото торба, бръкна рязко и метна потира и кръста, които проблеснаха през завесата от клони, пльоснаха в черната вода и тя ги погълна. Конят не спря. Дубан се извърна напред, за да предпази лицето си от влажните и студени клони. Вече нямаше злато. Сега стенанието идваше отпред и отгоре, видя някаква бледа сянка с разпуснати коси сред сухите клони на една върба. Приличаше на призрак и той заби шпори в хълбоците на коня.

Животното трепна и спря. Дишаше тежко, главата му бе увиснала чак до земята. Дубан погледна отново към клоните, но привидението бе изчезнало. Огледа се наоколо — една бяла фигура отмести с ръка провисналите върбови вейки. Беше съвсем гола и мъничка… пристъпи с протегнати ръце и с втренчени в него големи тъмни очи, а косата й се развяваше като призрачен воал около бялото тяло. В нощния полумрак забеляза, че очите й са пълни със сълзи. Ръцете молеха. Краката й бяха съвсем тънички… детска фигура, детинско лице. Смушка коня, за да я отмине, както бе отминавал толкова много бездомни сираци: спомни си очите им, умолително протегнатите ръце, изпъкналите ребра и сплъстените коси, хлътналите кореми и зъзнещите от студ голи телца. Но животното не помръдна и малките й ръце сграбчиха стремето, откритият й поглед бе насочен към него.

— Заведи ме вкъщи — помоли го тя. — Студено ми е.

Ритна стремето, за да го освободи от пръстите й. Тя се дръпна назад и застана неподвижно, булото на косата й покриваше малките гърди, ако изобщо имаше вече гърди, едва забележима сянка разделяше бедрата и тази белота му напомни друга белота — на скалите, — но тези очи бяха живи и го гледаха обидени и потъмнели от страх.

— Ти ли плачеше? — попита я той.

— Берях цветя и дойдоха мъже — отново се разхълца тя. — Затичах към вкъщи.

Момичето беше най-обикновено момиче и блатото беше най-обикновено крайречно мочурище, а някъде наблизо имаше тихо и уютно домашно кътче. Подаде й колебливо ръка. Тя се приближи и стисна със студени и слаби пръсти голямата му длан. Хвана я с другата си ръка през тъничкия кръст и я вдигна — беше лека като перце. Конят тръгна, преди да бе успял да я настани. Оправи поводите, нагласи я в скута си, а тя мушна главичка в рамото му и обви врата му с две ръце. Вместо ребра пръстите му усетиха две меки подутини и нежна кожа. Погледна надолу и видя сенчестия облак на косите й, а изгрялата в този момент луна опипа с лъчите си детското тяло, проблясна по голите закръглени хълбоци и дългите бедра и надникна в сенчестата вдлъбнатина между тях. Тялото й се затопли. Тя се размърда и премести крака, притисна се още по-силно към него и той усети да го залива топла вълна. Върбовите клонки се полюшваха над тях, конят напредваше с неумолимия си ход, а той изведнъж си помисли, че единствената преграда между тях е ризницата му.

Това беше прегръдка на дете, причинена от детински страх, и той не помръдна ръце, все така придържаше голия гръб и голите крака и лекичко и успокоително я потупваше с длани. От друго човешко тяло в кръвта му се вливаше тиха топлина в нощта. Детските обятия не очакваха дай стори нещо лошо и той не би го направил. Сети се, че не би трябвало да измъчва изтощения си кон с двойната тежест — би трябвало да слезе и да тръгне пеша, а да остави детето върху седлото, но животното пристъпваше уверено и почти не усещаше тежестта й. Изглежда, бе заспала — едната й ръка се плъзна в скута й и под лунната светлина разтворените й пръсти му заприличаха на рядко водно цвете. През клоните се виждаше осеяното със звезди небе. Конят стъпваше по твърда земя. Короните на дърветата се отдръпнаха и пред очите му се изопна широк и равен път. Вече изобщо не си спомняше преди колко време бе започнало всичко.

Силуетите на хълмовете се издигаха в нощното небе, протегнали мрачни сенки към звездите. Пред тях имаше голяма каменна постройка, разположена като междуселски хан до самия път, но видът й бе заплашителен и неприветлив — някаква безразборна купчина от камъни и сенки — и нямаше нищо общо с дървената къщурка, която си бе представил.

— Дете — прошепна той. — Дете. Това ли е домът ти?

Тя потръпна в ръцете му и пръстите му отново усетиха меката й кожа.

— Да — въздъхна тя, поглеждайки между ушите на коня.

— Няма никакви светлини.

— Сигурно са си легнали.

— Не се ли тревожат за теб?

Сигурно бе някое слугинско дете, за което господарите не даваха пукната пара. Бе служил на господар, който не се грижи за хората си, бе побеждавал такъв господар и накрая бе загубил себе си. Отново го обзе някакво лошо предчувствие, но конят продължаваше да пристъпва напред и каменният силует блестеше все по-близо под лунната светлина, вече не така величествен, както допреди миг — най-обикновена кула, при това в развалини. Може би в нея наистина живееше някой дървар, настанил се сред това бивше великолепие. Детските ръце отново обгърнаха шията му. Притисна за по-удобно тялото й към своето. Умората бе притъпила сетивата му. Кулата отново се извиси, вече съвсем близо, над него. Всичко му се струваше като в сън — заплашително надвисналата сянка, каменните блокове, високи колкото човек, и изпречилата се пред очите му масивна дървена порта.

Прегърна я плътно, но тя се размърда, той я остави на земята и слезе от коня. Коленете му се подгънаха от тежестта на доспехите. Тя хвана ръката му с две ръце и нейното плахо доверие му върна силите. Поведе я нагоре по стълбите и заблъска с юмрук по обкованото с желязо дъбово дърво, вбесен от сънливото им безгрижие, което дължеше подслон на едно загубено дете и възнаграждение на неговия спасител. Ударите кънтяха в тишината. Очакваше някакво раздвижване, някой да запали светлина, да се появи отнякъде или пък да го нападнат въоръжени мъже.

Внезапно вратата се открехна, сякаш някой я отвори отвътре или изобщо не беше залостена. Дубан уплашено пусна ръката на детето и измъкна меча. В процепа потрепваше светлина и той натисна с рамо масивната тежест. В камината проблясваха пламъци, които се олюляха от внезапния повей. Опипа тъмнината зад себе си, притеснен да не е изчезнала, и усети голото рамо. Конят изцвили уморено някъде зад гърба му. Пристъпи навътре. Детето го последва, изплъзна се от ръката му, притвори вратата и долепи крехкото си тяло до нея.

— Ще намеря мама. Сигурно е заспала.

— Стига й толкова. — Удари с меча закачения на стената чайник, който издрънча на каменния под и се търкулна оглушително. — Събудете се! Има ли родители това дете?

— Дете — откликна ехото. — Дете, дете, дете…

— Мамо! — извика момичето.

Протегна ръка да я хване, но закъсня. Тя се втурна по витите стълби, които се издигаха стръмно нагоре към потъналия в мрак таван.

— Дете! — викна след нея той и ехото размеси нейния и неговия вик, после утихна и го остави сам.

Отстъпи заднишком към вратата, разхлаби хватката си около ефеса на меча, за да я отвори, и погледна навън. Дали не му бяха устроили капан и дали не е по-добре да се махне колкото може по-бързо от това място? Конят пасеше спокойно под лунната светлина.

Стълбището изскърца под нечии стъпки. Детето се втурна надолу, но сега голото телце бе облечено в бяла роба. Дотича и го сграбчи за ръката.

— Мама каза да останеш. — Тя го гледаше с големите си тъмни очи. — Много се е уплашила. Мама и аз сме съвсем сами. Искала е да си помислиш, че тук не живее никой. Може да ни нападнат разбойници. Остани, моля те. И бъде внимателен с мама, моля те.

— Дете…? — понечи да попита нещо той, но тя го пусна и затича обратно по стълбите — бяла сянка от бели крачета и бяла дреха, по която проблеснаха отраженията на пламъците. Затвори внимателно вратата и погледна към огъня, изненадан от разкрилата се пред очите му гледка. Изтощените му сетива отново го бяха подвели. Сега стаята изглеждаше много по-обширна, отколкото му се бе сторило преди малко. Сенките и огнените отблясъци бяха скрили от погледа му останалото пространство, появило се сякаш изневиделица. Видя голяма маса, на която бяха наредени сребърни прибори. По стените бяха закачени оръжия — истински бойни оръжия, а не бутафорни имитации.

Някакво пламъче затрептя в ъгъла на очите му. Обърна се и видя едно светло петно да се спуска по стълбите покрай стената… пред него се появи жена, понесла тънка свещ в ръка, и сърцето му се разтуптя — красотата й далеч превъзхождаше красотата на детето. Косата се виеше като среднощен облак около бялата роба, а огряното от пламъчето на свещта лице бе чисто и прозрачно като восък. Дългите кичури разкриваха женствените очертания на гърдите и бедрата й. Слизаше боса по дървените стъпала, в очите й се спотайваше тревога.

— Вие доведохте Уилоу[10] у дома.

Той кимна за поздрав малко пресилено, все така стиснал меча в ръката си. Жената слезе от последното стъпало, приближи се като някакво привидение в полумрака и пламъкът на свещта освети пълни с тъга очи.

— Уилоу е луда — изрече с не по-малко тъга в гласа. — Забелязахте ли това, господине? Понякога се крие в гората… Не мога да я спра по никакъв начин. Благодаря ви, че я върнахте невредима. — Та примигна с дългите си мигли и го погледна кротко. — Чувствайте се като у дома си, господине. Ще ви помогна да нахраните коня си и ще ви постеля да си легнете в салона.

— Простете — каза той, като видя, че стои с меча в ръка.

Посегна към ножницата, прибра го в нея и отново я погледна. Храна, подслон, топъл и уютен салон… „Ние сме съвсем сами“ — беше казало детето. Огледа големите тъмни очи, женственото тяло и нежните ръце, които стискаха притеснено свещта — изящни и крехки също като ръцете на Уилоу. Не можеше да откъсне очи. Усети, че лицето му се зачервява и го облива топла вълна.

— Ще се погрижа за коня — успя да каже най-после. — Но ще помоля за храна и покрив за него, госпожо.

— Отзад има обор. Имаме крава. Там има сено.

— Благодаря — поклони се той и усети по вените му да се разлива някакво сладостно усещане. Излезе в тъмнината отвън, хвана поводите на коня и заобиколи кулата с умореното животно — едва сега забеляза, че от другата страна има някаква сграда. До стената беше построен краварник с няколко отделения, задрямалата крава се изправи несигурно на краката си на лунната светлина и ги погледна с кротките си очи. Вкара коня вътре, свали внимателно седлото, разтри ожуления и потен гръб със стиска чиста слама, а кравата продължаваше да ги наблюдава. Не бързаше да остави верния си помощник, макар че и него го боляха костите от тежките доспехи и дългото яздене. Когато свърши, прегърна силно измършавелия врат и го погали, припомни си отдавна отминалите дни, когато същата тази кожа бе гладка и мека и костите не стърчаха, сякаш щяха да я пробият. Конят потърка главата о гърдите му като на млади години, преди да тръгне по бойните полета и да забият железа в копитата му. След това докосна с бърни дланта му. Кравата измуча в мрака, рогата й проблеснаха под лунните лъчи, той сложи сено на двете животни, провери дали имат вода, излезе, затвори плътно вратата на краварника, обиколи кръглата каменна стена, качи се по стъпалата и бутна вратата, която този път се отвори съвсем лесно.

Пламъците подскачаха буйно в камината, на масата в сребърните чинии имаше студено печено месо, а до тях — пълни кани с вино. Ядоса се, че се бе бавил толкова дълго навън, докато тя… Тя стоеше до масата, протегнала покритите си с бели ръкави ръце — канеше го да се нахрани с приготвената от нея вечеря.

Пристъпи и седна на високия стол. Беше толкова гладен, че изобщо не му мина през ума да свали доспехите си, грабна чаша сухо червено вино и я изпи на един дъх, натъпка устата си с натопен в мед пресен хляб, а с другата ръка в това време развърза ремъка, който стягаше кръста му. Само няколко хапки бяха достатъчни да усети, че силите му се връщат. Вдигна поглед от кочината, която бе направил пред себе си, и видя очите й да му се смеят от другата страна на масата, но смехът й не бе подигравателен.

Беше придобил тези маниери по време на войната. А някога, много отдавна, не бе лишен от добри обноски. Изправи се и свали колана и меча, окачи ги на заострения връх на високата облегалка, а тя дойде при него и му помогна да се освободи от тежките доспехи. Облекчен от тежестта и от горещината, той пое дълбоко въздух, свали просмуканата от пот ризница и остана по риза и брич. Отпусна се отново на стола и яде до насита. След това грабна украсената със скъпоценни камъни чаша… и замръзна. Сърцето му заблъска бясно — същата големина, същата форма…

Но сребърна, не златна. Пресуши я и погледна замислен прекрасните тъмни очи зад блещукащия пламък на свещта.

— Няма ли господар този дом… — попита глухо той, — или прислужник… освен теб и детето?

— Войната — отвърна тя с познатата тъга в очите. — Имах прислужник, но той открадна всички пари и избяга. Селяните са отвъд хълмовете… никога не идват тук. Страхуват се от Уилоу, а аз се страхувам от тях — заради Уилоу.

— Какво се е случило с господаря ти?

— Отиде на война. И не се върна.

— Как се казва?

— Брийо.

Дъхът му секна. Той огледа стената зад гърба й, за да открие някакъв герб, някакъв знак — но нямаше нищо.

— Не синът на Дейн…

— Познаваш ли го? Знаеш ли нещо за него?

— Мъртъв е — отвърна глухо той.

Прекрасните очи се напълниха със сълзи. Устните затрептяха.

— В битка — добави той.

— Храбро ли загина?

Само това попита. Той не я виждаше. Пред погледа му изникна прегазеният полугол мъж, проснат на земята с обърнати към огъня невиждащи очи. Спомни си и момчето, с което се запозна край Лугдан, дъжда, тишината, търкалящите се мъртви тела и дъждовните капки, които падаха в окървавената вода. Мъжете, които повръщаха от изтощение. Цвилещите коне, по-обезумели и от хората. И пак огъня, гората, изнасилването.

— Храбро — отвърна той. — В битка. Видях как падна. С лице към враговете. Свали петима, но прииждаха още и още. Отблъснахме ги, но беше късно. Загина геройски.

Сълзите се стичаха по страните й. Тя извади кърпичка от ръкава си и попи очи.

— Приятели ли бяхте?

— Познавахме се.

Отново избърса очи и се усмихна измъчено и тъжно.

— Още веднъж си постъпил добре.

— Сега си сама.

— С Уилоу.

— Мога да остана за известно време.

Тя стана от масата. Той също се изправи.

— Моля те — каза тя с разтреперан глас. — Ще ти постеля леглото. Ще се наспиш и утре сутринта заминаваш.

— Госпожо…

— Утре сутринта.

Обърна се и тръгна към стълбите — с разпусната коса около сведената глава и превитите рамене. После погледна назад — той не помръдваше и се взираше в нея.

— Ела.

Тя взе свещ от свещеника и спря пред стъпалата. Той тръгна след нея и в съзнанието му отново нахлу споменът за Брийо, за натрошените от конските копита кости, за бялата му плът. Смъртта го бе заварила полугол, и то в какъв момент — преди или след? Една натрапчива мисъл не му даваше мира — да умреш по такъв начин, а след това да разправят разни лъжи за смъртта ти…

Последва я по витите стълби, които отвеждаха към най-защитеното убежище на върха на кулата и бяха толкова тесни, че раменете му изпълваха ширината им, а вратата бе толкова ниска, че тя се приведе одве, за да се промъкне през нея. Пламъчето на свещта очерта силуета й — потънала в сянка гръд, стройни бедра под белия лен — и той усети учестеното си дишане, причинено не само от стръмното изкачване по стълбите. Последва я в помещение с височина човешки ръст, с наклонен дървен таван. Сенките на подпорните греди зашаваха от трептенето на пламъчето из просторния лабиринт с врати от четирите страни.

Тя отвори първата врата и го въведе в стая, в която имаше друга запалена свещ, и той видя широко удобно легло и до него маса с подредени на нея цветя. Бельото бе намачкано, някой бе лежал в него.

— Моето легло — каза тя. — Ще спя в съседната стая. Почивай. Ще донеса вода да се измиеш.

Тръгна към вратата със сведен поглед.

— Госпожо…

Тя повдигна очи, беше съвсем близо до него, телата им почти се докосваха. Той протегна ръка към черния облак коса и го погали — защото беше жена и беше красива. Виното бълбукаше в кръвта му и замъгляваше всичко наоколо. Взе ръката й, духна свещта, която държеше в нея, и постави ръце на раменете й, върху тънкото ленено платно, което се спускаше по гладкото й женствено тяло.

— Не — промълви тя и се опита да го отблъсне със слабата си ръка.

Той я обгърна с двете си ръце, притегли я към леглото и се отпусна в меките пухени завивки заедно с нея.

— Не — повтори тя, съпротивлявайки се под него, а той я целуна по устата, по очите, по нежната кожа.

— Не — простена тя и риданията й го вцепениха, щом усети конвулсиите на тялото й.

Пред очите му отново се появи полетялата в мрака бледа фигура с разперени крайници и вторачени в луната безжизнени очи. Остана да лежи, без да помръдне. Тя се опита да покрие разголеното си тяло и да го отблъсне. Той се надигна, оправи робата и погали косата й. Желанието не бе го напуснало.

— Ти си мой гост — каза тя. — В моята спалня. Пусни ме да изляза.

Големите очи проблясваха. Загуби всичко, защото нямаше търпение. Разбира се, че можеше да има всичко: нея, кулата, цялото това богатство. Можеше да остане да живее тук, с лудостта на Уилоу. Можеше да има и нея. Беше силен и двете не можеха да му се противопоставят, да го изгонят. Биха се страхували да вдигнат ръка срещу него, а и постепенно щяха да разберат, че с него ще им е по-добре. Никакви студени зими повече, нито смърт, дебнеща го на всяка крачка по пътищата. Всяка вечер тя щеше да му сервира в сребърни съдове, а нощите щяха да прекарват в мекото и ухаещо на розмарин легло. Щеше да докара селяни да издигнат здрава стена наоколо, да събира данъци от тях и да не се страхува от нищо…

— Пусни ме — повтори тя.

Не молеше. Не бе уплашена. Просто повтори.

— Някой мъж ще се появи по пътя… и ще ти отнеме всичко, което имаш. Твоят господар вече няма да се върне. Помисли за това.

— Ти ли си този мъж?

Погали с ръка косата й, безсилен да овладее желанието си, спусна я към гърдите й, но преди да ги докосне, я отдръпна.

— Бих искал да те пазя.

— От себе си ли?

— Никога не бих те насилил. Можеш да излезеш. Да поговорим утре. Съгласна ли си?

— Щом искаш. Но ако кажа „не“?

— Помисли за мен. Наистина те желая. Лека нощ, госпожо.

Тя се надигна, измъкна се от леглото, излезе и затвори вратата зад себе си. Той се изправи, пое дълбоко дъх и заби с все сила юмрук в дървената стена. Обгърна юмрука с другата си ръка, присвил очи от болка и от обзелото го безумие, което сякаш започна да се уталожва заедно с бликналата кръв. Притисна раната и закрачи по скърцащия под, докато сърцето му се успокои.

Изми се с водата, която тя бе използвала. Ухаещата на лилии ледена течност отне болката, а щом обля раменете и гърдите си, по тялото му полазиха мравки. Свали всичко от себе си, попи влагата с ленените кърпи и използва нощното гърне, което намери под леглото. След това се мушна между ухаещите на розмарин чисти и меки чаршафи, протегна се, за да духне свещта, и примигна в неочаквано обградилия го непрогледен мрак. След миг затвори очи и по лицето му се разля блажена усмивка, докато се наместваше удобно сред благоуханните чаршафи.

Старият дъсчен под зад вратата изскърца. „Госпожата?“ — зачуди се той полузадрямал. Вратата се открехна и той вдигна глава, но в плътния мрак не можа да види абсолютно нищо. Скрибуцащите дъски издадоха нечии безшумни стъпки, придружени от едва доловимия шепот на дреха.

— Кой е? — попита той, обезпокоен от среднощното посещение.

Някой приседна в ъгъла на леглото, той дръпна крака си и в същия миг се сети, че мечът и доспехите му бяха останали долу. Виното и женското присъствие за първи път го бяха оставили беззащитен.

— Кой е? Госпожо?

Опита се да скочи, но някой се прокрадна покрай покрития му с чаршаф крак, наведе се към него и той усети аромата на женски парфюм.

— Госпожо? — повтори нерешително той и добави хладно: — Или си ти, Уилоу?

— Ние трите — отвърна му шепот. — Майка, Девица и аз.

Метна се назад. Нещо ледено сграбчи ръката му и го полазиха тръпки. Ръката му срещна друга ръка с мека и отпусната повяхнала плът, крехка, но силна, която го сграбчи и той усети как дъхът му изстива и как сърцето му се сковава в мъчителни спазми.

— Човече — прошепна гласът и мраз облъхна лицето му, — човече… за това, че не докосна Уилоу в тресавището — заслужаваш похвала. За това, че не насили дъщеря ми — още една похвала. Но за това, че целуна насила дъщеря ми… ще си платиш: каквото за едната… същото и за трите — Майка, Девица и аз.

Той се задушаваше… нещо докосна устните му, обви краката му, студът проникваше все по-навътре и по-навътре.

— Не — отчаян прошепна той.

Бялото лице отново се изпречи пред очите му, прокле го и се метна от скалите.

— Не — повтори той.

Зъзнеше от студ — пред погледа му се заредиха лицето на Уилоу, лицата на умиращите от глад деца, празните им очи, опустошените им от войната сърчица.

— Не — извика за трети път той.

Викът му се сля с вика на жената, в който усети болката и оскърблението от един бездушен свят, където властва единственото силата, където приятелите се убиват един-друг и злото е непредотвратимо. Вече нямаше никакви сили, изпитваше само болка и скръб.

Раменете му се удариха в пода, усети, че припада, сълзите замръзнаха на клепките му, устните му се вкочаниха и той се просна в цял ръст върху студените дъски — ослепял, бездиханен, неспособен да се съпротивлява. Най-накрай изгуби съзнание. Нямаше представа, колко време бе изминало, когато отново почувства дървения под под голия си гръб, усети лека дрезгавина през клепачите, но все още не можеше да отвори очи. Нечия сянка се приведе над него и топло дихание облъхна лицето му. Меки устни го целунаха по едното око, след това по другото и накрая по устата.

Видя клекналата до него Уилоу със запалена свещ в ръка, обгърнала с другата коленете си.

— Вече е ден. Тук няма прозорци.

Той не отвърна. Надигна се и засрамен от голотата си, навлече дрехите, докато тя го наблюдаваше безмълвно. Излезе от стаята, бързо прекоси скърцащия под на коридора, провря се през ниската врата, спусна се по витата стълба в потъналия в сумрак салон, от чийто прогнил дървен таван висяха паяжини и гнезда на прилепи, а през прозорците се процеждаше мътна дневна светлина. Доспехите му лежаха в праха. Облече ги с треперещи ръце и пристегна колана.

Стълбите изскърцаха. Погледна и видя Уилоу да слиза по тях. Грабна меча и го пъхна в ножницата. Погледна пак и на мястото на Уилоу видя госпожата.

Външната врата зееше отворена. Нямаше никаква гора. Затича се към обора и видя коня да пасе сам зад порутената ограда, а седлото лежеше върху мократа от росата земя. Оседла го набързо, метна се отгоре му и заобиколи внимателно кулата. Чу крава да мучи зад гърба му. Изведнъж върху полуразрушената стена видя Уилоу. Люлееше боси крака и му махаше. Смушка коня в хълбоците, но веднага дръпна поводите, усетил нечий поглед. Извърна глава към портата. Там стоеше госпожата. С лилия в косите и босонога.

— На добър час — пожела му тя. — Сбогом, рицарю.

Изплющя с поводите и препусна по пътя. Сред дърветата и шубраците стоеше черна фигура, обгърната в пелерина и с качулка на главата. Конят се закова на място подплашен. Дубан си пожела с изтръпнало сърце фигурата да не вдигне глава и да не отметне качулката си.

— Не още — чу той глас като шепот на листа. — Имаш още време, рицарю.

Пак изплющя с поводите и препусна. Слънчевите лъчи постепенно го стоплиха, чу чуруликане на птици и буцата лед в стомаха му бавно се разтопи. Извърна се назад. Пред погледа му се разстилаше само гората.

На другия ден стигна до някакво село. Докато поеше коня, хората плахо го наобиколиха и го заразпитваха за новини. Разказа им за войната, за смъртта на краля, за смъртта на графа — те изобщо не бяха чували за тези неща и примигваха, и цъкаха с език. Дадоха му хляб и бира, и жито за коня, а той им поблагодари и продължи нататък.

Този ден окачи меча на седлото и повече не го пипна.

На следващия свали доспехите и нежният зефир милваше кожата му, докато препускаше през плодородни земи и разположени край пътя села, в които хората не се страхуваха от нищо.

Щом съглеждаха оръжията му, децата го молеха да им разказва приказки.

И той съчиняваше истории за дракони и еднорози. И децата се усмихваха.

След време започна да се усмихва и той.

Рей Бредбъри

Ваканцията

Денят беше свеж като никнещата трева, като прелитащите над нея облаци и като пърхащите пеперуди, които го сътворяваха. Ден, изпълнен с безмълвието на пчела и цвете, океан и суша — безмълвие, наситено с движения, трепети, вибрации, възземания и падения, всяко със своя собствен вид и с неподражаем ритъм. Земята бе застинало движение. Морето бе нестихващо спокойствие. Един парадокс пораждаше друг, покой преливаше в покоя, звуците се преплитаха. Цветята се полюшваха и пчелите облитаха детелината като златни дъждовни струйки. Пуст и ръждясал железен път разделяше диплещите се хълмове от океанските вълни, явно от години по него не бе профучавал никакъв влак. На петдесет километра на север той извиваше в мъглите на далечните разстояния, на петдесет километра на юг потъваше в сенките на облаците, които препускаха над склоновете на разстилащите се до хоризонта планини.

Внезапно релсите затрептяха.

Някакъв кос, кацнал на едната релса, усети едва доловимо усилващия се ритъм, който идваше от много далеч и напомняше сърце, започнало да пулсира.

Косът излетя над морето.

Релсите продължиха да вибрират леко, докато най-накрая иззад един завой покрай брега изскочи дрезина и пукотевичният трясък на двуцилиндровия й двигател разцепи необятната тишина.

На тази малка дрезина, на двойна пейка без облегалка, под неголям сенник, седяха мъж, съпругата му и седемгодишният им син. Докато дрезината пътуваше от една пустинна местност към друга, вятърът брулеше лицата им и развяваше косите им, но те никога не поглеждаха назад, а се взираха неотклонно пред себе си. Понякога впиваха нетърпелив взор в разстилащата се зад поредния завой гледка, понякога печал изпълваше очите им, постоянно очакващи следващия пейзаж.

Щом излязоха на равното, двигателят се задави и ненадейно спря. Сякаш внезапно връхлетялата ги смазваща тишина на земята, небето и морето бе принудила машината да спре.

— Бензинът свърши.

Мъжът въздъхна, пресегна се за допълнителната туба в сандъка, който служеше за склад, и започна да пълни резервоара.

Съпругата и синът наблюдаваха безмълвни морето, заслушани в глухото бучене и в шепота на оттеглящите се огромни гоблени от пясък, чакъл, водорасли и пяна.

— Не е ли красиво морето? — промълви жената.

— Харесва ми — отвърна момчето.

— Ще си направим ли пикник?

Мъжът фокусираше бинокъла, за да огледа зеления полуостров пред тях.

— Защо не? Релсите са много ръждясали. По-нататък има изместени. Ще трябва да останем, докато ги поставя на мястото им.

— Колкото релси — възкликна момчето, — толкова пикници ще си направим!

Жената понечи да се усмихне, след това мрачно попита мъжа:

— Колко сме изминали днес?

— Няма и сто и петдесет километра — продължи да се взира през бинокъла той. — Няма смисъл да изминаваме повече на ден. Ако препускаме, нищо няма да можем да видим. Вдругиден ще стигнем Монтерей, а на следващия — Пало Алто, ако искаш.

Жената свали голямата сламена шапка, привързана с яркожълта лента към златисторусата й коса, и запотена се отдалечи на няколко крачки от дрезината. Толкова дълго не бяха слизали от тресящата се количка, че се бяха слели с нейното движение. Чувстваха се странно след принудителното спиране, сякаш всеки миг щяха да се разпаднат.

— Хайде да ядем!

Момчето грабна плетената кошница с обяда и хукна към брега.

То и жената вече бяха заели местата си пред разстланата покривка, когато се приближи и мъжът, облечен с делови костюм, жилетка, вратовръзка и шапка, сякаш очакваше да срещне някого по пътя. Докато разпределяше сандвичите и вадеше консервираните зеленчуци от хладните зелени буркани, той разхлаби вратовръзката, започна да разкопчава копчетата на жилетката и непрекъснато се оглеждаше наоколо, сякаш внимаваше, ако се наложи, отново да ги закопчае.

— Съвсем сами ли сме, татко? — попита момчето, докато ядеше.

— Да.

— Никъде ли няма никой?

— Никой.

— По-рано имаше ли хора?

— Защо задаваш едни и същи въпроси? Не е минало чак толкова време. Само няколко месеца. Не помниш ли?

— Почти. Като се опитам да си спомня, всичко забравям.

Момчето взе пясък в шепата си и го остави да изтече между пръстите му.

— Толкова много хора ли имаше, колкото са песъчинките на този плаж? Какво им се случи?

— Не знам — отговори мъжът и беше прав.

Една сутрин се събудиха и завариха света опустял.

На въжето на съседа все още се развяваше бялото пране, колите все така проблясваха пред къщите, но никой с никого не се сбогуваше, градът не бучеше с оглушителното си улично движение, телефоните бяха безмълвни, децата не надаваха викове из слънчогледовите градини.

Предишната вечер той и жена му седяха на верандата, току-що бе пристигнал вечерният вестник, чиито заглавия дори не смееше да погледне, когато каза:

— Чудя се кога ли ще Му писне и просто ще ни изтрие до един?

— Наистина прекалихме — съгласи се тя. — И не спираме. Абсолютни глупаци, нали?

— Няма ли да е чудесно — той запали лулата си и пусна кълбо дим — да се събудим утре и всички да са изчезнали, и всичко да започне отначало?

Седеше и пушеше, отпуснал глава на облегалката, със сгънат вестник в ръката.

— Ако в този момент можеше да натиснеш едно копче и всичко това да се случи, би ли го направил?

— Мисля, че бих — каза той. — Никакво насилие. Просто всички да изчезнат от лицето на земята. Да се махнат от сушата и морето и да оставят на мира всичко, което расте — цветята, тревата, дърветата. И животните, разбира се, ще останат. Всичко освен човекът, който ловува, без да е гладен, яде, когато е сит, и е зъл, когато никой не го безпокои.

— Но ние — усмихна се кротко тя, — разбира се, ще останем.

— Не би било лошо — унесе се той. — Ще разполагаме с цялото си време. Най-дългата лятна ваканция. И най-дългият пикник, който си спомняме. Само ти, аз и Джим. Никакво бързане сутрин за работа. Никакви вечери със семейство Джоунс. Никаква кола дори. Бих искал да пътуваме по друг, допотопен начин… и само кошница, пълна със сандвичи, три бутилки газирани напитки, а когато ни потрябват провизии, ще се снабдяваме от празните магазини из празните градове и лятото никога няма да свършва…

Дълго време не си казаха нищо, сгънатият вестник лежеше помежду им. Накрая тя отрони:

— Няма ли да сме самотни?

И ето какво беше утрото на първия ден от новия свят. Събудиха ги нежните звуци на безкрайна ливада, градовете потъваха в морета от невени, маргаритки и грамофончета. Отначало възприеха всичко това с удивително спокойствие, може би защото бяха престанали да харесват този град преди дълги години и имаха толкова много приятели, които не бяха истински приятели, и водеха затворен и изолиран живот в този автоматизиран мравуняк.

Съпругът се надигна от леглото, погледна през прозореца и отбеляза съвсем невъзмутимо, сякаш ставаше дума за времето:

— Всички са си отишли…

Беше го разбрал по отсъствието на звуците, които по-рано заливаха града.

Закусиха бавно, защото момчето все още не се беше събудило, след това съпругът се облегна назад и каза:

— Трябва да обмисля какво ще правя.

— Какво да правиш? Че защо, ще отидеш на работа, разбира се.

— Ти май все още не можеш да повярваш, а? — засмя се той.

— Че всеки ден няма да хуквам в осем и десет, че Джим вече никога няма да ходи на училище. За нас училището приключи! Повече никакви моливчета, никакви учебници, никакви срещи с досадни директори! Ние сме свободни, скъпа, и повече никога няма да се върнем към глупавото, скапано, тъпо ежедневие. Хайде!

И я изведе на разходка по тихите и безлюдни улици.

— Те не са мъртви — отбеляза той. — Само… са си отишли.

— А другите градове?

Влезе в една телефонна кабина и набра Чикаго, след това — Ню Йорк, след това — Сан Франциско. Тишина. Тишина. Тишина.

— Това е. — Той окачи слушалката.

— Чувствам се виновна — промълви тя. — Тях ги няма, а ние сме тук. И същевременно… съм щастлива. Защо? Би трябвало да съм нещастна.

— Така ли? Няма нищо трагично. Не са били нито измъчвани, нито взривени, нито изгорени. Всичко стана толкова лесно и те дори не са разбрали. Не дължим нищо на никого. Единственото ни задължение е да сме щастливи. Предстоят ни трийсет години щастие, няма ли да е хубаво?

— В такъв случай трябва да имаме още деца!

— И отново да заселим света? — Той бавно поклати глава. — Не. Нека Джим бъде последният. След като порасне и напусне света, нека той остане на конете, на кравите, на катериците и на градинските паяци. Те ще се справят. И един ден същества от друг вид, съчетали естествения стремеж към щастие с естествената любознателност, ще издигнат градове, които изобщо няма да приличат на нашите, и ще оцелеят. А сега да вървим да натъпчем кошницата, да събудим Джим и да потегляме на трийсетгодишна лятна ваканция. До вкъщи ще те надбягам!

Взе един ковашки чук от дрезината и докато оправяше ръждясалите релси, жената и момчето тичаха по брега. Върнаха се с дузина раковини и няколко красиви розови камъчета, седнаха и момчето взе един урок от майка си, а след това написа с молив домашното си в бележник. По обяд мъжът дойде при тях, бе свалил сакото и вратовръзката си, пиха оранжада и наблюдаваха как балончетата се издигат и пукат в бутилките. Цареше покой. Чуваше се как слънцето настройва износените релси. Соленият вятър разнасяше наоколо миризмата на горещ катран от траверсите, докато съпругът кротко почукваше по географската си карта.

— Следващия месец сме в Сакраменто, през май, после се отправяме към Сиатъл. До първи юли трябва да пристигнем, защото юли е подходящ за Вашингтон. Започне ли да застудява — обратно към Йелоустоун, по няколко километра на ден, малко лов, малко риболов…

Отегчено, момчето се отдалечи и започна да мята пръчки в морето, нагазваше като куче във водата и ги вадеше на брега.

— През зимата — в Тусон — продължи мъжът, — останалата част от зимата пътуваме към Флорида, през пролетта нагоре по брега и може би през юни сме В Ню Йорк. След две години в Чикаго, през лятото. След три години, през зимата — какво ще кажеш за Мексико? Където ни отведат релсите, независимо къде, и ако попаднем на непознато старо разклонение, хващаме го, по дяволите, и ще видим къде ще ни откара. И след няколко години, дай Боже, ще се спуснем с лодка по Мисисипи, винаги съм си мечтал за това. Ще ни стигне за цял живот. Точно толкова ще ни трябва, за да успеем да направим всичко…

Гласът му заглъхна. Понечи да сгъне картата, но нещо блестящо проряза въздуха и тупна върху хартията. Изтърколи се на пясъка и остави мокро петънце.

Жена му погледна мокрото място и бързо огледа лицето му. Неговите сериозни очи блестяха. По бузата му имаше влажна следа.

Тя въздъхна. Хвана ръката му и я стисна в своята.

Мъжът сграбчи ръката й.

— Няма ли да е хубаво — с усилие промълви той, затворил очи, — ако заспим тази нощ и през нощта всичко се върне, както си е било? Цялата глупост, целият шум, цялата омраза, всички ужасни неща, кошмарите, проклетите хора и глупавите деца, цялата бъркотия, дребнавост, несигурност, беди, цялата любов. Няма ли да е хубаво?

Тя постоя известно време и накрая кимна. Изведнъж и двамата се сепнаха.

Не бяха забелязали, че между тях седи синът им с празна бутилка в ръка.

Лицето му беше бледо. Той протегна свободната си ръка и докосна бузата на баща си там, където самотната сълза бе оставила влажна диря.

— Ти. Ох, тате! И ти нямаш с кого да си играеш…

Съпругата се опита да каже нещо. Съпругът посегна да хване момчето за ръката. То се отдръпна рязко.

— Глупаци! Ама че глупаци! Простаци! Тъпаци!

Хукна с все сила, застана на брега и заплака на висок глас.

Съпругата се надигна, за да го последва, но съпругът я спря.

— Недей. Остави го.

А след това и двамата застинаха в безмълвие. Защото, докато продължаваше да плаче там долу, на брега, момчето написа нещо на къс хартия, напъха го в бутилката, затвори я пак с тънката тенекиена капачка и я запрати искряща високо и надалече към оттеглящото се в отлив море.

„Какво може да е написал? — помисли си жената. — Какво ли има в бутилката?“

Бутилката се отдалечаваше по вълните.

Момчето престана да плаче.

След доста време се изкачи по брега, спря и се загледа в родителите си. Лицето му не излъчваше нито задоволство, нито униние, нито жизненост, нито апатия, нито благосклонност, нито примирение, а странна смесица от чувства, хармонираща с времето, със сезона и с тези хора. Те погледнаха към него, а след това — към залива, в който бутилката с набързо надрасканата бележка вече се губеше от погледа, проблясваща сред вълните.

„Дали написа това, което ние искаме? — запита се жената. — Дали написа онова, което чу само да си пожелаваме, само да казваме? Или нещо за себе си? Че утре може да се събуди и да се окаже сам в един безлюден свят, без нито един човек наоколо — нито мъж, нито жена, нито баща, нито майка, никакви възрастни глупаци с техните глупави желания — и той ще се изкатери по железопътния насип и ще тръгне с дрезината из континенталната пустош — една самотно момче, потеглило към нескончаеми пътешествия и пикници?“

Дали това беше написал?

Какво ли?

Потърси отговора в безцветните му очи, но не го намери; не посмя и да попита.

Сенките на няколко чайки се плъзнаха по лицата им и им придадоха израз на мимолетно спокойствие.

— Време е да тръгваме — каза някой.

Натовариха плетената кошница на дрезината. Жената завърза здраво голямата си шапка с жълтата лента, поставиха кофата с мидените черупки на дъсчения под, съпругът си сложи вратовръзката, жилетката, сакото и шапката и всички седнаха на пейката, загледани в морето, където близо до хоризонта проблясваше бутилката с бележката.

— Достатъчно ли е да си поискаш нещо? — попита момчето. — Желанията сбъдват ли се?

— Понякога… твърде успешно.

— Зависи какво си поискал.

Момчето кимна, втренчено в далечината. Погледнаха назад, откъдето бяха дошли, после напред, накъдето отиваха.

— Сбогом, място — каза момчето и помаха с ръка.

Дрезината потегли по ръждясалите релси. Тракането на колелата постепенно затихна и се изгуби. Мъжът, жената и момчето също се изгубиха в далечината сред хълмовете.

Релсите продължиха да трептят едва-едва още минута — две и престанаха. Отрони се люспица ръжда. Клюмна цвете.

Морето бушуваше.

Джак Ванс

Магьосникът Мазириан

Магьосникът Мазириан се разхождаше из градината си, потънал в размисъл. Клоните, надвиснали от двете страни на алеята, излъчваха упойващи аромати, а цветята раболепно свеждаха глави. Ахатовите израстъци на мандрагората не отделяха очи от краката му, обути в черни пантофи. Цялата градина бе потънала в причудлива и великолепна растителност. Някои растения се къпеха във всички багри на дъгата, цветовете на други пулсираха като морски анемонии в пурпурно, зелено, виолетово, розово и жълто. Някои дървета приличаха на разтворени чадъри, други имаха прозрачни стволове, прорязани от червени и жълти жилки, короните на трети бяха изпъстрени с листа от различни метали — мед, сребро, син тантал, бронз, зелен иридий. Тук между гланцирани зелени листа стърчаха цветове като огромни мехури, там се показваше странен храст, обсипан с хиляди свирчици, а наоколо се разнасяха нежните мелодии на древната Земя, на рубинените слънчеви лъчи, на просмукващата се през тъмната пръст вода и на кротките ветрове. В края на градината се възправяше гъста и загадъчна гора. Нито един човек не бе зървал нейните долчинки, полянки, клисури, възвишения, ручеи, реки, езерца, ливади, шубраци и скали.

Мазириан крачеше намръщен с ръце на кръста. От известно време едно същество тровеше спокойствието и събуждаше желанията му: очарователна жена, обитателка на гората. Бе винаги усмихната и нащрек, яхнала своя черен кон с очи като златни кристали. Много пъти се беше мъчил да я хване Мазириан, но конят й винаги я отнасяше далеч от какви ли не примамки, заплахи и хитрости.

Пронизителен писък разцепи тишината. Мазириан ускори крачка и видя къртица, загризала стъблото на един хибрид между растение и животно. Уби мародера и писъците утихнаха в учестено дишане. Мазириан погали коженото листо и червеникавата уста изсъска от удоволствие.

— К-к-к-к-к-к-к — запелтечи растението.

Мазириан се наведе и поднесе мъртвия гризач до червената уста. Тя го засмука и малкото телце се плъзна към мехурестия стомах под земята. Растението забълбука и запращя, докато Мазириан го наблюдаваше с умиление.

Слънцето бе слязло съвсем ниско и вече се виждаха първите звезди. Мазириан усети, че някой го наблюдава. Сигурно бе жената от гората, защото и друг път го бе изненадвала по този начин. Спря на място и насочи вниманието си в тази посока.

Изкрещя заклинание за обездвижване. Хибридът зад него се вкамени и една голяма зелена пеперуда тупна на земята. Той се обърна рязко. Беше застанала в края на гората, по-близо от всеки друг път. Стоеше, без да помръдне, въпреки приближаването му. Очичките му светнаха. Ще я закара в къщата си и ще я постави в затвор от зелено стъкло. Ще изследва мозъка й с огън, студ, болка и радост. Тя ще му сервира виното и на жълта светлина ще изпълнява осемнайсетте движения на съблазънта. Нищо чудно да го шпионира. Ако е така, магьосникът веднага щеше да разбере — нямаше нито един приятел и трябваше вечно да охранява градината си.

Оставаха не повече от двайсетина крачки — внезапно конят удари с копито по земята, обърна се и се понесе към гората.

Магьосникът хвърли яростно пелерината си на земята. Тя имаше защита — някаква магия или заклинание. Освен това се появяваше винаги когато бе най-малко подготвен да я последва. Втренчи поглед в мрачните усоища, мерна бледия силует да прелита през червен сноп слънчеви лъчи, да се превръща в черна сянка и да изчезва… Дали е вещица? Дали идва по собствено желание, или — по-вероятно — някой от враговете му я изпраща да го безпокои? Ако е така, кой би могъл да е? Може би принц Кандайв Златния от Кайин, чиято тайна за възвръщане на младостта бе задигнал. Или Азван Астронома, или Турджан — едва ли беше Турджан, разля се доволна усмивка по лицето му… Отхвърли тази мисъл като невероятна. Азван поне можеше да провери. Отиде в работилницата и се приближи до една маса, върху която в червено-синия си ореол блещукаше прозрачен кристален куб. От едно сандъче извади бронзов гонг и сребърно чукче. Удари гонга и мекият звук изпълни стаята и се понесе все по-надалеч и по-надалеч. Удари втори, трети път. Сгърченото от болка и ужас лице на Азван се появи неочаквано в кристалния куб.

— Престани да удряш, Мазириан! — изкрещя Азван. — Престани да удряш гонга на живота ми!

Мазириан спря, готов за нов удар.

— Случайно да ме шпионираш, Азван? Случайно да си изпращал една жена да ти върне гонга?

— Не съм аз, господарю, не съм аз. Прекалено много се страхувам от теб.

— Трябва да ми предоставиш тази жена, Азван, настоявам.

— Невъзможно е, господарю! Не знам нито коя е, нито каква е!

Мазириан понечи да удари гонга, но Азван изля такъв поток от молби, че той хвърли с погнуса чукчето и върна гонга на мястото му. Лицето на Азван се стопи бавно и кристалният куб заблещука празен както преди.

Мазириан се почеса по брадичката. Очевидно сам трябваше да хване девойката. Когато нощният мрак обгърне гората, ще потърси в книгите си заклинанията, които да го пазят, докато обикаля непредсказуемите горски поляни. Ще подбере най-мощните и най-смразяващите, които биха подлудили всеки от страх. Можеше да използва четири от най-страховитите или шест по-леки заклинания.

С това щеше да се заеме по-късно. Сега се приближи до една вана, потънала в зеленикава светлина. В кристалната течност лежеше тялото на мъж с мъртвешки израз, но с невероятна физическа красота. Имаше широки рамене, тесен ханш, дълги и силни крака и сводести стъпала. Чертите на лицето му излъчваха чистота и сила. Пепелнозлатиста коса обрамчваше лицето.

Мазириан се загледа в съществото, което бе отгледал от една-единствена клетка. Необходима му бе само интелигентност, но не знаеше как да му я осигури. Турджан от Мийр знаеше, но — Мазириан метна злобен поглед към един капак в пода — не искаше да сподели тайната си.

Продължи да оглежда съществото във ваната. Тялото му наистина бе съвършено. Дали мозъкът му не би могъл да се подчинява на чужда воля? Би трябвало да опита. Задейства устройството за източване на водата и сега лъчите падаха направо върху голата плът. Мазириан инжектира капка наркотик във врата му. Тялото потрепна. Очите се отвориха и се присвиха срещу светлината. Мазириан отклони прожектора настрана.

Съществото тромаво помръдна ръце и крака, сякаш не знаеше за какво да ги използва. Мазириан го наблюдаваше напрегнато: може би бе улучил точното вещество за задействане на мозъка.

— Седни! — изкомандва магьосникът.

Съществото вторачи поглед в него и рефлексите съкратиха мускулите му. Нададе гърлен рев и скочи към гърлото на Мазириан. Силата на магьосника не попречи на съществото да го сграбчи и да го разтърси като парцалена кукла.

Въпреки всичките си умения Мазириан се почувства абсолютно безпомощен. Хипнотичното заклинание се бе изчерпало, а нищо не му идваше на ум. Пък и в момента едва можеше да си поеме дъх, камо ли да издаде някакъв членоразделен звук.

Докопа една оловна бутилка. Замахна и улучи съществото по главата. То се свлече на пода.

Мазириан огледа със задоволство проснатото в краката му лъскаво тяло. Координацията на гръбнака беше добра. Приготви на масата някаква бяла течност, повдигна златисторусата глава и изсипа питието в отпуснатата уста. Съществото помръдна, отвори очи и се подпря на лакти. Налудничавият израз бе изчезнал, но Мазириан напразно търсеше поне искрица интелигентност в погледа. Очите бяха празни като очи на гущер.

Магьосникът ядосано поклати глава. Отиде до прозореца и проникващата отвън светлина очерта мрачния му профил… Пак да опита с Турджан? Дори и при мъчителните разпити той не бе разкрил тайната. Устата на Мазириан се изкриви в злобна усмивка. Може би ако сложи още един ъгъл в коридора…

Слънцето бе залязло и градината бе потънала в сумрак. Белите нощни цветове се разтвориха и техните пленници, сивите нощни пеперуди, запърхаха от цвят на цвят. Мазириан отмести капака в пода и се спусна надолу по каменните стъпала. Надолу, надолу, надолу… Накрая стигна до коридор с прави ъгли, осветен от вечна жълта светлина. Отляво се намираха лавиците с гъбите, а отдясно — огромен дъб и желязна врата, заключена с три ключалки. Стъпалата потъваха напред и надолу в непрогледен мрак.

Мазириан отключи ключалките и блъсна вратата. В стаята нямаше нищо освен каменен пиедестал, върху който стоеше кутия, покрита със стъклен похлупак. Кутията имаше квадратна основа, широка около метър, и беше висока десетина сантиметра.

Вътре по квадратна писта тичаха две миниатюрни същества — преследвач и жертва. Едното беше малък дракон със свирепи червени очи и чудовищно зейнала зъбата паст. Той се поклащаше тромаво на шестте си криви крака, а опашката му се люлееше като махало. Другото бе два пъти по-дребно — чисто гол силен мъж с вързана на опашка дълга черна коса. Движеше се малко по-бързо от своя преследвач, който се поклащаше равномерно, прокрадваше се дебнешком иззад всеки ъгъл и изчакваше мъжа да му налети. Той обаче бе постоянно нащрек и това го спасяваше от зъбите на дракона. Мъжът беше Турджан, когото Мазириан бе успял да плени с хитрост преди няколко седмици, да го смали и да го затвори.

Мазириан изпита задоволство, когато влечугото се нахвърли върху мъжа, спрял да отдъхне за секунда, но той с рязко движение успя да се измъкне. Мазириан реши, че е време да им осигури кратка почивка и храна. Спусна преградите, които разделяха коридора на две и предпазваха мъжа от звяра. Подаде и на двамата месо и вода.

Турджан се отпусна на пода.

— Уморен си, а? — каза Мазириан. — Искаш ли да си починеш?

Турджан не отговори, притворил очи. Всичко бе изгубило смисъл. Съществуваха само сивият коридори безконечното бягство по него. И от време на време храна и няколко часа почивка.

— Спомни си синьото небе — продължи Мазириан, — белите звезди, двореца си на брега на Дерна. Спомни си безкрайните разходки по ливадите.

Турджан стисна зъби.

— Би могъл да смажеш дребния дракон с пета.

Турджан вдигна очи.

— Бих искал да премажа врата ти, Мазириан.

Мазириан запази спокойствие.

— Кажи ми по какъв начин вдъхваш интелигентност на своите създания. Казваш ми и си свободен.

— Да ти кажа? А после? Веднага ще ме опържиш във вряло олио.

Мазириан сви злобно устни.

— Знам как да те накарам да проговориш, нещастнико. Ако натъпча устата ти с восък и я запечатам, веднага ще пропееш! Утре ще изтегля един нерв от ръката ти и на негово място по цялата й дължина ще сложа дебел канап.

Изпънал краката си по ширината на коридора, миниатюрният Турджан отпи от водата, без да каже нищо.

— Тази нощ — добави Мазириан с преднамерена жестокост — ще сложа още един ъгъл и вече ще трябва да тичаш по петоъгълник.

Турджан Вдигна глава и погледна противника си през стъкления похлупак. След това допи водата на бавни глътки. С пет ъгъла щеше да му е по-трудно да избегне сблъсъка с чудовището, защото щеше да вижда на много по-малко разстояние до ъглите.

— Утре ще имаш нужда от цялата си ловкост — приключи Мазириан, но се сети за нещо и погледна преценяващо Турджан. — Но дори и това ще ти спестя, ако ми помогнеш да реша друг един проблем.

— Какво още те тормози, магьоснико?

— Образът на една жена не ми дава мира и затова бих искал да я хвана — светнаха мрачно очите му. — Всеки късен следобед идва в края на градината, яхнала едър черен кон. Познаваш ли я, Турджан?

— Не я познавам.

— В състояние е да се предпази от Второто хипнотично заклинание на Фелоджан. Когато тръгна към нея, изчезва в гората.

— И какво? — Турджан задъвка месото.

— Коя е тази жена? — настояваше магьосникът, втренчил поглед в своя миниатюрен пленник.

— Откъде мога да знам?

— Трябва да я хвана — каза замислено Мазириан. — Но с какви заклинания, с какви заклинания?

Турджан пак погледна противника си, чието лице едва различаваше през стъклената преграда.

— Освободи ме, Мазириан, и ти давам честната си дума на Почетен йерарх на Мара-Ор, че ще ти доставя тази девойка.

— И как ще го направиш? — не повярва Мазириан.

— Ще я последвам в гората с най-бързите си Скоростни ботуши и с глава, пълна със заклинания.

— Няма да се справиш по-добре от мен — прекъсна го магьосникът. — Ще те освободя, когато узная синтезата за твоите създания. А жената сам ще си я хвана.

Турджан сведе глава, за да не види Мазириан израза на очите му.

— Ас мен какво ще правиш? — попита след малко той.

— С теб ще се занимая, когато се върна.

— Ами ако не се върнеш?

Мазириан поглади брадичката си и усмивка оголи белите му зъби.

— Щях да те сервирам моментално на дракона, ако не беше проклетата ти тайна.

Магьосникът изкачи стъпалата. В полунощ продължаваше да се рови из подвързани с кожа томове и потънали в прах папки… Едно време били известни над хиляда магии, заклинания, проклятия и чародейства. Разпространявали се из Великия Мотолам — Асколите, Каушикия, Алмерия — на юг и Земята на падащата на изток стена, — където гъмжало от всякакви магьосници. Главният между магьосниците, вълшебниците и чародеите бил архинекромантът Фандаал. Стотици заклинания съставил лично той — макар легендата да твърди, че демони му нашепвали магиите. Понтецила Благочестивия, владетел на Великия Мотолам, подложил Фандаал на изтезания, които продължили цяла нощ, на сутринта го убил и обявил магьосничеството извън закона по всички свои земи. Всички магьосници избягали от Великия Мотолам като прилепи от първите слънчеви лъчи и цялото натрупано знание било разпиляно и забравено до ден днешен. Запазили се едва стотина заклинания. От тях Мазириан разполагаше със седемдесет и три и с хитрости и увъртания се опитваше да се добере и до останалите.

Най-после подбра пет и с големи усилия успя да ги запомни: Спиралата на Фандаал, Второто хипнотично заклинание на Фелоджан, Превъзходния призматичен спрей, Чародейството на безспирното ядене и формулата на всемогъщата сфера. След като приключи, Мазириан пийна вино и се отпусна в леглото.

На следващия ден, когато слънцето отново увисна над хоризонта, Мазириан тръгна да се разхожда из градината. Не му се наложи да чака дълго. Тъкмо разравяше пръстта около коренчетата на едно лунно мушкато, когато лек шум и тропот на копита му подсказаха, че се е появил обектът на неговите желания.

Младото женско тяло с изящни очертания седеше изправено на седлото. Той се надигна бавно, за да не я уплаши, нахлузи Скоростните ботуши и ги опъна над коленете.

— Хей, момиче — изправи се Мазириан, — пак си тук. Защо идваш всяка вечер? Възхищаваш се на розите ли? Цветът им е толкова ярък, защото в тях тече жива кръв. Ако този път не избягаш, ще ти подаря една.

Мазириан откъсна една роза от сгърчения от болка храст и тръгна към нея, едва възпирайки устрема на ботушите. Направи само четири крачки, когато жената заби колене в конските ребра и потъна между дърветата.

Магьосникът освободи енергията на ботушите. Извърши огромен скок, още един и още един и се понесе с пълна скорост.

И се гмурна във фантастичната гора. От всички страни го обграждаха мъхести стволове, а високо над главата му надвисваше покрив от клони и листа. Карминени снопове слънчева светлина оцветяваха тук-там еднообразния килим на тревата. В сенките се поклащаха странни цветя върху издължени стъбла, а покрай дънерите бяха поникнали крехки гъби. В часа на здрача природата бе притихнала като в дрямка.

Обут в Живите високоскоростни ботуши, Мазириан напредваше с огромни подскоци, но черният кон поддържаше все същата дистанция без каквито и да е усилия.

От време на време жената поглеждаше през рамо — лицето й бе красиво като в приказка, а косата й се мяташе като тясно дълго знаме. В един момент тя се приведе напред, златоокият жребец препусна като светкавица и се изгуби от погледа му. Мазириан продължи да следва пресните следи от копита в тревата.

Ботушите постепенно загубиха началния си устрем — бяха изминали огромно разстояние с много висока скорост. Гигантските отскоци се скъсиха и се разредиха, но и разстоянията между следите станаха по-малки. Мазириан изскочи на една ливада и видя коня да пасе кротко без никакъв ездач на гърба. Закова се на място. Пред очите му се простираше обширно пасбище. Отпечатъците от копита до мястото, където бе спрял конят, се виждаха ясно, но оттам нататък нямаше никакви следи. Значи жената бе слязла преди това, ала той изобщо не разбираше къде точно и колко назад. Тръгна към коня, но животното се подплаши и потъна в гората. Направи опит да го последва, но ботушите не помръднаха.

Изу ги, проклинайки злата си участ. Смъкна пелерината от гърба си и тръгна назад по следата, а в погледа му просветна някакво лошо предчувствие.

Препъваше се в плешивите темета на стърчащите базалтови скални отломъци. Най-после видя на една скала миниатюрно човешко същество, възседнало дракон, голям колкото муха. Кожата му имаше зеленикав оттенък, то носеше прозрачна риза, а в ръка държеше пика, два пъти по-дълга от самото него.

Мазириан се спря. Човечето го изгледа с безразличие.

— Да си виждал една жена от моята раса да минава насам, дребосък?

— Видях такава жена — отвърна то след секунда колебание.

— Къде мога да я намеря?

— Какво ще получа срещу информацията?

— Сол — колкото можеш да носиш.

Човечето размаха пиката си.

— Сол? Не. Лайен Пешеходеца доставя на главатаря Данданфлор сол за цялото племе.

Мазириан можеше да предположи за какви услуги разбойникът плаща със сол. Човечетата облитаха цялата гора с миниатюрните си дракончета и винаги знаеха къде какво става.

— Мускал цветно олио?

— Става — съгласи се дребосъкът. — Да го видя.

Мазириан му го показа.

— Тя се отклони от пътеката при ей онзи дъб, ударен от гръм. Тръгна право към речната котловина по най-краткия път към езерото.

Мазириан остави шишенцето до мухата дракон и закрачи към крайречния дъб. Дребосъкът го проследи с поглед, слезе на земята и закрепи придобивката под корема на дракона до вретеното, което жената му бе дала, за да упъти Мазириан именно нататък.

Магьосникът огледа земята около дъба и бързо откри пресните следи по окапалите листа. Просторна открита долчинка се спускаше плавно към реката. От двете й страни се издигаха дървета — тези отляво бяха огрени от кървавите лъчи на залеза, а тези отдясно тънеха в мрак, толкова плътен, че Мазириан не забеляза създанието, седнало на едно паднало дърво. Усети го чак когато то се приготви да скочи на гърба му.

Мазириан рязко отскочи и застана с лице към него, а то отново приседна. Беше деоданд — имаше фигурата и чертите на красив мъж с фино изваяни скули, матова черна кожа и дръпнати, продълговати очи.

— О, Мазириан, какво така се скиташ из гората? — прокънтя от другия край на долчинката мелодичният му глас.

Мазириан знаеше, че деодандът жадува да заръфа плътта му. Как се бе измъкнала тя? Следите й минаваха точно покрай него.

— Търся едно момиче, деоданде. Отговори на въпросите ми и ще имаш месо, колкото искаш.

Очите на деоданда светнаха, плъзнали се по тялото на Мазириан.

— Не се съмнявам, Мазириан. Приготвил ли си силни заклинания днес?

— Да. Кажи ми преди колко време мина момичето. Бързаше ли или не? Само ли беше или с компания? Отговори ми и ще ти донеса месо, когато пожелаеш.

— Слепец! — ухили се подигравателно деодандът. — Тя все още е тук.

Мазириан проследи накъде сочи черната ръка. Но видя скока му и се отдръпна, изричайки светкавично Спираловидното заклинание на Фандаал. Тялото на деоданда увисна за миг във въздуха и след това се запремята между върховете на дърветата и земята с въртеливи движения, които непрекъснато променяха скоростта си. Мазириан го наблюдаваше леко усмихнат. След малко го приближи до земята и забави въртеливите движения.

— Как предпочиташ да умреш — бързо или бавно? — попита Мазириан. — Помогни ми и ще те убия веднага. Иначе ще те издигна там, където летят месоядните птици.

Деодандът усети, че се задушава от страх и от ярост.

— Дано черният Тиал избоде очите ти! Дано Краан потопи мозъка ти в киселина! — занарежда той и клетвите му бяха толкова ожесточени, че на Мазириан му се наложи да измърмори няколко заклинания за самозащита.

— Тогава нагоре — каза накрая той и протегна ръка.

Черното изопнато тяло се понесе нагоре и бавно се завъртя над върховете на дърветата, обляно от пурпурните лъчи на залязващото слънце. След миг някакъв пъстър и напомнящ прилеп силует с извит клюн се стрелна към него и разкъса черния му крак, преди деодантът да успее да го изрита. Все повече и повече подобни силуети се стрелкаха към него.

— Свали ме, Мазириан! — чу се слаб вик. — Ще ти кажа каквото знам.

Мазириан го свали ниско над земята.

— Мина самичка малко преди да дойдеш. Нападнах я, но тя метна шепа прах в очите ми. Слезе в долчинката и тръгна по пътеката към реката. Пътеката минава покрай леговището на Транг. Така че е загубена, защото той ще се забавлява с нея, докато тя издъхне.

— Тя използва ли магии? — почеса се по брадата Мазириан.

— Не знам. Но ще й трябват много силни магии, за да се спаси от Транг.

— Нещо друго имаш ли да ми казваш?

— Не.

— Тогава можеш да умреш.

Тялото се завъртя все по-бързо и по-бързо, докато накрая се чу сподавен вопъл и глава, ръце, крака и вътрешности се разлетяха в различни посоки.

Мазириан продължи нататък. В края на поляната пътеката се спускаше стръмно надолу към тъмнозелените серпантини на река Дерна. Магьосникът стигна до брега й и тръгна по течението към блещукащото в далечината Езеро на сънищата.

Някакво зловоние изпълни въздуха — миризма на разложени нечистотии. Мазириан продължи да се движи предпазливо, защото някъде наблизо бе леговището на мечката вампир Транг и той усети наличието на могъщо магическо поле, в което неговите сравнително изтънчени заклинания можеше и да не издържат.

До слуха му достигнаха някакви гласове, ръмженето на Транг и сърцераздирателни викове. Заобиколи една скала и се опита да разбере откъде идват звуците.

Леговището на звяра представляваше вдлъбнатина в скалата. Воняща купчина трева и кожи му служеха за легло. Зад грубо скована ограда в единия ъгъл стояха три жени, чиито тела бяха покрити с рани, а лицата им бяха застинали в ужасени гримаси. Беше ги отвлякъл от племето, което живееше по накичените със сребърни парцали шлепове край брега на езерото. Те наблюдаваха безмълвно как Транг се опитва да обладае новата си пленница. Кръглото му, сивкаво мъжко лице се бе сгърчило и в момента разкъсваше коженото й елече с човешките си ръце. Тя обаче успяваше да задържи на разстояние огромното потно тяло с удивителна ловкост. Мазириан присви очи. Това беше магия!

Стоеше и наблюдаваше схватката, преценяваше как да унищожи Транг, без да я засегне. В този момент тя го видя, вдигнала поглед над рамото на звяра.

— Виж — каза задъхана, — Мазириан е дошъл да те убие.

Транг се извърна, видя Мазириан и с оглушителен рев се втурна на четири крака към него. Стори му се, че съзнанието му се замъглява, и си даде сметка, че магията вероятно извира от яростното сивкавобяло лице на вампира, който бе протегнал грамадните си ръце, за да го сграбчи.

Мазириан отблъсна магията и контраатакува. Долината лумна от огнени струи, които се спуснаха от всички посоки и направиха тялото на Транг на решето. Това беше Превъзходният призматичен спрей — хиляди многоцветни огнени стрели, които моментално разкъсаха звяра и от безбройните отвори рукна пурпурната му кръв.

Но Мазириан нямаше време за губене. Жената беше побягнала. Той съзря белия и силует надолу покрай реката към езерото и се втурна след нея, без да обръща внимание на жалостивите писъци на трите жени зад оградата.

Пред погледа му се разстла обширна водна повърхност, чийто отсрещен бряг тънеше в мрак. Мазириан стъпи на песъчливата крайбрежна ивица и заоглежда внимателно навъсените води на Санра, Езерото на сънищата. По смраченото небе блещукаха последните отблясъци на залеза и отраженията на звездите потрепваха върху неподвижната повърхност. Хладните води на езерото не помръдваха — както и водите на всички морета и океани, откакто луната бе напуснала земното небе.

Но къде беше тя? Зърна неясната фигура, сгушена в една сянка от другата страна на реката. Мазириан се изправи с цялата си внушителност и ветрецът лекичко развя краищата на пелерината му.

— Хей, момиче! — викна той. — Аз съм Мазириан — този, който те спаси от Транг. Ела по-близо да си поговорим.

— И оттук те чувам добре, магьоснико — отвърна тя. — Колкото по-близо дойда, толкова повече трябва да бягам.

— А защо бягаш? Ела с мен и ще те направя господарка на безброй тайни, които ще те дарят с огромна сила.

Тя се засмя.

— Ако исках всички тези неща, щях ли да избягам толкова надалеч?

— Коя си, че не искаш да притежаваш магическите тайни?

— За теб, Мазириан, аз съм безименна, за да не ме настигнат магиите ти. А сега отивам там, където ти не можеш да ме последваш.

И тя се спусна по брега, нагази до кръста във водата и изчезна.

Той се поколеба как да постъпи. Не беше добре да използва толкова много заклинания, защото отнемаха силата му. Какво ли имаше под водата? Сетивата му подсказваха наличие на умерена магичност и макар да не враждуваше с Езерния властелин, други водни обитатели може би щяха да възнегодуват срещу присъствието му. Така или иначе, фигурата на момичето не се появяваше обратно на повърхността, затова той изрече Чародейството на безспирното ядене и нагази в хладните води.

Гмурна се към дълбините и след като стъпи на дъното, благодарение на чародейството продължи да диша все така спокойно. Гледката го изненада. Наоколо се разстилаше зеленикаво сияние и водата бе прозрачна почти като въздуха. Течението люлееше езерните растения, обагрени в пастелни червеникави, синкави и жълтеникави цветове, между които плуваха най-разнообразни по цвят и форма риби.

Каменни стъпала отвеждаха към просторна падина, осеяна с подводни дървета, по чиито нежни стволове се поклащаха кичури от подобни на папрат клони, отрупани с пурпурни плодове. В този момент я видя — бе се превърнала в нимфа и косата й се носеше зад нея като тъмна мъгла. Плуваше, плъзгаше се по дъното на подводния свят и от време на време поглеждаше през рамо. Мазириан се понесе след нея и пелерината се развя зад гърба му.

Доближи я, вече тържествуваше. Трябваше да я накаже за това, че го разиграваше толкова време… Старинните стълби под работилницата му отвеждаха все по-надолу към все по-просторни зали. В една от тях бе намерил ръждясала клетка. Една-две седмици в непрогледния мрак щяха да сломят волята й. Веднъж смали една жена до размера на палеца си и я затвори в бутилка с две бръмчащи мухи…

Приближиха се до бял храм. Някои колони бяха рухнали, други все още крепяха фронтона. Жената мина през огромния портал под сянката на архитрава. Вероятно се опитваше да се измъкне, затова трябваше да я следи отблизо. Бялото й тяло проблесна в дъното на залата, изби се над олтара и се прокрадна в полукръглия алков зад него.

Той забърза през тържественото пространство, едновременно плуваше и крачеше, и се опитваше да се ориентира сред обграждащия го мрак. Няколко по-малки колони едва крепяха един от сводовете, чийто централен камък бе паднал. Прониза го неочакван страх. В същия миг видя срутващите се отгоре му колони и лавината от мраморни блокове. Подскочи като обезумял назад.

След известно време срутването престана и белезникавият хоросанов прах се разнесе. Беше приклекнала върху фронтона на главния храм и се взираше надолу, за да види сплесканото му мъртво тяло.

Но опитът й не бе успял. За негов късмет по чиста случайност две колони се бяха сгромолясали от двете му страни и легналата върху тях дебела плоча го бе спасила от блоковете. Той размърда болезнено глава. Видя през една пролука жената, която се бе надвесила да открие тялото му. Значи искаше да го убие? Него, Мазириан, чиито години бяха толкова много, че не можеше да ги преброи? Толкова по-зле за нея, защото наказанието й щеше да бъде многократно по-жестоко. Той изрече формулата на всемогъщата сфера, която обви като вихрушка тялото му и отмести всичко, което му пречеше. Когато мраморните късове наоколо му бяха разчистени, той анихилира сферата и се огледа за жената. Едва успя да я забележи зад един гъсталак от червеникави водорасли да се изкачва по стръмния бряг към повърхността. Втурна се с всички сили след нея.

Тзейн излезе на брега. Но зад нея се носеше Мазириан, чиято сила бе осуетила всичките й планове. Спомни си изражението му и изтръпна. Не бива да я хване — в никакъв случай.

Умората и отчаянието спъваха крачките й. Имаше на разположение само две заклинания, които вече бе използвала — Чародейството на безспирното ядене и едно, което увеличаваше силата на ръцете и й бе помогнало да се спаси от Транг и да срути храма върху Мазириан. Сега вече беше лишена от всякаква защита, но вероятно и той бе изчерпал възможностите си.

А и сигурно не знаеше нищо за водораслите вампири. Изтича нагоре по склона и застана на полянка, обрасла с бледа трева. Мазириан се появи откъм езерото, а зад него проблясваха сребърните води.

Отстъпи няколко крачки, така че полянката да остане между двамата. Сърцето й се сви при мисълта, че и този път може да не успее.

Мазириан закрачи по тревата. Хилавите стръкчета се превърнаха в жилави пръсти, които сграбчиха глезените му с все сила.

И той изрече последното си заклинание — паралитичното проклятие. Тревата вампир се отпусна безжизнено на земята. Тзейн гледаше изтръпнала. Вече беше съвсем близо до нея и пелерината се развяваше зад гърба му. Нямаше ли слабо място? Не го ли болеше нито едно мускулче, не се ли задъхваше понякога? Тя се обърна и се затича през ливадата към мрачната горичка в другия й край. Кожата й настръхна от тъмните сенки и зловещата тишина. Но стъпките на Мазириан се чуваха все по-близо зад гърба й. И тя се втурна в злокобния полумрак. Трябваше да измине колкото е възможно по-голямо разстояние, преди да се е събудила цялата гора.

Пляс! — изплющя един камшик върху нея. Тя продължи да тича. Камшиците не преставаха, докато накрая падна. Ударите не спираха. Надигна се несигурно и отново затича с ръце пред лицето си. Пляс! Плющенето разцепваше въздуха от всички страни, а последният камшик се усука около тялото й. В този момент видя Мазириан.

Той се сражаваше. Ударите се сипеха отгоре му, а той се опитваше да сграбчи камшиците и да ги разкъса. Тяхната гъвкавост обаче многократно превишаваше силите му, те се изплъзваха от ръцете му и отново му се нахвърляха. Разярени от неговата съпротива, те се скупчиха около нещастния магьосник, който се биеше с пяна на уста и бе изпаднал в яростен транс, така че Тзейн успя да излази до края на гората и да се спаси.

Погледна назад към него и изпита страхопочитание към запечаталата се на лицето му жажда за живот, фигурата се клатушкаше сред сипещите се камшици. Силите явно го напускаха, опита се да побегне, но се строполи. Ударите се стовариха с нова ярост върху главата, върху раменете, по дългите му крака. Опита се да се изправи и отново се свлече.

Тзейн притвори очи от изтощение. Израненото й тяло бе плувнало в кръв. Но все още не бе свършила най-важното. Протегна стъпала и тръгна напред като замаяна. Плющенето на камшиците още дълго време достигаше до ушите й.

Градината на Мазириан бе изумително красива в нощния мрак. Цветовете се бяха разтворили под звездните лъчи в цялото си магическо великолепие и нощните пеперуди пърхаха около тях. Фосфоресциращи водни линии се носеха като очарователни бледи лица по повърхността на езерцето и въздухът бе изпълнен с упойващия сладък аромат на донесения от далечна Алмерия южен храст.

Задъхана и залитаща, Тзейн прекоси градината пипнешком. Няколко цветя се събудиха и я огледаха с любопитство. Хибридът изчурулика сънено, предположил, че чува стъпките на Мазириан. Сините цветя бяха подхванали някаква тъжна песен за онези древни нощи, когато бялата луна плувала по небето и ураганите, облаците и гръмотевиците властвали над всички сезони.

Тзейн не обърна внимание на нищо. Влезе в къщата на магьосника и намери работилницата с вечната жълта светлина. Златокосото същество седна във ваната и вторачи в нея красивите си безизразни очи.

Тя откри ключовете в сандъчето и успя да отмести капака. Отпусна се да отдъхне и очите й да свикнат с розовия полумрак. В съзнанието й нахлуха различни видения — високият и арогантен Мазириан, пристъпващ към Транг, за да го убие; причудливите подводни цветя на дъното на езерото; останалият без магии Мазириан в яростна схватка с камшиците… Усети докосване, което я извади от транса — съществото си играеше с косата й.

Разтърси глава и се спусна полусънена по стълбите. Отключи вратата с трите ключалки и я натисна с последните сили, които й бяха останали. Вмъкна се в помещението и протегна ръка към стъкления похлупак, в който продължаваше отчаяната гонитба между дракона и Турджан. Бутна похлупака да се строши на пода, вдигна внимателно Турджан и го постави на пода.

Докосна гривната на ръката си и той възвърна нормалните си размери. Гледаше я като втрещен — едва можа да я познае.

Тя се опита да му се усмихне.

— Турджан… свободен си…

— А Мазириан?

— Мъртъв е.

Тя се отпусна на каменния под и остана неподвижна. Той не отделяше поглед от нея, смутен и объркан.

— Тзейн, скъпо мое създание — прошепна той, — ти си много по-достойна от мен, щом отдаде подарения ти от мен живот за моята свобода.

Вдигна с две ръце тялото й от пода.

— Но аз ще те възкреся. И тази нова Тзейн ще бъде прекрасна като теб. Да вървим.

И я понесе нагоре по каменните стъпала.

Фриц Лейбър

Базарът на чудесата

Странните звезди на Нюон проблясваха мътно над каменните покриви на град Ланкмар, където подрънкването на саби можеше да се чуе почти толкова често, колкото и звънът на монети. Поне нямаше мъгла.

Не по-ярко мъждукаха светлинките на магазинчетата по Площада на мрачните наслади, разположен на седем пресечки южно от Вратата на блатото между фонтана на тъмното охолство и Параклиса на Черната дева. Защото амбулантните търговци на дрога и на сензационна литература и сводниците осветяваха потайните си кътчета и сергии с фосфоресциращи гнили пънове, женски светулки и с въглени, тлеещи в глинени гърнета, и вършеха работата си безшумно като безмълвните звезди на небето.

В нощен Ланкмар има колкото искаш оживени местенца, потънали в светлината на факлите, но от незапомнени времена галещият ухото шепот и интимният полумрак са неписано правило за Площада на мрачните наслади. Там можеш да срещнеш потънали в размисъл философи, замечтани студенти и богослови фанатици, проповядващи непонятните си учения за дявола и за всички тъмни сили, които властват над всемира. И ако някой от тях открие дребни удоволствия по пътя си, теориите и мечтите, теологиите и демонологиите му определено се подобряват.

Тази вече обаче имаше едно ярко изключение от правилото на мрака. От една ниска врата със свод като детелина, наскоро изсечен в старинната стена, се лееше обилна светлина. Зловещите й отблясъци върху паважа засенчваха почти напълно светлинките на другите търговци на мистерии.

Невероятни чудовищни предмети лежаха в осветения правоъгълник пред вратата, а до нея се превиваше някакъв човек с алчно лице, облечен в одеяния, които никой никога не бе виждал по суша и море… в Света на Нюон. Червената му шапка приличаше на малка кофа, беше обут в шалвари и чуждоземни червени ботуши с щръкнали бомбета. Очите му се взираха с грабливия поглед на ястреб, а усмивката придаваше на лицето му циничния, похотлив и чревоугоднически израз на древен сатир.

От време на време скачаше, бързо премиташе плочите с груба метла с дълга дръжка, сякаш да отвори път за пристигането на някакъв фантастичен император, и често прекъсваше този танц, напомнящ странен ритуал, за да погледне тълпата, струпана в мрака пред вратата, да се поклони дълбоко и несръчно и с жест, едновременно раболепен и заплашителен, да я покани в новия магазин.

Все още никой не се престрашаваше да пристъпи към ослепителната светлина и да влезе вътре или поне да разгледа небрежно и примамливо изложените на показ необикновени предмети. Но броят на смаяните зрители непрекъснато се увеличаваше. Някои изразяваха неодобрението си към подобен предизвикателен начин за привличане на вниманието — пълна противоположност на обичайните за това място загадъчност и потайност, — но накрая недоволството отстъпи място на учудени възклицания, възхита и постоянно нарастващо любопитство.

Сивия Мишелов се прокрадна на площада откъм фонтана така безшумно, сякаш идваше да прегризе нечие гърло или да шпионира шпионите на Повелителя. Мокасините му от кожа на плъхове дори не проскърцваха. Напъхана в ножницата от миши кожи, сабята му Скалпел едва се поклащаше между туниката и плаща от груба сива коприна. Заплашителните погледи, които мяташе насам-натам изпод полуотметнатата сива копринена качулка, изразяваха смразяващо чувство на превъзходство.

Но вътрешно Мишелов се чувстваше като първолак, който не си е написал домашното и с ужас очаква наказанието. Защото в торбичката му от кожа на плъх се намираше бележка от Шилба Безокия, набързо надраскана с тъмнокафяво мастило върху сребриста рибена люспа, в която той го канеше на среща точно на това място в същия този час.

Шилба беше неговият свръхестествен опекун и не си струваше да пренебрегва подобна покана, тъй като Шилба имаше очи за необщителните, въпреки че те не се намираха над бузите му под челото.

Беше сигурен, че задачите, които Шилба щеше да му възложи тази вечер, щяха да са както обикновено трудноизпълними и дори противни — или да набави девет бели котки без нито един черен косъм, или да открадне пет екземпляра от една и съща книга с магически рунически заклинания от библиотеките на петима магьосници, които живеят на огромни разстояния един от друг, или да се сдобие с екскременти на четирима живи или умрели крале — поради това Мишелов пристигна по-рано, за да научи лошите новини по-скоро, и дойде сам, защото не искаше приятелят му Фафърд да се кикоти отстрани, докато Шилба го засипва с магьосническите си наставления, а той кима покорно… и онзи току-виж се сетил да му възложи още някоя задача.

Бележката на Шилба, дълбоко запечатана в гънките на мозъка му, гласеше следното: „Когато звездата Акулукраси острието на Ран, бъди до фонтана на тъмното охолство“, а отдолу стоеше малкият му овален печат.

Мишелов се промъкна крадешком до фонтана, който представляваше черна тантуреста колона, на чийто грубовато заоблен връх набъбваше черна капка и се спущаше надолу на всеки двайсет удара на слонско сърце.

Мишелов застана до него и протегна кривата си ръка, за да измери височината на зелената звезда Акул на небосклона. Трябваше да се спусне още седем пръста, за да докосне заострения като игла връх на тънкото минаре на Ран.

Изви тяло и с лек скок се метна на върха на колоната, за да провери дали оттам разстоянието между звездата и минарето не е по-малко. Беше същото.

Огледа заобикалящия го мрак за неподвижни сенки… и особено за една, предрешена в расо с монашеска качулка, нахлупена толкова ниско, че човек да се чуди как оня вижда къде върви, но нищо не забеляза.

Настроението му се развали. Щом Шилба е предпочел да не се появи малко преди уговорения час, както изисква етикетът, той също можеше да се държи невъзпитано! И тръгна да огледа новия магазин с ярко осветена сводеста врата, чийто ослепителен блясък бе видял още докато приближаваше Площада на мрачните наслади.

Фафърд Северняка отлепи натежалия си от пиене клепач и огледа, без да помръдва глава, едната половина на малката стая, в която спеше гол — тя беше осветена от огъня в камината. След това го затвори, отвори другото си око и огледа другата половина.

Нямаше и следа от Мишелов. Дотук добре! Ако щастието му се усмихне, би могъл да се справи с предстоящия му тази вечер неприятен ангажимент, като си спести подигравките на дребния сив мошеник.

Измъкна изпод четинестата си буза парче змийска кожа, постави го пред огъня и ситните дупчици, с които то бе осеяно, заблещукаха като звездички, изписвайки мъглявото съобщение: „Когато кинжалът на Ран прониже мрака в сърцето на Акул, открий Извора на черните капки.“

Върху кожата се мъдреше седморъка свастика с цвят на засъхнала кръв — един от печатите на Нингобъл Седмоокия.

За Фафърд не беше никакъв проблем да се сети, че „Изворът на черните капки“ означава „Фонтанът на тъмното охолство“. Подобен иносказатален поетичен език му беше до болка познат още от детските години, когато бе ученик на поетите певци.

Нингобъл беше за Фафърд това, което бе Шилба за Мишелов, с тази разлика, че Седмоокия бе доста по-претенциозен и задачите, които му възлагаше, бяха далеч по-заплетени — обезглавяване на дракони, потапяне на четиримачтови магически кораби и отвличане на строго охранявани омагьосани принцеси.

Освен това Нингобъл бе предразположен към умерено самохвалство, особено по въпроса за великолепието на своя дом, разположен в огромна пещера и пресечен от цял лабиринт криволичещи като змии каменни коридори, които, обичаше да повтаря той, отвеждаха към всички точки във времето и пространството — в случай, разбира се, че той предварително ви даде точни указания, как да избродите тези лъкатушещи и прихлупени скални галерии.

За разлика от Мишелов, който страшно много искаше да научи формулите и заклинанията на Шилба, Фафърд изобщо нямаше такива амбиции, но Седмоокия го държеше здраво в ръцете си заради неговите слабости и минали прегрешения, така че Северняка трябваше всеки път търпеливо да изслушва магьосническите му поучения и хвалби — само не и в присъствието на ухиления и кикотещ се Сив Мишелов.

Застанал пред камината, Фафърд мяташе, навличаше и препасваше всевъзможни дрехи, оръжия и украшения върху огромното си мускулесто тяло, покрито със златисточервеникава козина. Нахлузил ботуши и с шлем на главата, той най-после отвори външната врата и хвърли поглед към мрачната уличка. Забеляза на ъгъла прегърбената фигура на продавача на кестени, който клечеше до своя мангал. Видът на Фафърд беше толкова заплашителен, че човек би могъл да си помисли, че в следващия миг стъпките му ще разцепят нощната тишина подобно на обсадна машина, тръгнала да срути каменните стени на някоя крепост.

Вместо това старият продавач на кестени, който беше всъщност един от шпионите на Повелителя и притежаваше невероятно остър слух, едва не припадна, когато Фафърд профуча покрай него безшумен като призрак, бърз като вятър и висок като върлина.

Мишелов избута ловко с лакът двама зяпачи и закрачи по тъмните плочи към ярко осветения магазин, чиято врата напомняше обърнато нагоре сърце. Мина му през ума, че само някакви факири биха могли да пробият и измажат този свод за толкова кратко време. Днес следобед бе минал оттук и не бе забелязал нищо освен гола стена.

Продавачът чужденец с червения цилиндър и извитите нагоре носове на обувките пъргаво подскочи към него и заотстъпва, премитайки с метлата пътека за първия си клиент, като не преставаше да се кланя и да се усмихва угоднически.

Физиономията на Мишелов изразяваше строгост и високомерие. Той спря до струпаните пред вратата предмети и ги огледа неодобрително. Измъкна Скалпел от тясната сива ножница и с върха на дългото острие перна корицата на най-горната от купчината покрити с мухъл книги. Без да се приближава, прегледа отгоре-отгоре първата страница, поклати глава, прелисти набързо още десетина страници като учител, който посочва с палката сгрешените думи в съчинението на свой ученик, и рязко затвори книгата.

Все с върха на Скалпел повдигна червената покривка на една от масите и надникна подозрително под нея, чукна презрително един буркан, в който плуваше човешка глава, докосна пренебрежително няколко други предмета и заплашително размаха сабята към един бухал, вързан с верига за крака. Той го поздравяваше с тържествени бухания от високата си стърчишка.

Сивия Мишелов пъхна Скалпел обратно в ножницата и изгледа с раздразнение продавача, а изражението му бе недвусмислено: „И това ли е всичко, което предлагаш? Заради тези боклуци ли си позволяваш да оскверняваш Мрачния площад с целия този блясък?“

Всъщност Мишелов бе страхотно заинтригуван от всяка дреболия, която бе успял да зърне. Между другото, книгата беше на език, който не само не можа да разчете, но му беше и напълно непознат.

В три неща обаче бе абсолютно сигурен: първо, всички тези предмети, изложени за продан, не пристигаха от нито една точка, намираща се в пределите на Света на Нюон, включително и в най-отдалечените му кътчета; второ, поради някаква все още необяснима за него причина те бяха изключително опасни; и трето, бяха го слисали и той, Сивия Мишелов, няма да мръдне оттук, докато не ги огледа, проучи и ако се наложи, изпита един по един до последната подробност.

Като видя киселата гримаса на Мишелов, продавачът се загърчи в раболепни и ласкателни подскоци, разкъсван от желание да разцелува краката му и със съблазнителни жестове да насочи вниманието му към всеки един от предметите в магазинчето.

Накрая се поклони толкова ниско, че докосна с брадичка плочника, простря дългата си маймунска ръка към вътрешността на помещението и изломоти на отвратителен ланкмарски:

— Всяко от тези неща може да задоволи плътта, сетивата и въображението на човека. Несънувани вълшебства. Много евтино, много евтино! Само едно пени! Базарът на чудесата. Уверете се сам, о, кралю!

Мишелов се прозина продължително, прикривайки уста с опакото на ръката си, огледа наоколо с отегчената, великодушна и смирена усмивка на владетел, комуто се налага да поема какви ли не досадни задължения, накрая сви рамене и пристъпи в магазина.

Зад него продавачът заподскача в транс от възторг и пощурял от радост, отново запремита плочите.

Първото нещо, което Мишелов видя, беше купчина тънички книги, подвързани с червена и виолетова грапава кожа със златни инскрустации.

Второто беше стойка с блещукащи лещи и изящни месингови тръбички, които подканваха да надникнеш в тях.

Третото беше стройна тъмнокоса девойка, която му се усмихваше загадъчно от окачена на тавана клетка със златни решетки.

Зад нея висяха други клетки с решетки от сребро и от други метали със странни зелени, рубинени, оранжеви, ултрамаринови и яркочервени цветове.

Фафърд видя Мишелов да изчезва в магазинчето точно в мига, в който лявата му ръка докосваше хладната грапава повърхност на фонтана на тъмното охолство и Акул кацна върху Ран като фенер, който изгрява от върха на минарето със зелените си отблясъци.

Вероятно би последвал Мишелов или пък не би го последвал, но с положителност би потънал в размисъл по повод на току-що видяното, ако точно в този момент не бе чул иззад гърба си продължително:

— Хссссст!

Фафърд се завъртя като някакъв танцьор исполин и в същия миг огромният му меч Сив жезъл изпълзя от ножницата по-светкавично и безшумно дори от змия, която се измъква от леговището си.

На десет разкрача зад себе си, на ъгъла на една потънала в мрак уличка, по-мрачна дори и от Мрачния площад, преди да бе засиял под блясъците на новата си търговска придобивка, Фафърд едва успя да различи две застанали една до друга фигури, плътно загърнати и с огромни качулки на главите.

Под едната качулка се спотайваше абсолютният мрак. Дори лицето на някой негър от Клеш би отразило някакви сумрачни искрици. Под тази качулка не се процеждаше никакъв светлик.

Под другата мъждукаха седем бледи зеленикави пламъчета. Те се движеха постоянно, обикаляха едно около друго и се полюшваха хаотично. На моменти някое от тях грейваше по-ярко, доближавайки отвора на качулката, или избледняваше след отдръпването назад.

Фафърд пъхна Сивия жезъл в ножницата и пристъпи към двете фигури. Все така обърнати с лице към него, те отстъпиха бавно и безшумно в уличката.

Той ги последва. Изпита известно вълнение… а и други чувства. Да срещне сам своя свръхестествен опекун, беше досадна, но все пак поносима неприятност; но неочакваната и едновременна среща с Нингобъл Седмоокия и с Шилба Безокия не можеше да не предизвика тръпка на страхопочитание у всекиго.

Още повече че двамата заклети съперници в магьосничеството си бяха подали ръка и очевидно действаха заедно… Предстоеше да се случи нещо необикновено! Нямаше никакво съмнение.

Междувременно Мишелов се отдаваше на най-изкусителните, най-пикантните и най-невъобразимите екзотични развлечения, които би могъл да си представи. Книгите, подвързани с мека кожа и покрити със златни инскрустации, бяха пълни със знаци, по-странни и от тези в книгата, която бе прелистил пред входа — някои приличаха на животински скелети, други — на спираловидно усукани облаци или на разкривени клони на храсти и дървета, — но за свое учудване той без никакво усилие разбираше какво е написано.

Книгите описваха в най-пълни подробности личния живот на дяволите, тайните учения на различни смъртно опасни култове, а и използваните бойни техники срещу въоръжени демони и сексуалните техники на лами, зли духове, вакханки и нимфи, при това придружени с илюстрации.

Лещите и месинговите тръбички, някои от които бяха извити по такъв фантастичен начин, че приличаха на перископи, през които можеш да надникнеш над стените и през зарешетените прозорци на други вселени, отначало му показваха само великолепни бижутерски образци, но след малко Мишелов вече можеше да се възхити на всевъзможни интересни гледки: съкровищници на умрели крале, спални на живи кралици, подземни щабове на разбунтували се ангели и тайни килерчета, в които боговете криеха плановете си за такива зашеметяващи светове, че не смееха да ги осъществят.

Колкото до чудновато облечените стройни девойки в техните клетки със странно редки решетки, те бяха като примамливи възглавнички, върху които за кратко да отпуснеш поглед, уморен от разглеждане на книги и надничане през тръбички.

От време на време някоя от тях подсвирваше лекичко и му сочеше с ласкави, умолителни или съблазнителни жестове един лост в стената, обсипан със скъпоценни камъни, с който закачената й на блестяща верига клетка можеше да бъде спусната на пода.

На тези подкани Мишелов отвръщаше с влюбена усмивка и с леко помахване, сякаш й шепнеше: „След малко… съвсем малко. Имай търпение.“

В края на краищата момичетата притежаваха достатъчно достойнства, за да те накарат да пренебрегнеш всяка друга наслада, а той искаше да опита от всичко. Остави ги за десерт.

Нингобъл и Шилба се отдалечаваха по тъмната уличка, а Фафърд ги следваше, докато накрая загуби търпение, превъзмогна обзелото го страхопочитание и подвикна нервно:

— И какво сега, да не смятате да вървим така, докато затънем във Великото солено блато? Какво искате от мен? И за какво изобщо е цялата тази дандания?

Както обаче успя да забележи под сиянието на звездите и на светлината, която се процеждаше от няколко прозореца по горните етажи, закачулените фигури бяха спрели миг преди да се развика. Типичен магьоснически номер, за да накарат човека да се почувства неловко! От яд прехапа устни в непрогледния мрак. Винаги се случваше така!

— О, мой любезни синко… — започна с възможно най-сладникаво-назидателната си интонация Нингобъл, а бледите пламъчета на седемте му очи заблещукаха кротко като Плеядите в нощното небе на късно лято, когато над водите на езерото се издига зеленикава мъглица, просмукана от синкавите изпарения на сярна киселина и на разяждащи соли.

— Попитах за какво е цялата тази дандания! — прекъсна го грубо Фафърд.

И без това вече бе дал израз на нетърпението си, така че можеше да продължи докрай.

— Нека разгледаме случая като хипотетичен — продължи невъзмутимо Нингобъл. — Да предположим, любезни ми синко, че в една вселена живее един човек и че в тази вселена от друга вселена или може би от група вселени пристига една изключително зла сила, и че този човек е безстрашен мъж, който иска да защити своята вселена и изобщо не държи на своя живот, а освен това се вслушва в съветите на един много мъдър, благоразумен и с високо обществено съзнание свой вуйчо, вещ по въпроса, по който аз в момента изграждам своите хипотези…

— Ненаситните заплашват Ланкмар! — гръмна гласът на Шилба като сгромолясващо се дърво и така внезапно, че Фафърд едва не подскочи, а също и Нингобъл, доколкото ни е известно.

Фафърд почака малко, за да не създаде погрешно впечатление, и отмести поглед към Шилба. Очите му бяха привикнали с тъмнината и сега виждаше много по-добре, но пак не можа да забележи абсолютно нищо под качулката му.

— Какви са тези Ненаситни? — попита той.

— Ненаситните са най-безупречните търговци — подзе пак Нингобъл — във всички възможни вселени, толкова безупречни наистина, че продават само боклуци. И това е неминуемо, тъй като Ненаситните се занимават единствено с усъвършенстване на своите търговски умения и нямат никаква възможност да обърнат внимание на качеството на продаваната от тях стока. Поради което изобщо не се занимават с подобни проблеми от страх да не загубят изключителния си търговски нюх — и все пак притежават такива умения, че абсолютно никой не е в състояние да устои на техните стоки, без съмнение най-изтънчените стоки във всички безбройни вселени, ако следиш мисълта ми.

Фафърд погледна с очакване към Шилба, но тъй като този път той не понечи да направи кратко и съдържателно обобщение, кимна към Нингобъл.

— Както би могъл лесно да заключиш — продължи Нингобъл, а седемте му очи започнаха лекичко да кръжат, съдейки по движенията на седемте зелени пламъчета, — Ненаситните разполагат с най-могъщите магии, събрани от безбройните вселени, а щурмовашките им отряди са предвождани от най-войнствените магьосници, които човек може да си представи, съвършено обучени в най-различни бойни техники с помощта било на разума, или на чувствата, или на всевъзможно въоръжение.

Първата им стъпка на всяко ново място е да открият магазин и да привлекат най-смелите, най-авантюристичните и най-податливите на внушение хора измежду местното население, надарени с толкова богато въображение, че те без особени усилия ги превръщат в свои посредници.

Когато тези хора биват привлечени благополучно, Ненаситните се заемат с останалата част от населението: което чисто и просто означава, че те продават и продават, и продават! — продават боклуците си и получават в замяна пари, а дори и по-ценни неща.

Нингобъл въздъхна уплашено, едва ли не богобоязливо.

— Всичко това е твърде неприятно, любезни ми синко — добави той, а пламъчетата се завъртяха хипнотизиращо под качулката, — но напълно естествено за вселени, в които се разпореждат такива богове, каквито са нашите — напълно естествено и може би поносимо. Уви, лошото предстои! Ненаситните искат не само да покровителстват всички същества във всички вселени. Понеже се страхуват, че рано или късно все някой ще повдигне винаги неприятния въпрос за истинската стойност на нещата, те държат да превърнат хората в свои видиотени клиенти, които покорно купуват всеки предложен им боклук. Това, разбира се, означава, че в края на краищата хората няма да има с какво да плащат за тези боклуци, но Ненаситните не изглеждат особено притеснени от подобна възможност. Вероятно смятат, че винаги може да се намери някоя нова вселена за разработване. И сигурно е така!

— Чудовищно! — заключи Фафърд. — И какво целят с всички тези ужасяващи търговски номера, с това налудничаво търгуване? Какво искат всъщност?

— Ненаситните искат единствено да трупат пари в брой и да възпитават малките си да трупат още и още пари в брой, и да се конкурират едни-други в трупането на пари в брой. Това дали е случайно, Фафърд? Пари в брой? Искат освен това непрекъснато да се говори за огромните им заслуги към всичките многобройни вселени, защото са убедени, че раболепният потребител е и покорен слуга на боговете, искат и всички да им съчувстват, понеже цялото това трупане на пари ги измъчвало и терзаело, и разстройвало храносмилането им. А отгоре на това всеки от Ненаситните тайно колекционира и крие вдън земя най-изящните предмети и мисли на истински мъже и жени (и истински магьосници и демони), закупени на нищожни цени или заменени срещу техните боклуци, или — което е и крайната им цел — присвоени срещу абсолютно нищо.

— Наистина чудовищно! — повтори Фафърд. — Търговците винаги са били истинска напаст, но тези май са от най-лошите. Но какво общо имам аз с всичко това?

— О, мой любезни синко — отвърна Нингобъл и благочестивите нотки в гласа му бяха обагрени с известна доза снизходително разочарование, — принуждаваш ме отново да прибегна до хипотетичните си разсъждения. Нека си припомним предположението за онзи смел мъж, чиято целокупна вселена е заплашена от страховита опасност и който никак не държи на собствения си живот, и на свързаното с това обстоятелство предположение относно мъдрия вуйчо на този мъж, чиито съвети той неизменно следва…

— Ненаситните са отворили магазин на Площада на мрачните наслади! — отсече Шилба и металният му тембър този път наистина уплаши Фафърд. — Тази вечер трябва да го унищожиш!

Фафърд се замисли за миг.

— Осмелявам се да предположа — започна той колебливо, че вие двамата ще ме придружите, за да ме подкрепите с чудотворната си закрила и със заклинанията си в една, както разбирам, изключително опасна операция и да поемете ролята на магическа артилерия и стрелкови корпус, докато аз се нагърбвам с ролята на щурмови отряд…

— О, любезни мой синко… — прекъсна го Нингобъл и в гласа му прозвучаха нотки на дълбоко разочарование, а пламъчетата се скупчиха под качулката.

— Трябва да действаш сам! — изригна Шилба.

— Без абсолютно никаква помощ? — настоя Фафърд. — Не! Намерете си някой друг. Например този малоумен смелчага, чийто вуйчо се държи с него точно по същия начин, както Ненаситните — със своите клиенти. Хванете него. Аз собствено казвам „не“!

— Тогава си върви, страхливецо! — изрече непреклонно Шилба.

Но Нингобъл въздъхна и сякаш започна да се извинява:

— Имахме намерение да бъдете двама в тази битка с отвратителното зло, а именно ти и Сивия Мишелов. Но за съжаление той пристигна по-рано на уговорената среща с моя колега и Ненаситните го подмамиха в своя магазин, и сега положително са го оплели в своите примки, ако вече не е бездиханен. Така че сам виждаш, ние наистина мислим за твоята безопасност и нямаме никакво желание да те претоварваме със солови операции. Но, любезни ми синко, ако това е категоричното ти решение…

Фафърд въздъхна по-дълбоко и от Нингобъл.

— Добре — изхриптя той, признавайки се за победен, — ще го направя заради вас. Все някой трябва да измъкне нещастния дребен сив глупчо от кашата, в която се е забъркал. Но какво трябва да направя? И престани с тези любезни синковци! — размаха той големия си пръст към Нингобъл.

— Сам ще прецениш — каза след пауза Нингобъл.

— Пази се от Черната стена! — добави Шилба.

— Дръж, това е за теб. — И Нингобъл му подаде еднометрова оръфана лента, която измъкна изпод гънките на дългия си магьоснически ръкав.

Фафърд изпъшка, взе парцала, смачка го на топка и го пъхна в торбичката си.

— Използвай го много внимателно — предупреди го Нингобъл. — Това е Невидимото було, малко се е поизносило от употреба. Не си го слагай, преди да наближиш базара на Ненаситните. Има два дребни недостатъка: няма да станеш напълно невидим, ако опитен маг усети присъствието ти и вземе необходимите контрамерки. Освен това внимавай да не получиш кървяща рана, когато го ползваш, защото то не може да крие кръв.

— И аз имам нещо за теб! — каза Шилба и ръката му, изцяло скрита под дългия ръкав, измъкна от черната дупка под качулката нещо, което блещукаше едва-едва в тъмнината като…

Като паяжина.

Шилба я разтърси, сякаш за да изтръска паяците, вкопчени в нея.

— Превръзката на Истинското зрение. — И я подаде на Фафърд. — Показва нещата в истинския им облик! Не я слагай на очите си, докато не влезеш в базара. И за нищо на света, ако държиш на собствения си живот и ако имаш капка здрав разум, не я слагай сега!

Фафърд я пое внимателно и по пръстите му като че ли полазиха мравки. Нямаше нищо против да се подчини на инструкциите на магьосника. В момента нямаше никакво желание да съзре истинския облик на Шилба Безокия.

Сивия Мишелов четеше най-интересната книга, компендиум от тайни знания, изпълнен с астрологични и заклинателни знаци, чийто смисъл изцяло се запечатваше в съзнанието му.

За да отмори очи — или по-скоро за да не изгълта книгата прекалено бързо, — той надникна през една месингова тръбичка с девет извивки и гледката, която видя, не можеше да бъде нищо друго освен лазурния небесен покров, в който ангелите се възнасяха като водни кончета, а няколко полубогове си почиваха след продължителното планинско изкачване и критично наблюдаваха отвисоко мравешките усилия на боговете, които се намираха много кръгове под тях.

Когато се насити на гледката, Сивия Мишелов отправи поглед нагоре към яркочервените (кървавометални?) решетки на най-отдалечената клетка с най-очарователната, най-стройната, най-русокосата и най-чернооката от всички девойки. Тя седеше върху петите си с леко отпуснато назад тяло. Беше облечена в туника от червено кадифе и гъсти златни къдрици покриваха лицето й чак до устните. От време на време леко отместваше с тънките си пръсти този копринен воал и надничаше закачливо към Мишелов, а с другата ръка потракваше бавно и отмерено със златни кастанети, начупвайки на моменти приспивния ритъм с бурни, насечени изблици.

Мишелов си помисли дали не би било добре да завърти един-два пъти инкрустираната с рубини златна ръчка, която се намираше точно до лакътя му, и точно тогава забеляза стената, проблясваща в дъното на магазина. „От какъв материал ли е направена?“ — запита се той. Безброй фини диаманти като песъчинките върху опушено стъкло? Черни опали? Черни перли? Черен лунен блясък?

Така или иначе бе толкова прекрасно, че той моментално остави книгата, отбелязвайки с тръбичката страницата, до която бе стигнал — тъкмо на най-интересното място с описание на различни техники при дуел, като петте фалшиви варианта на Вселенската парираща защита и трите истински фигури на Тайния атакуващ удар, — и след като се закани с пръст на очарователната блондинка в червено кадифе, бързо закрачи към дъното на магазина.

Докато приближаваше Черната стена, за момент му се стори, че зърва някакъв сребърен призрак или може би сребърен скелет, запътен към него, но в същия миг видя, че това всъщност е собственото му неясно отражение, но то изглеждаше много по-импозантно върху блестящата повърхност. Онова, което му бе заприличало на сребърни ребра, бяха отразените сребърни шнурове на туниката му.

Той се ухили на отражението си и протегна пръст, за да докосне лъскавия си двойник, когато — о, чудо! — ръката му меко потъна в стената и той усети някаква невероятно замайваща и хладна ласка, сякаш се отпусна в свежите обятия на току-що застлано с чисти чаршафи легло.

Погледна ръката си зад стената и — о, ново чудо — цялата бе обсипана в красиви сребърни люспици. И макар несъмнено да бе неговата собствена ръка, което установи, като я стисна в юмрук, върху нея нямаше нито един белег и пръстите й бяха малко по-изящни и издължени. Изобщо ръката му бе по-красива, отколкото миг преди това.

Размърда пръсти и сякаш малки сребърни пъстърви заплуваха в аквариум!

„Ама че забавна измишльотина — помисли си той, — да си имаш един такъв рибарник или по-добре плувен басейн и да се мушнеш кротко и елегантно в отвесната течност, без да подскачаш и да пръскаш вода около себе си при всяко гмурване! А още по-възхитителното е, че басейнът ще бъде пълен не с обикновената мокра и отблъскващо студена вода, а с някаква гальовно-приспивна и загадъчна лунна субстанция! Която на всичко отгоре притежава и великолепни козметични свойства — нещо като кални бани, но без калта.“ Мишелов реши незабавно да се потопи в този невероятен басейн, но в същия момент погледът му попадна върху дълъг и висок черен диван в другия край на тъмната течна стена и върху масичката до него. Тя беше отрупана с ястия, имаше и кристална кана и чаша.

Той тръгна към тях, за да ги огледа отблизо, придружен от красивото си отражение, което крачеше успоредно с него.

Част от разстоянието измина с ръка в стената, а когато я измъкна, люспиците моментално изчезнаха и на тяхно място се появиха старите белези.

Диванът се оказа тесен черен ковчег с високи стени, тапициран с черен ватиран сатен, а в единия му край бяха струпани множество черни сатенени възглавнички. Макар и не дотам съблазнителен като Черната стена, ковчегът все пак приканваше към спокойна и удобна почивка — в едната му стена имаше и черен сатенен джоб, в който се гушеха тънки книжки за разтуха на обитателя му, както и незапалена черна свещ.

Закуската върху абаносовата масичка до ковчега се състоеше изцяло от черни блюда. Мишелов веднага се запозна с менюто, като огледа и опита всичко едно по едно: тънки филийки много черен ръжен хляб, поръсени с маково семе и полети с черно масло; тънки резенчета изсушено до въглен месо; печени на скара тънки филийки телешки черен дроб, обилно поръсени с черен пипер; желета от най-черните сортове грозде; тънко нарязани трюфели и изпържени до черно гъби; мариновани кестени и, разбира се, черни маслини и черен хайвер. Черната напитка, която се разпени, щом си наля в чашата, се оказа тъмна бира, размесена с шампанско от Илтмар.

Реши първо да задоволи бездуховното си „аз“ — чиито усещания бяха заключени в сляпото и ненаситно пространство между устните и стомаха, — преди да се потопи в Черната стена.

* * *

Фафърд се огледа внимателно и тръгна обратно към Площада на мрачните наслади, хванал с два пръста на лявата си ръка дългото, парцаливо Невидимо було, а в дясната стискаше за самото крайче Превръзката на Истинското зрение. Изобщо не беше сигурен дали провисналата шестоъгълна паяжина не гъмжи от паяци.

Забеляза отсреща яркоосветената врата на магазина — този аванпост на смъртно опасните Ненаситни, — пред която рехавата тълпа не преставаше да споделя полугласно изумлението си.

Единственото, което успя да различи от такова разстояние, беше продавачът с червена шапка, червени ботуши и шалвари, който сега не подскачаше нагоре-надолу, а се подпираше на дългата метла до оформения като детелина свод.

Фафърд омота с един замах Булото около врата си. Двата края на дрипата увиснаха върху късото му палто от вълча кожа, без да достигнат широкия колан, на който висяха огромният меч и късата секира. Доколкото можа да забележи, нито милиметър от тялото му не стана невидим и той се усъмни дали парцалът изобщо работи. Както много други магьосници, Нингобъл никога не се колебаеше да ти пробута някоя негодна магия, и то не от умишлена злонамереност, а просто за да изпита силата на духа ти. Фафърд закрачи енергично към магазина.

Севернякът беше висок, плещест, страховит мъж — а грубите варварски дрехи и оръжия му придаваха още по-заплашителен вид в свръхцивилизования Ланкмар, — поради което приемаше за нормално обстоятелството, че щом го зърнеха, простосмъртните винаги отстъпваха почтително, за да му направят път.

Този път беше потресен. Всичките тези чиновничета, отрепки, студентчета, слуги, роби, дребни търговчета и пропаднали куртизанки, които друг път автоматично отстъпваха встрани (последните безочливо полюшвайки ханш пред очите му), сега се движеха право отгоре му и той трябваше да се извърта, да спира, а на моменти дори да се мята назад, за да не го настъпят по краката или да го изблъскат. А един нахален шишко едва не отнесе паяжината, върху която, както Фафърд успя най-после да забележи на светлината от магазина, нямаше никакви паяци — а дори и да имаше, сигурно бяха твърде дребни.

Пребори се с цялото това ослепяло за Фафърд меле, без да може изобщо да погледне към магазина, докато не се озова почти до вратата му. И преди да се опомни, усети как накланя главата си така, че ухото му докосва рамото, и мята паяжината на Шилба върху очите си.

Имаше чувството, че се разхожда призори в гората и по лицето му полепват паяжините между гъстите шубраци. За момент всичко затрептя като през кристална решетка. Постепенно трептенето замря, чувството, че по очите му е полепнал фин прашец, изчезна и зрението на Фафърд се нормализира — поне доколкото можеше да прецени.

Входът на магазина на Ненаситните се оказа затрупан със смет — и то твърде противна на вид: стари кокали, умряла риба, карантия, натрошени стъклени и глинени съдове, разцепени дървени кутии, огромни зловонни гниещи листа с пъстри оранжево-кървави петна, вехтошарски дрипи, тлъсти червеи, щъкащи нагоре-надолу стоножки, хлебарки, личинки и други отвратителни екземпляри.

Върху целия този куп се мъдреше почти напълно оплешивял лешояд, който май бе умрял от някаква птича екзема. Поне на Фафърд му заприлича на умрял, но в този момент лешоядът открехна едното си око, покрито с бяла ципа.

Единственият що-годе достоен за продан предмет — при това изключението се набиваше на очи — бе високата черна желязна статуя, малко по-висока от човешки ръст, на мършав фехтовач със заплашителна, но същевременно меланхолична външност. Стъпила на квадратния пиедестал до вратата, статуята бе леко сведена и се подпираше на дългия си меч, загледана печално към площада.

Статуята го накара да си припомни нещо — някаква съвсем скорошна случка, както му се стори, — но в следващия миг всичко в главата му се обърка. При такива светкавични набези най-важното условие е да не спираш нито за секунда. Разкопча калъфа на секирата, измъкна безшумно Сивия жезъл и извърнал поглед от купчината пълзяща смет, нахлу в Базара на чудесата.

* * *

Приятно заситен от вкусните черни специалитети и силното черно вино, Мишелов пристъпи към черната стена и пъхна дясната си ръка до рамото. Размаха я, наслаждавайки се на ласкавата прохлада и благоухание, и изпадна във възторг от сребърните люспици и от невероятната красота. Напъха и десния си крак и го разлюля като танцьор, който прави своя екзерсис на станката. След това бавно пое въздух и пристъпи навътре.

Щом влезе в базара, Фафърд видя същите великолепно подвързани книги и стойки с месингови тръбички и кристални лещи, които и Мишелов бе видял — обстоятелство, което като че ли оборваше теорията на Нингобъл, че Ненаситните продават само боклуци.

Видя и осемте красиви клетки с блещукащи от скъпоценни камъни решетки и вериги, на които висяха от тавана.

Във всяка имаше по един великолепно обагрен чернокос или светлокос паяк с размерите на дребен човек, който помахваше от време на време с някой от крайниците си, наподобяващи клещи, или бавно отваряше и затваряше зъбатите си челюсти, без нито за миг да откъсва поглед от Фафърд, фиксирайки го с осемте си бдителни очи, подредени като скъпоценни камъни в две успоредни редици.

„Сложи паяк, за да хванеш паяк“ — мина му през ума, като си спомни за своята паяжина, и се зачуди какво ли би могла да означава подобна мисъл.

Бързо се насочи към по-практични въпроси, като този например, дали не би било добре първо да ликвидира най-скъпоценните на външен вид екземпляри, които му заприличаха на телохранители на някоя императрица от джунглата — още едно опровержение на боклучената теория на Нингобъл!, — когато дочу някакъв тих плисък откъм дъното на магазина. Това го подсети за Мишелов — малкият сив сибарит обожаваше разточителните бани в гореща сапунена вода, ароматизирана с благоуханни масла!, — така че Фафърд забърза в посока на звука, мятайки чести и светкавични погледи около себе си.

Тъкмо заобикаляше последната клетка с яркочервени решетки, в която се намираше най-красивият паяк, и забеляза една оставена настрана книга с пъхната между страниците й извита тръбичка — по същия начин Мишелов поставяше кинжала си на мястото, до което е стигнал.

Фафърд спря и отвори книгата. Лъскавите бели страници бяха празни. Доближи въоръженото си с паяжината око до тръбичката. Видя самото дъно на обгърнатия в адски червеникави пушеци вселенски пъкъл, където черни дяволи щъкаха навсякъде като стоножки, а окованите във вериги грешници отправяха умолителни погледи към висините и се гърчеха в неумолимите обятия на огромни черни змии с бълващи огън очи, уста и ноздри.

В момента, в който изтърва книгата и тръбата, до ушите му достигна характерният глух пукот на мехурчета, изскочили на водна повърхност. Моментално се вторачи в тънещата в сумрак вътрешност на магазина и най-после забеляза проблясващата като перла Черна стена и един сребърен скелет с огромни диаманти вместо очи, който потъваше в нея. Все пак едната ръка на този скъпоценен скелет — поредното опровержение на боклучената теория на Нингобъл! — все още стърчеше от стената и изобщо не беше костелива, а най-нормална ръка от плът и кръв, покрита с естествена кожа.

Ръката продължаваше да потъва в стената и Фафърд скочи светкавично и я сграбчи малко преди да изчезне. Беше сигурен, че е хванал приятеля си, защото можеше да разпознае неговото ръкостискане дори и насън. Дръпна я, но Мишелов сякаш бе затънал в плаващи пясъци. Остави Сивия жезъл на пода, стисна силно китката на Мишелов, стъпи здраво с двата си крака върху плочите и задърпа с всичка сила.

Сребърният скелет се измъкна с глух плясък от стената и се превърна в безизразния Сив Мишелов, който не обърна никакво внимание на своя приятел и спасител, а с несигурна крачка описа голям полукръг и се катурна презглава в черния ковчег.

Преди да успее да спаси другаря си от това ново печално затруднение, Фафърд чу бързи стъпки и дрънчене и за негова изненада в магазина се втурна високата черна желязна статуя. Беше си забравила пиедестала или просто бе слязла от него, но не беше зарязала огромния двуръчен меч, който размахваше заплашително, мятайки погледи като черни железни копия към всяка сянка, ъгъл или фигура.

Черните й очи подминаха Фафърд, но се заковаха върху Сивия жезъл, който лежеше на пода. Щом съзря меча, статуята видимо се уплаши, изкриви железните си устни и присви очи. Погледът й стана още по-свиреп и тя започна да се движи из магазина с внезапни зигзагообразни подскоци, а черния си проблясващ меч размахваше като коса.

В този момент Мишелов надникна опулено над ръба на ковчега, лекичко помаха на статуята и й викна закачливо:

— Йо-хо-о!

Статуята се закова на място и го погледна едновременно презрително и озадачено.

Мишелов се изправи в ковчега, олюлявайки се като пиян, и бръкна в торбичката си.

— Хей, робе! — подвикна той развеселен на статуята. — Стоките ти наистина имат поносими цени. Ще взема момичето в червеното кадифе.

Извади една монета, огледа я отблизо и я подхвърли към статуята.

— Ето ти едно пени. И за тръбичката. Ето ти още едно — метна друга монета той. — И за „Големият компендиум на екзотичните знания“ — още едно пени! А, да, ето ти едно и за вечерята — наистина беше вкусна. О, щях да забравя — ето и за квартирата!

Той хвърли голяма медна монета към демоничната черна статуя, усмихна се блажено и потъна обратно в пазвите на черния ватиран сатен.

След четвъртата монета Фафърд се отказа от опитите си да си обясни глуповатото поведение на своя другар и реши, че ще е далеч по-добре да използва момента, за да грабне Сивия жезъл. Направи го, но черната статуя беше нащрек. Щом Фафърд докосна меча, погледът й моментално се премести върху него, тропна с крак, от което каменният под изкънтя, и викна с металически глас:

— Ха!

Попаднал в ръцете на Фафърд, мечът явно стана невидим, тъй като железните очи на статуята вече не го забелязваха. Вместо това тя бързо остави собственото си внушително оръжие, грабна един дълъг сребърен тромпет и го приближи към устата си.

Фафърд реши да атакува, преди статуята да е свикала подкрепления. Втурна се, вдигнал високо Сивия жезъл и готов да нанесе съкрушителен удар по врата й.

Статуята духна в тромпета, но вместо очаквания от Фафърд тръбен зов от него изскочи огромен облак бял прах, който скри всичко от погледа му, сякаш върху него се спусна най-гъстата мъгла от долината на река Хлал.

Фафърд не можеше да си поеме дъх, закашля се и отстъпи назад. Призрачната мъгла се избистри неочаквано бързо, белият прах покри пода за секунди и той отново можеше да атакува, но сега явно и статуята го виждаше и без да отделя поглед от него, изцепи металическото си „ха!“ и завъртя меча над желязната си глава — готвеше се за атака, сякаш навиваше някаква пружина.

Фафърд видя, че ръцете му са покрити с плътен слой бял прах, който явно бе полепнал навсякъде по него с изключение на очите му, сигурно защитени от паяжината на Шилба.

Желязната статуя атакува яростно, Фафърд пое удара с меча си, върна атаката, но също бе париран. След което битката се разви по всички правила на един ожесточен дуел с мечове — с тази разлика, че след всеки удар Сивия жезъл отнасяше по една резка в повече, докато върху по-дългия меч на статуята не оставаше нито следа. Освен това винаги щом Фафърд успяваше да пробие защитата на противника, все не му достигаха милиметри, за да нанесе решителния удар — онзи съумяваше да се отдръпне с невероятна бързина или да отклони глава с безпогрешен усет.

На Фафърд му се струваше — поне за момента, — че това е най-ожесточената, най-мъчителната и без съмнение най-изтощителната битка, в която бе участвал някога, затова се почувства обиден и възмутен, когато Мишелов отново се надигна от ковчега, опря лакът върху черния ватиран сатен, отпусна брадичка върху юмрука си и грейна в широка усмивка срещу сражаващите се, като от време на време изпадаше в лудешки смях и изкрещяваше по някоя вбесяваща глупост, като:

— Използвай тайния мушкащ удар номер две и половина, Фафърд — всичко си е написано в книгата! — Или: — Скачай в пещта! Това ще е майсторски стратегически удар! — Или, този път към статуята: — Не забравяй да заметеш под краката му, мошенико!

Отстъпила при една внезапна атака на Фафърд, статуята блъсна масата с остатъците от пиршеството на Мишелов — явно тилът й не бе така добре защитен — и по пода се пръснаха остатъци от черни ястия и натрошени на парчета бели чирепи и кристал.

Мишелов се надвеси от ковчега и размаха закачливо пръст.

— Ще трябва да пометеш всичко това! — извика той и избухна в неконтролируем смях.

Статуята продължи да отстъпва и блъсна черния ковчег. Мишелов само потупа демоничната фигура по рамото и извика:

— Сложи го на мястото му, смешнико! Покажи му какво можеш! Отупай праха от него!

Но може би най-отвратителното беше, че по време на една кратка пауза, докато противниците дишаха тежко и се оглеждаха като замаяни, Мишелов помаха с ръка престорено срамежливо към най-близкия паяк и отново подвикна глупашки:

— Йо-хо! Скъпа, ще ти обърна внимание, щом свърши този цирк.

Изтощен и леко отчаян, Фафърд парира петнайсетия или петдесетия пореден удар над главата си и си помисли с горчивина: „Все едно да се опитваш да спасиш някое безсърдечно полуидиотче, което крещи срещу баба си, докато тя е в лапите на мечка. Паяжината на Шилба ми разкри истинската идиотска същност на Сивия.“

Отначало Мишелов се вбеси, когато чаткането на мечовете го изтръгна от черните му сатенени сънища, но безумно комичната гледка моментално го очарова.

Защото без паяжината на Шилба той виждаше пред себе си смешния продавач с червена шапка на главата, който подскачаше с комичните си, закривени червени обувки и налиташе срещу Фафърд, който сякаш току-що бе изскочил от чувал с брашно. Единственото непоръсено с белия прах местенце върху Северняка имаше формата на домино пред очите му.

Но най-забавно от всичко бе, че побелелият като мелничар Фафърд се държеше — а и се изживяваше! — като участник в истинска битка, парирайки с огромни усилия ударите на метлата, сякаш това бе някакъв огромен ятаган или тежък двуръчен меч. И го правеше с умопомрачителна прецизност. Всеки път щом метлата изсвистяваше над главата му, той приклякваше светкавично и въпреки странната превръзка пред очите си я проследяваше с опулен поглед. А когато метлата се стоварваше отгоре му, Фафърд заемаше стойка, за да блокира удара с невероятни усилия — и политаше назад, сякаш отхвърлен от нея!

Мишелов никога не бе подозирал наличието на подобен театрален талант у Фафърд, макар изпълнението му да бе малко механично и да му липсваше широкият размах на истинския талант, но така или иначе гледката го караше да се залива от смях.

Накрая метлата закачи рамото на Фафърд и рукна кръв.

Най-после ранен и преценил, че трудно би могъл да се справи с черната статуя — въпреки че железният й гръден кош пъхтеше като мях, — Фафърд пристъпи към спешни действия. Разкопча калъфа на секирата и при следващата пауза, в която двамата едновременно отстъпиха назад, разгадали предварително намеренията си, я измъкна и я запокити в лицето на противника си.

Вместо да се дръпне, за да избегне острието, черната статуя отпусна меча си и само лекичко завъртя главата си в кръг.

Подобно на сребърна комета с дървена опашка секирата закръжи около черната мършава глава като около някакво черно слънце и се насочи като бумеранг обратно към Фафърд — при това много по-бързо, отколкото я бе запратил той.

Но сега за Фафърд времето забави скоростта си, той приклекна и докато секирата префучаваше покрай бузата му, я хвана с лявата си ръка.

За момент мислите му запрепускаха със скоростта на действията му. Спомни си, че макар противникът му да избягваше всяка негова фронтална атака, не успя да предотврати сблъсъка с масата и с ковчега зад гърба си. Сети се, че от известно време не чува смеха на Мишелов, погледна го и видя странно пребледнялото му лице с изтрезняло изражение. Макар погледът му да бе все още леко замаян, той не отделяше ужасените си очи от стичащата се по ръката му кръв.

— Хайде, забавлявай се! Включвай се във веселбата, смешнико! Ето ти и играчката! — викна Фафърд колкото можеше по-непринудено и жизнерадостно и метна секирата към Мишелов.

Не изчака да види какво ще последва — просто го достраша, — събра последни сили и се втурна към статуята, заобиколи я и така я принуди да застане с гръб към ковчега.

Без да отмества оглупелия си от ужас поглед, Мишелов протегна ръка в последния момент и хвана секирата за дръжката.

Статуята отстъпи заднишком към ковчега, спря за миг, очевидно за да се подготви за съкрушителна контраатака, а Мишелов се наведе и като се ухили глупашки за пореден път, тресна черното теме със секирата.

Желязната глава се разцепи като кокосов орех, но не се разполови. Секирата се заклещи в нея — изглеждаше така, сякаш се бе превърнала в част от желязната фигура, — а статуята рязко се изправи и Мишелов изпусна дръжката.

Втрещено гледаше разцепената глава като дете, което за първи път порязва пръстчето си.

Статуята вдигна огромния меч пред гърдите си, сякаш за да се облегне на него, но вместо това го бутна и той изтрещя оглушително на пода.

Върху повърхността на Черната стена проблесна бяла мълния, освети целия магазин като далечна светкавица и от дълбините й проехтя глухият тътен на ударил на камък железен гръм.

Фафърд прибра Сивия жезъл в ножницата, издърпа Мишелов от черния ковчег — не му бяха останали сили дори да повдигне дребния си приятел — и викна в ухото му:

— Бързо! Да изчезваме!

Мишелов хукна към Черната стена.

Фафърд го сграбчи за китката и се втурна към сводестата врата, влачейки Мишелов след себе си.

Тътенът заглъхна и се дочу тихичко и съблазнително подсвирване.

Нова мълния разсече Черната стена зад тях — много по-ярка от предишната, сякаш над тях се разразяваше гръмотевична буря.

Гледката, която ослепителният блясък разкри пред очите на Фафърд, се запечата в съзнанието му: гигантският паяк в най-отдалечената клетка се бе притиснал към кървавочервените пръчки на решетката и не отделяше поглед от тях. Имаше белезникави крайници, червеникаво кадифено тяло, а измежду спуснатите над лицето му гладки и гъсти златисти кичури надничаха осем антрацитеночерни очи, докато зъбатите му челюсти се движеха като остриета на златна ножица и похлопваха в бесен стакатен ритъм, напомнящ тракането на кастанети.

Ласкавото подсвирване се повтори. По всичко изглеждаше, че идва откъм червеникаво-златистия паяк.

Но по-непонятно от всичко бе поведението на Мишелов, когото Фафърд теглеше насила, и начинът, по който той реагира на подсвирването.

— Да, скъпа, сега идвам — развика се той. — Пусни ме, Фафърд! Пусни ме да се кача при нея! Само една целувка! Любима!

— Престани, Мишелов — изръмжа Фафърд и усети, че го полазват мравки. — Това е гигантски паяк!

— Смъкни превръзката от очите си, Фафърд — отвърна умолително Мишелов, сякаш без да съзнава какво говори. — Това е разкошно момиче! Такава се среща една на хиляда — плюс това съм си платил за нея! Любима!

Нов гръм заглуши виковете му и възможните следващи подсвирвания. Този път светкавицата бе по-ярка от ден и от последвалия я трясък подът потрепери и целият магазин се разтресе, но Фафърд най-после успя да измъкне Мишелов през оформената като детелина врата в момента, в който зад тях проблесна нова светкавица и изтрещя нов гръм.

Блясъкът разкри пред очите им пребледнелите лица на надзъртащите през рамо ланкмарци, които отстъпваха в полукръг през Площада на мрачните наслади и се отдалечаваха от тази необикновена гръмотевична буря, която заплашваше да срути стените на магазина и да се стовари върху главите им.

Фафърд погледна назад. На мястото на вратата се издигаше гола стена.

Базарът на чудесата беше напуснал Света на Нюон.

Седнал на влажните плочи, върху които го бе тръснал Фафърд, Мишелов нареждаше като оплаквачка:

— Тайните на времето и пространството! Загадките на боговете! Мистериите на ада! Черна нирвана! Червени и златни небеса! Пет пенита, хвърлени на вятъра!

Фафърд стисна зъби. Едно непоколебимо решение, плод на преследващите го напоследък огорчения и разочарования, се оформи окончателно в главата му.

Стига са го използвали другите. Сега той ще използва за себе си паяжината на Шилба и дрипата на Нингобъл! Ще надникне по-отблизо в Мишелов и във всеки свой познат. Ще изследва дори собственото си отражение! Но най-вече ще проникне до най-скритите магьоснически тайни на Шилба и на Нинг!

Точно в този момент чу над главата си едно тихичко:

— Хсссст!

Погледна нагоре и усети как нещо се размота около врата му, а друго пък се отлепи с едва доловимо гъделичкане от лицето му.

За момент очите му се премрежиха, сякаш гледаше през дебело стъкло, през което видя черно лице с кожа като паяжина, покрила устата, ноздрите и очите.

След това неясният образ изчезна и той съзря две закачулени глави, които го гледаха от върха на стената. И се кискаха.

След миг закачулените глави изчезнаха от погледа му и той видя само ръба на покрива, небето, звездите и голата стена.

Мелани Роун

Даровете на богинята

Високо над просторната, плодородна равнина, където растат житото и маслините, се издигат гранитни планини, увенчани през зимата със снегове и обсипани с цветя през лятото. Там, сред свещени горички и извори, живеят Ореите: жриците на планината и на скалите. Ореите се грижат за многобройните храмове на Бялата дева Артемида — Богиня на изворната вода и на лова и Майка на всички същества. Те я почитат като Артемида Диктина Бикоборката; като Артемида Карпофорос, покровителката на дивите животни; като Артемида Ортиа Благочестивата, а жените я почитат най-вече като Артемида Илития, покровителката на родилките.

Един ден в храма пристигна млада жена, която се нуждаеше от точно такава помощ. Казваше се Лериопа — наречена на Нимфата на лилиите, — а в утробата й се мяташе детето на речния бог Кефисос, чието име означава „градина“. След големи мъки, с помощта на Великата жрица на Артемида Илития, Лериопа роди момче. Нарече го Антей Красив-като-цвете и потъна в дълбок сън.

Светът приветства с добре дошъл появяването му и жените и мъжете от околните храмове дойдоха да се възхитят на красотата му. Гъсти черни къдрици окръжаваха малкото кръгло личице; плътните устни бяха червени като зрели ягодки; очите му бяха големи и издължени; яките крачета бяха изящно оформени, а по нежната му мека кожа нямаше нито едно петънце. Всички признаха, че Антей е най-красивото дете, което се е раждало някога.

Една от жените бе надарена от Артемида Тридариа, Трикратната прорицателка, с пророчески дарби. Тя се съгласи с другите, че Антей е прекрасно бебе, но преди да се върне в своя малък храм, разположен на кръстопът, каза на останалите жрици онова, което бе научила от богинята:

— Той ще доживее до дълбока старост, но само в случай че никога не познае себе си.

Когато Лериопа научи за пророчеството, първо се смути, а след това се уплаши.

— Господарке — обърна се тя към Върховната жрица, — ти притежаваш голяма мъдрост и аз те моля да ми кажеш какво предсказват тези думи за моя син!

Жрицата Дриопа, чието име означаваше „кълвач“ — птицата, чиито почуквания по дърветата докарват дъжда над горите, — седна до младата майка, докато тя кърмеше красивия си младенец, и след като остана дълго време замислена, накрая отговори:

— Говорят се разни работи. Според някои това означава, че Антей никога не трябва да съзре собствения си лик. Но това ми се струва доста глупаво. Дори никога да не види собственото си отражение — което всъщност е невъзможно да се избегне, — няма как да не погледне никога своето тяло и да не съзре неговото великолепие. Освен това всеки, който го зърне, дори и да се е заклел да не проговори, ще му разкрие с възхитените си очи колко е красив. Така че той рано или късно ще познае физическата си красота, ето защо това тълкувание е напълно несъстоятелно.

— Радвам се да го чуя от устата ти — отвърна скромно Лериопа.

— Говори се още нещо — продължи Дриопа. — Такава красота не се дарява без причина. Може би Антей се е появил на този свят, за да напомни на хората за съвършенството на творенията на Бялата дева.

Тези думи възрадваха Лериопа. Тя се усмихна и страните й, бледи като цвят на лилия, порозовяха. Погали гъстите черни къдрици на своя син и прошепна:

— Ще съм горда, ако наистина е така.

— Може да е вярно. И може пророчеството да означава, че той никога не би трябвало да узнае това, за да не се възгордее и собственото му високомерие да накара хората да го презират. Но аз ще ти кажа какво още говорят хората: че трябва да бъде изпратен далеч оттук и никога да не узнае кой е баща му, за да не узнае никога своята самоличност.

— Не! — извика Лериопа, притиснала детето до гърдите си. — Не казвай, че трябва да го изпратя някъде далеч от себе си!

— Нима съм казала подобно нещо? — отвърна кротко Дриопа. — Успокой се, защото тези думи биха могли да се тълкуват по още един начин и мисля, че именно той е верният. Запази самообладание, скъпа, и ме изслушай. Според мен пророчеството казва, че Антей не трябва да познае не своята красота или своята самоличност, а истинската си природа. Той никога не трябва да познае собствената си душа.

Думите й още повече смутиха Лериопа.

— Но това е невъзможно. Ако моят Антей никога не узнае истината за себе си…

— Неговата душа ще залинее, но пък ако я научи, той няма да живее дълго.

— Какво трябва да направя в такъв случай? — прошепна покрусената майка.

— Струва ми се, че зад всичко това се крие нещо, което все още не сме разбрали. Красотата на Антей е очевидна. Лично аз съм сигурна, че той никога не би трябвало да узнае нищо друго, освен че е красив. Но как да стане това… — въздъхна Дриопа и поклати глава, — позволи ми да помисля известно време, за да намеря решение.

Изправи се, наведе се, за да целуне Лериопа по челото, след което погали бебешката бузка. Странно, но детето отдръпна глава. Дриопа си тръгна озадачена.

Луната промени лицето си от майка в девица, преди господарката Дриопа отново да се върне. Завари Лериопа седнала на стоплената от слънцето трева със спящия Антей на ръце. Приседна близо до нея, дълбоко пое свеж въздух, без да отделя поглед от красивото му лице, и най-после заговори:

— Вече знам как твоят син ще може да се радва на дълъг живот. И двамата ще останете тук. Така ще можем да го наглеждаме и да се дивим на красотата му.

В последното току-що сама се бе убедила, защото не бе го виждала само един месец, а разликата бе очевидна.

— Много бих искала да остана при вас, господарке — отвърна Лериопа.

— Вярвам, че е така. Чувствам, че ще станем добри приятелки, мила. Твоят Антей ще расте сред тези прекрасни гори и планини заедно с всички други деца.

— О, благодаря… благодаря наистина…

Неочаквано Дриопа поклати глава и гласът й стана непреклонен:

— Чуй ме, Лериопа. Независимо че Антей ще бъде научен кое е добро и справедливо, за да не престъпва предписанията на Бялата дева, той няма да бъде посветен в нито един ритуал. Няма да научи нито един химн, нито един стих, нито една песен, нито един танц. Никога няма да узнае как се мята рибарска мрежа и как се хвърля копие. Няма да бъде допуснат до нито едно свещено място. Няма да присъства на нито един обред или церемония. Няма да научи пътеките на самопознанието, по които ние откриваме истината за себе си под Нейното водачество.

Лериопа слушаше думите й с все по-голяма болка в сърцето, но когато Дриопа свърши, кимна с глава.

— Разбирам.

— Наистина ли, мила? Наистина ли разбираш, че за да живее, той никога не трябва да порасне и да заживее в света на възрастните?

— Разбирам — повтори тя, без да отделя очи от сина си. — Но кой може да бъде сигурен, че случайно няма да дочуе или да узнае нещо?

— Права си. Затова трябва да си отваряме очите на четири. Само тук той ще бъде в безопасност. Благодарение на нашите обреди и церемонии ние постигаме истинско познание за себе си. Затова Антей никога не бива да узнае нищо за тях — никой не трябва да му спомене дори думичка.

Ще издам разпореждане, когато някой разговаря с него, да използва само думите, които той изрече. След като не познава нито един ритуал, той няма да може и да разпитва за тях.

— Така ще бъде в безопасност, която сме му осигурили самите ние. Разбирам — каза за трети път Лериопа.

Но въпреки че този план гарантираше дълъг живот на любимия й син, тя се разплака.

Дриопа започна да я успокоява, погали прибраната й коса и я прегърна с две ръце, сякаш бе на възрастта на Антей. Макар да спеше непробудно, когато Дриопа посегна да погали и него по бузата, детето отново отдръпна глава.

Всичко стана така, както Дриопа бе предсказала. Антей растеше красив, но неук. Прекарваше цялото си време в планината. Научи всичко за дърветата, за зимните снегове и за пролетните наводнения, за нежните мъхове и за безкрайните борови гори. Знаеше имената на всички цветя, към които се отнасяше като към свои братя и сестри. Не понасяше гледката на гирлянди или букети, защото за него всяко откъснато цвете беше като смъртта на близък човек. Всички наоколо му се съобразяваха с това, а и не беше особено трудно, тъй като Антей никога не присъстваше на никакви церемонии и обреди. Всички стриктно спазваха нареждането на Дриопа и внимаваха какви думи изговарят в негово присъствие, за да не научи нещо, което не трябваше да узнае. Единственото, на което го научиха, бе да не богохулства.

Що се отнася до изумителната му красота, и в това отношение Дриопа бе познала: възхитените погледи на хората, които го срещаха, красноречиво говореха за растящата му от ден на ден хубост. И въпреки че никой не го възпираше да се любува на собственото си съвършенство, което той често правеше, Антей постепенно започна да предпочита възхищението в очите на другите.

Всички го обичаха въпреки презрително присвитите му изящни устни — жест, с който отблъскваше искрените им чувства. И още нещо се бе оказало вярно: дълго мислил над причината за собствената си красота, каквато никой около него не притежаваше, той стигна до извода, че Бялата дева не го е създала случайно. Това за него означаваше, че в никакъв случай не бива да допусне съвършенството му да бъде осквернено от контакт с по-низше от него същество. Затова не разрешаваше на никого да го докосва, камо ли да го прегръща. Това никак не учуди Дриопа и я накара да си припомни как още като малко бебе не й позволяваше да го докосне.

Допускаше единствено милувките на майка си Лериопа с лице на лилия и на пъстроцветните си братя и сестри от ливадите, горските поляни и речните брегове. С тях бе безкрайно любвеобилен и нежен, но те бяха едничките изключения.

* * *

Дриопа също имаше син, който се бе родил три месеца след Антей. В чест на своята непомръкваща плодовитост тя го нарече Амений Неуморимия. Палавото бебе порасна, стана любопитно дете, което не спираше да задава въпроси, и всички се убедиха, че името напълно му приляга.

Амений и Антей растяха заедно и постепенно Амений се превърна в най-ревностния му поклонник — заговаряше го при всяка възможност, не отделяше очи от него, когато бе наблизо, а щом навършиха шестнайсет години, всяка сутрин започна да носи подаръци в къщата на Лериопа.

Златни медени пити; гривни и гердани от раковини, събирани по брега на морето; и паднали от небето сини пера, нанизани на сплетени от дългите му черни коси кичури; камъчета, издялани във формата на любимите цветя на Антей; сушени сливи, благоуханни билки, зрели маслини и буркани със зърна от нар, които блещукаха като хиляди тъмночервени сърчица — такива бяха подаръците на Амений за Антей. Като дребен владетел, който поднася дарове на Богинята на светлината във величествения палат в Кносос, или като смирен молител, който прави жертвоприношение на своя бог.

Всички тези дарове обаче бяха отхвърляни с презрение. Антей не се докосваше нито до медените пити, нито до другите лакомства и те се превръщаха в храна за мравките. Подритваше с пренебрежение каменните цветя с подигравателната забележка, че колкото и да ги полива Амений, те никога няма да пораснат. А на украшенията от раковини изобщо не обръщаше внимание.

В устата му името на Амений звучеше като проклятие. Безкрайното му и непомръкващо преклонение, което би поласкало всеки друг, само го отегчаваше. Натъжена от това обстоятелство, майката на Антей отиде при майката на Амений и я помоли да помогне на сина си да се освободи от тази обич, която би могла да разбие сърцето му.

— Аз познавам Антей — каза й Лериопа. — Не го прави от жестокост и не от злонамереност отблъсква Амений. Той не изпитва злоба към него, а просто…

— Той не познава нищо освен себе си — прекъсна я хладно Дриопа, — но същевременно не знае нищо за себе си.

Двете жени бяха стари приятелки и Дриопа продължи с болка:

— Аз също познавам Антей и признавам, че това, което казваш за него, е вярно. Той не разбира, че причинява мъка на Амений, защото не може да усети какво изпитва той. Който не познава собствената си душа, не може да разбере душата и на другия — а още по-малко да го обикне.

Лериопа сведе изящната си глава:

— Той познава езика на любовта, защото съм му говорила за огромната любов, която изпитвам към него. А според твоята воля другите могат да разговарят с него само с думите, които използва той. Това е моето прегрешение. Кажи ми как да постъпя.

— Нека синът ти изпрати отговор на моя син — въздъхна кротко Дриопа. — Заради своето постоянство Амений заслужава това. Може би отговорът ще го убеди, че любовта му е безнадеждна.

На другата сутрин отговорът пристигна в къщата на Дриопа. Беше един меч. Бронзовото острие не блестеше и дървената дръжка не бе полирана. Тъмното желязо бе потънало в ръжда.

Щом го видя, Амений пребледня. Наведе се и го взе с две ръце.

— Това е отговорът му — прошепна той на майка си. — Означава, че трябва да изтръгна от сърцето си обичта, която изпитвам към него, и да отделя душата си от неговата.

И Амений излезе навън като замаян.

Жрицата Дриопа заплака горчиво, защото знаеше, че отговорът означава нещо още по-лошо. Острието, което Антей бе изпратил, дори не бе чисто и неопетнено и така той даваше израз на незачитането си към този мъчителен акт на обич. За него да се разделиш с чувствата си не означаваше повече от това, да нацепиш подпалки за огъня, и изобщо не бе никаква жертва.

Слънцето не се беше издигнало и на един пръст в небето, когато вик процепи гранитната планина. За миг се възцари зловеща тишина, след което се разнесоха скръбните вопли по нечия преждевременна смърт. Дриопа изостави молитвите и тръгна към мястото, от което се дочуваха траурните ридания на насъбралите се Ореи. Когато ги намери, ужасът сграбчи гърлото й и спря диханието й. С подарения му меч Амений бе пронизал сам себе си пред прага на дома на Антей. Ръждясалото острие бе забито дълбоко в сърцето му, а изпотрошената дръжка бе напоена с кръвта му. С последния си дъх той успя да извика:

— Майко, отмъсти за мен!

И издъхна.

Дриопа се свлече на колене, онемяла от скръб и ужас, до тялото на своя син. Погали дългата му права коса, в която нямаше нито една къдрица — сега тя покриваше гърдите му и бе подгизнала от кръв. Помилва лицето му, което далеч не бе образец на съвършена красота, сега белязано от неподвижната маска на смъртта. Наведе се да целуне меките му устни, които изобщо не приличаха на зрели горски ягоди — сега те бяха изстинали и отпуснати.

Погледна нагоре и видя Лериопа, застанала покрусена и уплашена на прага на своя дом. Лериопа, чийто син бе образец на съвършена красота и бе жив. Лериопа, чийто син бе причината за смъртта на сина й.

— Къде е Антей? — спокойно запита Дриопа.

— Той… той избяга в гората — едва продума Лериопа.

— В такъв случай знае какво се е случило.

— Да. — Лериопа падна на колене. — О, скъпа господарке, скърбя заедно с теб. По-добре никога да не бях идвала тук…

Дриопа се изправи бавно, без да отделя очи от приятелката си.

— Недей да ме оплакваш. По-добре оплаквай сина си.

И й обърна гръб. Беше остаряла изведнъж, закрачи с тежката и вдървена походка на възрастна жена към своя дом и в продължение на много дни никой не видя лицето й.

Между тези, които видяха как Амений прониза гърдите си с меча и чуха предсмъртните му думи, беше младата жрица Ака. За разлика от всички обаче тя чу нещо, което те не чуха: вместо „майко“ Амений бе изрекъл дума, която понякога използваха в молитвите, отправяни към Бялата дева. По-късно, докато помагаше да измият тялото му от кръвта и да го подготвят за погребението, тя чу още нещо: пророчеството на Артемида Тридариа за новородения Антей. И без да си задава повече въпроси, стана й ясно какво ще бъде отмъщението на Великата майка.

Нямаше нищо чудно в това, че Ака чу тези неща — нейното име означаваше Тази-която-моделира, а за материал й служеха звуците. Когато свирнеше с уста, хората поглеждаха към небето, очаквайки да видят орел; когато от гърлото й излизаха звуци като плискащи се вълни, хората поглеждаха дали краката им не газят в някой ручей. Можеше да имитира всеки и всичко; можеше да изпълнява всички партии в тържествените химни, както и да успокои разревало се дете, тананикайки му приспивна песен с гласа на майка му. Забавляваше се, като подвикваше от скрити местенца с мъжки или женски глас и объркваше хората, които чуваха имената си. Можеше да издава звуци по такъв начин, че околните да си помислят, че е проговорило някое дърво, някой камък или пък самият въздух, и когато осъзнаваха заблудата си, те се превиваха от смях.

Нещо повече — в моментите, когато я осеняваше силата на Бялата дева, Ака можеше да извършва чудодейства с гласа си. Можеше да лекува с песен, да запали Свещения огън в олтара, да накара птиците сами да влязат в мрежите на ловците или животните сами да пресекат полета на копието. Така, както Антей познаваше всички цветя, тя пък разпознаваше гласовете на всички същества, които можеха да издават звуци.

Така че за нея не представляваше никаква трудност да го проследи след смъртта на Амений. Неговите стъпки, диханието му, биенето на сърцето му й казваха точно в коя част на гората се намира. Щом се приближи до него, прошепна няколко думи, които го отклониха по друга пътека, за да го отведе там, където тя бе решила.

И той стигна до едно езеро: бистро като сълза, широко като обятията му и гладко като безоблачно небе. Нищо не нарушаваше спокойствието на водите му. В дълбините им не плуваше нито една риба, над тях не прелиташе нито една птица, нито един звяр не бе утолявал жаждата си там, нито едно листо или цветче не бяха докосвали повърхността им. Антей бе така уморен и ожаднял и така му се прииска да докосне с устни хладните води, че изобщо не чу ударите на кълвача. Тъй като не познаваше нищо освен себе си, той не обърна внимание на предупреждението на Ака.

Антей клекна на брега и протегна шепи да гребне вода. Но остана така, взрян в собственото си отражение, което го наблюдаваше със същото изумление: блестящите като диаманти тъмни очи, дългите искрящи къдрици, прозрачното като утринна роса съвършено лице. Загледан в неподвижното водно огледало, той не помръдваше, сякаш омагьосан от прекрасното видение.

Най-накрая се отърси от вцепенението и извика влюбено:

— Никога не съм виждал такава красота!

— Такава красота! — възкликна великолепното създание с гласа на Антей.

— Ти си прелестен!

— Прелестен!

— Кой си ти?

— Ти!

Антей разбра, че тази вода е свещена — първата, която виждаше досега. Самата тя, Бялата дева, го бе довела на това непристъпно за него място, за да му покаже най-святото: собствения му образ. И това съвършено лице му отговаряше със собствения му глас и със собствените му думи, съгласяваше се напълно с него, което бе сигурен знак, че той няма право да се отдаде на никого освен на себе си и че всяко общуване със същества, недостойни за неговата близост, би осквернило Нейното творение.

— Амений не бе достоен — изрече поверително той. — Изпратих му този ръждясал стар меч и постъпих правилно.

— Постъпи правилно! — чу той собствения си отговор.

— В края на краищата аз не съм го молил — обичай ме.

— Обичай ме!

И в този момент, дочул признанието и молбата на собствения си глас, усети такова щастие, каквото не бе изпитвал до този момент. Обичаше го единственото същество, което и той бе способен да обича. Обзе го неописуема радост.

Ака го наблюдаваше, без да се показва, и потръпна, усетила нещо, което той в своето невежество не можеше да осъзнае: беше изпаднал в екстаз, който заличава всичко излишно и човек се показва такъв, какъвто е в действителност. Ака разбра, че Бялата дева отново я бе осенила със силата и подкрепата си в онова, което й предстоеше да направи.

— Обичам те! — извика Антей, загледан в своя образ.

— Обичам те! — отвърна Ака с неговия глас и тялото й се разтресе.

Но в следващия миг се овладя. Беше длъжна да го направи — да накаже Антей със собствените му думи и да изпълни заповедта на Дриопа и отмъщението на Артемида Лафрия — Унищожителката.

— Обичай ме! — извика възторжено Антей.

— Обичай ме!

— Ще те обичам… искам те… — Той протегна пръсти към протегнатите към него пръсти. — Искам да те докосна!

— Да те докосна!

Ръката му докосна другата ръка и видението изчезна сред вълничките, надиплени по повърхността.

— Върни се! — замоли се Антей.

— Върни се! — извика вторият му глас, макар образът да бе изчезнал.

— Не съм те напускал — тук съм!

— Тук съм!

Радостта му помръкна и красивата горда глава клюмна от отчаяние. Невъзможно бе да притежава такава красота! Това бе самият той и това бе неговата красота. Можеше да обича само себе си, защото никой друг не беше толкова съвършен — но никога нямаше да може да докосне това съвършенство. Изпита болка и огорчение, защото бе открил единственото същество, което би искал да притежава — единственото същество, което никога нямаше да може да притежава истински.

Погледна отново към успокоената водна повърхност.

— Няма да мога никога да те прегърна.

— Никога да те прегърна.

Обхвана го огромна скръб и той заплака. Заплака и Ака.

— Бялата дева постъпва жестоко с най-съвършеното си създание! А всички ми казват — вярвай й!

— Вярвай й!

Антей престана да плаче. И учуден, кимна бавно. Трябва да й вярва. Девата не би го довела тук само за да му покаже истинското съвършенство и да го лиши завинаги от него. Той бе създаден да обича само себе си и да бъде обичан единствено от себе си. И потопи ръцете си в езерото чак до раменете.

Но видението отново изчезна и обятията му останаха празни. Бръкна по-надълбоко и напипа покритата с мъх тиня. С погнуса извади ръцете си от водата и докато ги изплакваше от мръсотията, извика:

— Къде си? Не си ли тук?

— Тук.

— Обичам те, ела при мен!

— Ела при мен!

И той продължи да потапя ръце във водата отново и отново, докато най-накрая се разрида от безсилие. След това се отпусна на брега, за да си поеме дъх. Цветята, които го заобикаляха от всички страни — неговите братчета и сестричета, — за първи път не го радваха. Красотата му бе несравнима с тяхната. Само един бе съвършен като него.

След известно време отново погледна отражението си във водата и то бе все така красиво.

— Напразно повтарям — бъди мой! — продума печално той.

— Бъди мой!

— Не мога! Никога не ще мога да те прегърна, нито да ти кажа — прегърни ме!

— Прегърни ме!

— Невъзможно е! — извика Антей. — Ние никога няма да можем да се обичаме и аз никога няма да мога да те опозная, както ти познаваш себе си…

— Познай себе си — отвърна Ака и именно това бяха думите, които причиниха смъртта на Антей.

Той се огледа още веднъж и най-после разбра. Беше се влюбил в това, в което се бяха влюбили Амений и всички други.

И както той бе отхвърлил ласките им, сега бяха отхвърлени и неговите. Никой никога не бе успял да го докосне, никой никога нямаше да го докосне, включително и сам той себе си. Защото нямаше какво да бъде докоснато. Прекрасните тъмни очи върху гладката водна повърхност бяха неговото съвършено огледало — той бе наистина изумително красив, но празен и нереален като собственото си отражение.

Потънал в скръб и смазан от отчаяние, Антей се хвърли във водите и се удави — и то не от любов към себе си, а защото бе разбрал истината.

Ака видя това и дълбоко се натъжи. Когато съвършеното му лице изплува на повърхността — вече истинско, а не отразено, — тя изрече една дума: неговото име.

Тази-която-моделира накара Ака да направи цвете от тази дума и покрай свещените води около мястото, където се бе удавил Антей, поникнаха множество прекрасни бели нарциси. Ароматът им бе великолепен като самия Антей и щом го вдъхна, Ака моментално се успокои. Тя пое няколко пъти с пълни гърди чудното благоухание и бавно тръгна през гората към своя дом.

Когато извадиха Антей от водата, Лериопа се хвърли с ридание към тялото му. Но белите цветове се наведоха над нея, погалиха страните й и щом вдъхна аромата им, скръбта й отлетя.

Оттогава всеки, който вдъхне аромата на благоуханните нарциси, дори да е потънал в най-дълбока печал, мигом престава да изпитва тъга.

Но нарцисите са и най-отровните цветя в цялата гора — красиви и гибелно опасни като Антей.

Марион Зимър Брадли

Преследвача

И крачи в тъмна доба той,

във зимен студ и летен зной,

през рамо хвърля поглед плах,

цял вцепенен от страх, защото знае —

върколак го дебне в нощен мрак…

Литанда дочу стъпки зад гърба си, след което настъпи тишина. Може би беше ехото от собствените й крачки. Стъпка-пауза-стъпка и след кратко прекъсване отново: стъпка-пауза-стъпка, стъпка-пауза-стъпка.

Отначало наистина си помисли, че е ехото, но когато спря за момент, за да определи посоката, стъпките продължиха: стъпка-пауза-стъпка, стъпка-пауза-стъпка.

Никакво ехо, а някой или нещо я следваше отблизо. В света на Слънцата близнаци човек се сблъскваше с магьосничества под път и над път и в повечето случаи те бяха зложелателни. През живота си, който продължаваше вече повече от три нормални човешки живота, Литанда се бе натъквала на безброй магии. По необходимост бе станала магьосник за поръчки, последовател на Синята звезда, а по свой избор — менестрел.

Отдавна бе разбрала, че добри магии се срещат изключително рядко — знаеше го от собствен опит. Бе успяла да остане жива толкова дълго благодарение на усъвършенстваната си интуиция и сега тя й подсказваше, че стъпките зад гърба й не са особено доброжелателни.

Нямаше представа какво може да е. Най-простичкият отговор бе, че е подразнила някого от града, през който току-що бе преминала, и той я бе последвал с недобри намерения. Може би той (или тя) изпитва смъртна омраза към магьосниците или към магьосничеството, което не се случваше толкова рядко в Стария Гандрин, и бе решил да се саморазправи с нежелания разпространител на магии. Литанда се бе справяла с много кандидат-убийци на магьосници, благодарение на което бе успяла да оцелее в продължение на три нормални човешки живота, без някой да забие нож в гърба й.

Литанда сви встрани от пътя и разкопча калъфа на ножа с бялата дръжка, който използваше при по-обичайните опасности по пътищата — разбойници, убийци и крадци. Загърна се в широката си сива мантия с качулка, която я направи невидима в нощния мрак, и зачака да се появи този, чиито стъпки чуваше зад гърба си.

Не беше толкова просто. Стъпка-пауза-стъпка — и се възцари тишина. Тайнственият преследвач пристъпваше дебнешком. Тя закопча калъфа, без да помръдне, и се помъчи със специално тренираните си сетива да открие кой се промъква зад нея. Усети леко боцване като от електрически ток между веждите, където се намираше Синята звезда, в главата й нещо изпука. „Присъствие на магия“ — каза си Литанда. Каквото и да я преследваше, нямаше да се отърве от него така лесно, както от един убиец, въоръжен с нож.

Този път разкопча калъфа на ножа с черната дръжка, който бе от лявата страна на кръста й, и отново закрачи по пътя. Този нож бе предназначен за свръхестествени заплахи и с него можеше да убива призраци, демони и всевъзможни върколаци. Единствено с него можеше да се лиши и от собствения си живот, ако й омръзнеше.

Една сянка се плъзна зад нея и тя вдигна ножа над главата си. Нещото се нахвърли върху й и омагьосаното острие потъна в сянката му. Разнесе се безкрайно далечен зловещ вик, който смрази кръвта във вените й, Литанда усети пронизителна болка в главата си и от Синята звезда изскочиха светкавици. Викът утихна и на бледата лунна светлина Литанда видя, че в ръката й е само дръжката — от острието бяха останали само капки разтопен метал, които паднаха на земята и изчезнаха.

Ножа, с който бе ликвидирала безброй призраци и какви ли не други свръхестествени същества, вече го нямаше. Съдейки по смразяващия вик, Литанда бе ранила своя преследвач, но дали бе умъртвила този, който я бе лишил от ножа й. Щом притежаваше такава мощ, с положителност нямаше да се даде лесно.

А щом не можа да се сполучи с ножа, бе малко вероятно да го направи с някакво заклинание или магия. Вероятно го бе отблъснала за момента, но в никакъв случай не можеше да е сигурна, че завинаги се е отървала от него. Той положително щеше да продължи да я преследва и един ден отново щеше да я настигне на някой усамотен път.

Така или иначе, засега бе изчерпала защитните си сили. И… Литанда погледна намръщено черната дръжка и съсипаното острие… лекомислено се бе лишила от най-сигурната си защита, която досега никога не й бе изневерявала. Трябваше на всяка цена да си намери нещо сигурно, преди нощем да дръзне да кръстосва пътищата на Стария Гандрин.

Сега-засега трябваше да прояви благоразумие и да се махне от пътя. И тя продължи нататък, като се ослушваше за стъпките на своя преследвач. До нея достигаха само неясни далечни звуци. Зловещият писък, който бе последвал нейния удар с ножа, вероятно означаваше, че дори да не бе ликвидирала своя преследвач, най-малко за известно време го бе отдалечила от себе си. Дали бе мъртъв, или бе тръгнал по следите на някоя по-безопасна жертва, засега Литанда нито знаеше със сигурност, нито пък това я занимаваше.

Най-важното в момента бе да намери подслон. Литанда обикаляше тези пътища от много години и си спомни, че много отдавна тук някъде имаше странноприемница. Никога не бе отсядала в нея — носеха се неприятни слухове, че който остане да пренощува в нея, повече никой не го вижда или го вижда в ужасно променен вид. Затова предпочиташе да заобикаля мястото. Все пак тя не гледаше сериозно на клюки и слухове. Основното правило, което я бе ръководило пред дългогодишния й живот, бе пренебрегването на всичко, което не се отнася до собственото й оцеляване. На пръсти се брояха случаите, когато любопитството или съчувствието я бяха подтиквали да се намеси в нечия чужда съдба, и след това горчиво бе съжалявала.

А може би неведомата съдба я караше да провери дали слуховете са верни. Погледна пътя напред и видя в дъното му да трепка някаква светлинка. Дали бе зловещата странноприемница, или ловджийски огън, или леговището на някой звяр или призрак? Литанда реши там да потърси убежище. Последният й клиент бе платил предостатъчно, когато тя прогони духовете от къщата, получена от него в наследство, така че можеше да си позволи да пренощува дори в най-луксозния хан. Освен това на гърба й се поклащаше лютнята, с която винаги можеше да си осигури вечеря и легло — в тези краища менестрелите бяха рядкост.

Няколко минути бърз ход превърнаха неясната светлинка в ярък фенер, окачен над табела с фигура на възрастна жена, яхнала прасе, и с надпис „Старицата и свинята“. Литанда се усмихна… рисунката наистина бе смешна, но я изненада отсъствието на каквито и да е звуци, които да подсказват, че някой вътре се весели. В странноприемницата цареше същата тишина, която бе надвиснала над зловещия път. Това й напомни за тягостните слухове.

Имаше някаква стара история за старица, която се опитвала да превърне случайните пътници, отседнали при нея, в свине и в разни други животни, но Литанда не помнеше къде и кога я бе чула. Но ако тя, поклонницата на Синята звезда, не можеше да се справи с една дърта вещица, която увеличаваше бройката на свинете в кочината си — а може би си похапваше и пържоли от тях — за сметка на своите клиенти, по-добре да става каквото й е писано. Хвана лютнята в ръка, прибра дръжката на ножа в един от безбройните джобове на мантията си и влезе през полуотворената врата.

В сравнение с безлунната нощ навън вътре все пак беше светло. Единствената светлина идваше от огнището, в което играеха бледи пламъчета. Пред него се бяха струпали няколко души и Литанда успя да различи в полумрака силуетите на пет — шест мъже и жени и две облечени в дрипави дрешки деца. Всички имаха мършави лица и носовете им бяха сплескани като свински зурли. От един ъгъл се надигна високата, тромава фигура на жена, облечена в безформени, увиснали по тялото й дрехи, целите в кръпки.

„Аха — помисли си Литанда, — това сигурно е старицата. А тези окаяни деца може би са свинете.“ И се усмихна тайно на хрумналата й шега.

— Кой сте вие, господине — попита с неприятен, гъгнещ глас високата старица, — дето сте тръгнали да обикаляте пътищата, по които бродят само духове и призраци?

Прииска й се да сподели задъхано: „Подгони ме зла магия — наоколо наистина дебне нещо чудовищно!“, но овладя внезапното си желание и отвърна кротко:

— Нито дух, нито призрак, а пътуващ менестрел, който се бои не по-малко от вас от дебнещите по пътя опасности и се нуждае от вечеря и легло.

— Веднага, господине — каза старицата с неочаквана почтителност. — Елате да се стоплите край огъня.

Литанда мина сред блъскащите се дребни фигури — наистина бяха деца и отблизо физиономиите им още повече напомняха свински зурли, а и звуците, които издаваха, много приличаха на грухтене. Изпита погнуса, когато я наобиколиха. Обръщението „господине“, с което я поздрави кръчмарката, не я изненада — тя бе единствената жена, успяла да проумее мистериите на Ордена на Синята звезда, и когато (вече положила клетва като негов последовател и белязана с блясъка на Звездата между очите) разбраха, че е жена, вече бе защитена срещу най-лошото, което биха могли да направят. Така че наказанието й бе следното:

— В такъв случай — бе постановил Господарят на Звездата, — остани завинаги такава, каквато сама си избрала, и в деня, в който някой мъж освен мен разбере, че си жена, ти ще бъдеш лишена от магическите си способности и ще умреш.

И така вече в продължение на повече от три човешки живота Литанда кръстосваше пътищата като магьосник за поръчки, осъдена на вечна самота, тъй като не й бе позволено да разкрие женската си природа пред никой мъж. Разбира се, тя би могла да се довери на някоя жена, но това би изложило избраницата й на опасността да бъде преследвана от враговете й, а един последовател на Синята звезда има безброй много врагове. Първата й приятелка бе заловена и измъчвана до смърт, без да разкрие нейната тайна, и от този момент нататък Литанда не потърси близостта на нито една жена.

Това, което бе започнала като съзнателен маскарад, се бе превърнало в истински живот. И най-малкият жест, и най-незабележимото движение демонстрираха привидната й мъжественост — висока фигура, гладко избръснати страни, гъста руса коса, проблясващата между извитите подстригани вежди Синя звезда, високи до над коленете ботуши, брич и пристегнат с колан кожен елек, под който личеше мускулесто тяло на атлет с широки рамене.

Кръчмарката донесе халба с някакво питие и я сложи пред Литанда. Миришеше приятно и над него се издигаше пара — по всяка вероятност греяно вино с подправки, специалитет на заведението. Тя го приближи до устните си и се престори, че отпива — един от многото защитни обети на всеки последовател на Звездата бе никога да не се храни и да не пие в присъствието на други хора. А напитката наистина ухаеше приятно — както и приготвяната за нея храна, чиято миризма усещаше — и Литанда не за първи път възнегодува в себе си срещу това правило, което много често я обричаше на дълги периоди на глад и жажда. Но всъщност отдавна вече бе свикнала, а освен това си спомни странното име на кръчмата, както и приказките, които бе чувала за някаква старица и нейните свине, и реши, че може би ще е по-добре да се въздържи от всичко, което й предложат тук. Ако паметта не я лъжеше, именно лакомията на пътниците ги превръщаше в прасета.

Отново чу зад себе си лакомото сумтене на свинеподобните деца и престана да изпитва и глад, и жажда. Обикновено поръчваше да отнесат храната й в стаята, но този път реши да пренебрегне тази своя привичка. В джобовете на мантията си винаги държеше сушени плодове и късчета хляб и се бе научила да лапва някоя и друга хапка, без никой да я забележи.

Седна на една от грубо скованите маси близо до огнището, пак се престори, че отпива от чашата, и попита:

— Какво ново, приятели?

След случилото се преди малко с нея очакваше, че някой ще заговори за чудовището, което кръстосва пътищата. Но не последва никакъв отговор. Само един мъж с грубовато лице седна от другата страна на масата, вдигна бирената си халба и рече:

— За твое здраве, господине, в такава нощ не е хубаво да си навън. Скоро ще има буря, ако не греша. Но вече цели четирийсет години обикалям тези пътища.

— Нима? — отвърна вежливо Литанда. — За първи път съм по тези краища. Пътищата безопасни ли са?

— Общо взето, да — измърмори той, — освен ако някой не си науми, че имаш бижута или нещо от този род.

И без да й го бе казал, тя знаеше, че винаги можеше да се намери някой крадец, който да реши, че не си толкова беден, колкото изглеждаш (за да не се разбере, че имаш нещо за крадене), и да ти тегли ножа заради предполагаемите скъпоценности.

— А ти?

— Обикалям пътищата като баща си — кучешки бръснар съм. Всеки, който иска да покаже или да продаде кучето си, знае, че само аз мога да направя така, че животното да изглежда добре.

Някой зад гърба му се изкикоти. Той се изправи в цял ръст и каза високо:

— Това е порядъчна и почтена професия.

— Един такъв като тебе — обади се някакъв мъж край огнището — продаде на моя старец едно дърто псе с рахит и краста, което едва имаше сили да излае.

— Аз не продавам кучета — каза надменно бръснарят. — Аз само ги подготвям за огледа…

— И, разбира се, никога не си издокарвал някоя мастия да заприлича на чистокръвно куче или пък не си накичвал някой крастав пес с панделки и парцалчета, сякаш му няма нищо — продължи подигравателно натрапникът. — Всеки, който има някаква залежала стока и иска да се отърве от нея, или пък иска да махне знаците на някой краден кон, търси услугите на Гимлет фалшификатора, по-голям мошеник и от циганите…

— Ей, ти там, няма защо да обиждаш честните цигани със своите сравнения — обади се мургав мъж, седнал върху някакъв сандък до огъня и съсредоточен в дървената купа, от която се хранеше. — Ние търгуваме с коне из цялата страна оттук чак до Нортуондър и съм готов да споря с всеки, който твърди, че е купил калпав кон от нашето племе.

— Ти ли си Гимлет, кучешкият бръснар? — намеси се облечен в дрипи кривоглед мъж. — Знаеш ли откога те търся? Не ме ли помниш?

— Да не си се объркал нещо? — намръщи се бръснарят.

— Имах една кучка. Миналата година доби тринайсет кутрета — каза навъсено новодошлият. — Добра кучка, беше гордостта и радостта на семейството още от мъничка. Каза, че ще й направиш отвара, за да й потече млякото и да може да храни малките си…

— Всеки кучкар знае по нещичко от ветеринарното изкуство — прекъсна го Гимлет. — Мога и крава да оправя, ако й спре млякото…

— Аз не се съмнявам, че можеш и гъска да подковеш, щом казваш…

— От какво се оплакваш, приятелю? Не кърмеше ли малките?

— Кърмеше ги. И първите дни беше голяма радост да ги гледаме как бозаят от цицките й, но после ми хрумна да ги преброя и бяха само осем кутрета.

Гимлет си спести усмивката.

— Казах само, че кучката ще може да кърми малките си. Ако съм ви отървал от недоносчетата, от които нищо нямаше да спечелите и трябваше сами да удавите… — започна той.

— Недей да го усукваш — сви юмруци кривогледият. — Както и да го увърташ, дължиш ми за пет кутрета.

— Добре де, може и да си прав — огледа се наоколо си Гимлет. — Утре ще гледам да уредя нещо. Никога не съм предполагал, че ще се заядеш за няколко изтърсака, които на всичко отгоре кучката ти нямаше да може да изхрани. Освен ако сте бездетни или пък имаш малка щерка, която щеше по цял ден да ги глези, да ги храни с капкомер и да ги облича в кукленски дрешки. Всеки би ти казал, че не си заслужава главоболията, повярвай ми. Дай да си стиснем ръцете.

И протегна приятелски ръка с широка усмивка на уста, с което безкрайно развесели Литанда. След като бе прекарала толкова години по пътищата сред хитри мошеници и простовати селяндури, предпочитанията й неминуемо бяха на страната на мошениците. Начумереният собственик на кучета се поколеба за миг, но накрая разтърси ръката му и поръча по халба бира за цялата компания.

Разочарована, че не се стигна до по-сериозно спречкване, а всичко приключи с примирие, ханджийката се приближи към Литанда:

— Господинът ще желае ли стая за през нощта?

Литанда се замисли. Мястото не й харесваше особено и ако остане, с положителност не би мигнала цяла нощ. Но пък и потъналият в мрак път отвън бе още по-непривлекателен в сравнение с топлината край огнището. На всичко отгоре бе останала без магическия нож и нямаше никаква защита срещу нещото, което я преследваше по пътя.

— Да — каза накрая тя, — ще взема стая.

Уговориха цената — нито евтино, нито прекалено скъпо — и ханджийката попита:

— Да ви предложа ли жена за през нощта?

Този момент винаги беше най-неприятният. Каквито и романтични желания да имаше, никога не би прибягнала до услугите на този род жени, които се предлагаха на случайни пътници по селските кръчми. Тези момичета обикновено влизаха в занаята още щом им напъпеха гърдите или дори преди това. Неудобството произтичаше от обстоятелството, че отказът от подобна любезност пораждаше понякога недоумение и би могъл да я постави в критична ситуация.

Точно тази вечер обаче нямаше никакво желание да дава подробни обяснения.

— Благодаря, няма нужда. Много съм уморен и предпочитам да поспя. — Тя бръкна в един от джобовете си за някоя и друга монета. — Дай това на момичето за грижата.

— Както желаете, господине — поклони се старицата. — Френет! Заведи господина в южната стая.

Пред огнището се изправи красиво, стройно момиче с пищна фризура от копринени къдрици и я подкани с жест на изящната си ръка, скрита в богато надиплен ръкав.

— Насам, ако обичате — каза тя.

Литанда се надигна, промъкна се между Гимлет и собственика на кучката и любезно пожела лека нощ на цялата компания.

Стълбите бяха стари и разнебитени, макар някога да бяха изглеждали солидни — преди около четирима собственици, прецени Литанда. Сега целите бяха потънали в паяжини, а горните стъпала приличаха на свърталища за прилепи. Върху една от подпорите на ъгловата площадка някаква сянка изпляска с криле и изкрещя дрезгаво:

— Добър вечер, дами! Добър вечер, дами!

Френет пропъди птицата с ръка.

— Ама че проклета чавка! Папагалът на мадам, господине, не му обръщайте внимание — рече вежливо тя.

„Добре че е тъмно“ — каза си Литанда. Беше под достойнството на един последовател на Синята звезда да се стряска от опитомена птица дори и тя да можеше да говори.

— Само това ли може да казва?

— О, не, господине, има доста богат речник, но човек никога не знае какво точно ще каже и понякога наистина може да ви изплаши, особено ако не сте подготвен — отвърна Френет и отвори вратата на една просторна, потънала в мрак стая.

Момичето влезе в стаята и запали свещите на голям свещник, поставен до огромно легло с балдахин, целия в драперии. Птицата изпляска с криле пред вратата и отново изкрещя:

— Не влизайте там, госпожо! Не влизайте там, госпожо!

— Сега ще я изгоня, господине — каза Френет, взе една метла и я размаха, за да пропъди птицата обратно на стълбите.

След това се обърна и забеляза, че Литанда продължава да стои на прага на стаята.

— Всичко е наред, господине, можете спокойно да влезете. Няма от какво да се плашите. Глупава чавка!

Литанда не помръдна, но не заради птицата, а заради острите бодежи, с които я пронизваше Синята звезда. „Присъствие на магия“ — помисли си тя и й се прииска да е на стотици километри от това място. Без магическия си нож нямаше желание да прекара дори минутка — камо ли цяла нощ — в стая, която направо гъмжеше от магии.

— Суеверен съм към поличбите, дете мое — усмихна се Литанда. — Би ли ме завела в някоя друга стая, в която да се наспя спокойно? В края на краищата нямате чак толкова клиенти и сигурно има свободни стаи. Ти си добро момиче.

— Не знам какво ще каже господарката — поколеба се Френет.

— Ти си добро момиче! Ти си умно момиче! — разкрещя се папагалът.

— Но предполагам, че ако не разбере, ще й е все едно — усмихна се момичето. — Насам.

Щом заизкачваха стъпалата към следващия етаж, бодежите започнаха да утихват и накрая изчезнаха. Стаите тук бяха по-малки, но осветени, Френет се мушна в една от тях.

— Това е моята стая, господине. Предлагам ви половината си легло, ако желаете, и без никакви ангажименти. Искам да кажа… чух, че не искате жена, но въпреки това дадохте бакшиш за мен, а и… — Тя млъкна, преглътна и продължи решително със зачервено лице: — Не знам защо сте облечена като мъж, госпожо. Предполагам, че си имате причина, но това изобщо не е моя работа. Знам само, че искате да си починете, и смятам, че имате право на това — нищо друго. Не съм се клела да не казвам на никого какво се случва тук и не искам смъртта ви да тежи на съвестта ми.

— Смъртта ми ли? — възкликна Литанда. — Какво искаш да кажеш, детето ми?

— Знам, че не ме чака нищо добро, но вие имате право да знаете, госпожо… господине… почтени чужденецо. Всеки, който преспи тук, престава да бъде човек. Нали видяхте онези деца долу? Променени са само наполовина, защото дозата действа трудно на деца. Видях, че не изпихте виното си. Когато дойдат да ви откарат в кочината, вие ще си бъдете човек и те ще ви убият или пък ще ви изхвърлят в мрака навън, а там Преследвача може да ви види сметката.

Литанда усети по гърба й да лазят мравки и си спомни за съществото, което бе унищожило магическия й нож. Значи е бил Преследвача.

— Какво е това… какъв е този Преследвач? — попита тя.

— Не знам, госпожо. Знам само, че преследва и отвлича пътниците на оня свят — това е всичко, което знам. Никой не се е върнал, за да каже какво представлява. Чувала съм само писъците им, когато започне да ги преследва.

Литанда огледа малката, скромна стаичка.

— Как разбра, че съм жена? — попита тя.

— Не ми е ясно, госпожо. Просто знам, това е. Винаги знам — независимо какво. Нищо няма да кажа на господарката, обещавам.

Литанда въздъхна. Може би момичето беше медиум. А и отдавна бе установила, че макар нито един мъж досега да не бе забелязал дегизировката й, винаги се намираше по някоя жена, която да я разпознае.

— Надявам се наистина да не й кажеш, защото от това зависи животът ми. Може би е по-добре да ми покажеш как да се измъкна незабелязано от тук?

— Мога, разбира се, но навън е ужасна нощ, а и Преследвача очаква поредната си жертва. Не ми се иска да чуя как викате, когато дойде да ви отвлече.

Литанда се усмихна насила.

— Може вместо моя да чуеш неговия вик, когато го спипам. Струва ми се, че именно на него налетях, преди да дойда тук.

— Точно така, госпожо. Той ги напътва насам и после взема душите им. Искам да кажа, че като се превърнат в свине, те вече не се нуждаят от душите си, и той ги взема, разбирате ли ме?

— Моята няма да успее да вземе — отсече Литанда. — Нито твоята, ако успея. Срещнах го, преди да дойда тук, и той ми отне ножа, така че ми трябва друг нож.

— В кухнята има колкото искате, госпожо — каза Френет.

— Мога да ви заведа.

Промъкнаха се крадешком надолу по стълбите. Литанда пристъпваше като призрак в тишината. Много хора биха се заклели, че са я виждали да се изпарява във въздуха. Повечето от гостите си бяха легнали. От горните етажи се дочуха странни грухтящи звуци. Сутринта, помисли си тя, ще ги откарат в кочината, Преследвача ще грабне душите им, а телата им ще бъдат превърнати в суджуци и пържоли. Когато наближи кухнята, видя ханджийката да кълца билки на ситно. Острата миризма й напомни за пикантната напитка, която, слава Богу, не опита.

Но защо ги бе нападнало това зло? Чувствителните й магически сетива усещаха дебнещите стъпки в мрака навън — беше Преследвача. Обикаляше наоколо в очакване на своя чудовищен пир с човешки души. Но как — и защо — едно човешко същество като тази старица се бе съюзило с такова ужасяващо проклятие?

В Храма на Звездата често повтаряха поговорката, че дълбините и на Реда, и на Хаоса са неизмерими. По всяка вероятност Преследвача бе изплувал от най-мрачните преизподни на Хаоса. А като странстващ последовател Литанда бе положила тържествена клетва да подкрепя и да защитава Реда срещу Хаоса чак до Крайната битка, чак до свършека на света.

— Има известни неща — заговоря тя на Френет, — които бих предпочела да не срещам, преди да дойде времето на Крайната битка, когато Редът завинаги ще възтържествува над Хаоса. Преследвача е едно от тези неща. Но тъй като пътищата на Хаоса са непредсказуеми, ако сега го срещна, трябва да направя така, че да не се изпречва пред мен, когато настъпи свършекът на света.

Литанда влезе тихо в кухнята и старицата рязко вдигна глава.

— Ти ли си? Мислех, че вече спиш, магьоснико. Дори ти изпратих момичето…

— Не я обвинявай — тя направи точно каквото й бе заповядала. Макар да не знаех предварително, аз дойдох тук, за да отърва света от една от кочините на Хаоса. Сега самата ти ще утолиш глада на твоя слуга на злото.

Тя направи жест и произнесе заклинанието: старицата се свлече на четири крака и започна да грухти. Литанда усети как Нещото се притаи зад вратата.

— Отвори, дете мое — обърна се тя към Френет.

Момичето рязко отвори вратата, а Литанда изблъска квичащата твар навън. Пронизителен полуживотински-получовешки вик разцепи нощния мрак — и в двора на кръчмата остана само грухтящо прасе. Дочу се и доволното подсвирване на призрачния Преследвач, от което Литанда потръпна. От „Старицата и свинята“ бе останала само свинята. Но старицата си го беше заслужила.

— Но от нея наистина нищо не остана, госпожо.

— Заслужава да бъде сервирана на закуска като суджук, гарнирана със собствените си подправки — каза Литанда.

— Самата аз не бих я докоснала, госпожо.

Папагалът излетя от кухнята с крясък:

— Умно момиче! Умно момиче! Добро момиче!

— Ако можех, щях да му откъсна врата. Но първо трябва да се справя с Преследвача. Старицата надали го е заситила.

— Вие успяхте да се справите с нея, госпожо, но ще можете ли да победите и него? Притежавате голяма магическа сила и той със сигурност би предпочел вашата душа.

Литанда бе сериозно притеснена — все пак старата ханджийка беше само едно малко зло. И макар да й се бе налагало да се справя и с по-значителни злини, досега не се бе сблъсквала с толкова могъщ и ужасяващ противник, който вече бе успял да й отнеме магическия нож. Дали заклинанията й бяха намалили силата му?

Цяла редица ножове висяха закачени на стената. Френет взе най-големия и най-заплашителния и й го предложи, но Литанда поклати глава и прокара длан пред тях. Повечето бяха предназначени за битови нужди и едва ли бяха свършили някаква работа срещу такава могъща магия на Хаоса.

Синята звезда леко припламна и тя се опита да установи източника на този знак. Не бяха ли характерните стъпки на Преследвача, които чуваше в тъмния двор на странноприемницата?

Стъпка-пауза-стъпка.

Стъпка-пауза-стъпка.

Не, беше нещо по-близо до нея. Сигналите идваха от дъската, на която старицата беше кълцала своите магически билки, за да превръща доверчивите си клиенти в свине. Литанда взе внимателно поставения върху нея нож — обикновен кухненски нож с издължено наточено острие, по чийто ръб личаха зеленикави петна от тревите. Извади от джоба на мантията си дръжката, останала от унищожения й нож, и въздъхна, оглеждайки сложната плетеница от магически изображения върху нея. Пъхна я обратно в джоба си заедно с все още ухаещия на билки нож.

Френет сграбчи ръката й:

— Не излизайте, госпожо! Той все още ви очаква навън.

Папагалът изкрещя до огнището:

— Не излизай! Не излизай!

Литанда внимателно отдръпна ръката си.

— Стой тук. Нямаш защита, а и аз не разполагам с излишна.

Прибра косата си в качулката и излезе в потъналия в мъгла двор.

Той я очакваше, обикаляше и дебнеше да натъпче грамадния си, ненаситен търбух. Искаше тялото й, душата й, магическата й енергия. Стиснала здраво ножа в ръка, тя очерта със стъпките си голям кръг като слънчев диск, напук на зловещия мрак, който я обгръщаше. Ако успееше да го задържи до изгрев слънце, може би светлината щеше да го унищожи, но едва бе превалило полунощ. Не й се искаше да чака толкова дълго дори силите да й стигнеха.

Трябва да го унищожи веднага… и то с ножа на чудовищната му съучастница. Макар и плътно загърната в топлата си мантия, усети ледени капки да обливат цялото й тяло. Или това беше страхът? Коленете й се огъваха и ледените вадички пълзяха надолу по гърба й, сякаш всеки момент очакваше някой да забие нож между плешките й. Френет зъзнеше от студ на прага на осветената врата и се усмихваше, сякаш изобщо не се съмняваше в успеха й.

„Това ли изпитват мъжете, когато ги наблюдават жените им?“ Ако не успееше да се справи с Нещото, то с положителност щеше да се нахвърли върху момичето, а след това — върху папагала. Те в никакъв случай не заслужаваха подобна участ. Тя бе само едно невинно момиче, а птицата — само глупаво същество… е, добре, само безобидно създание, което продължаваше да крещи безсмислиците си:

— О, душицата ми, той идва! Той идва! Не излизай!

Той наистина се приближи. Синята звезда прогаряше главата й като жив въглен. Защо, за Бога, ако той изобщо съществува, беше й хрумнало да става магьосник? Всъщност бе прекалено късно да си задава подобен въпрос. Стисна още по-здраво грубата дървена дръжка и замахна с всички сили към надвисналата над нея огромна сянка, която закриваше всичко от погледа й.

Не беше сигурна дали страховитият писък, сякаш разтърсил целия свят, беше собственият й ужасен вик, или изскочи от вихрушката, която се завъртя около Преследвача. Чудовищен повей я вдигна във въздуха и я опаса с черна, тегнеща мъгла. За миг изпита вцепеняващ ужас — ами ако остатъците от билките върху острието го превърнеха в някакво гигантско прасе на Хаоса? Как щеше да излезе насреща му? Така или иначе, не спираше да нанася удар след удар право в сърцето му с оръжието на неговата предана съучастница, докато повеят я мяташе във всички посоки.

Накрая сякаш изстена скъсана пружина и настана спокойствие. Литанда стоеше сред двора в здравата прегръдка на Френет.

Папагалът изкрещя:

— Отиде си! Отиде си! Добро момиче, добро момиче!

Наистина си бе отишъл. Не се усещаше никакво присъствие на магия в целия двор, потънал в мъгла. Някаква сянка се мярна в кухнята. Литанда влезе и видя Гимлет, търговеца на кучета, който се канеше да тръгва.

— Търся ханджийката — изломоти грубо той. — Това място е прекалено шумно за мен, непрекъснато се тряскат врати из коридорите. А, ето те и теб — обърна се ядосано той към Френет. — Къде ти е господарката? Нали щеше да идваш при мен?

— Вече сама съм си господарка, господине — отвърна натъртено Френет. — Вече не съм за продан. Колкото до господарката, изобщо не я знам къде е. Можете да потропате на вратата на Рая и да попитате за нея. А ако не я намерите там — знаете къде да я търсите.

Мина цяла минута, преди той да проумее казаното, след което тръгна със свити юмруци към момичето.

— Значи съм ограбен, защото предплатих за теб!

Литанда бръкна в един от джобовете си и извади монета.

— Дръж, както винаги си на печалба. Френет идва с мен.

Гимлет се вторачи в монетата и накрая я пъхна в джоба си. Изуменият му поглед подсказваше, че досега не бе зървал такова съкровище.

— Дадено, уважаеми, щом такова е желанието ви. Аз трябва да тръгвам, но се чудех дали не мога да получа закуска.

Литанда посочи късовете месо, окачени на стената.

— Поне месо има, колкото искаш.

Той погледна висящите бутове, преглътна и потръпна.

— Не, благодаря.

И потъна в тъмната нощ навън.

— Да вървим — подкани момичето Литанда.

— Наистина ли мога да дойда с вас?

— Поне донякъде — отвърна тя. Момичето го заслужаваше. — Върви и вземи каквото ти трябва.

— Оттук нищичко не искам да взема. Но какво ще стане с другите…

— Тъй като старицата е мъртва, те отново ще придобият човешки облик — освен тези, които са били сервирани като пържоли, разбира се. Погледни.

И действително окачените по стената бутове бяха започнали да придобиват ужасяващо познати форми.

— Да се махаме оттук.

Излязоха на пътя и тръгнаха една до друга срещу изгряващото слънце, а папагалът подвикваше след тях:

— Добро утро, дами! Добро утро, дами!

— Преди да е изгряло слънцето — закани се Литанда, — ще му откъсна врата.

— Аха — съгласи се Френет. — Или ще му направите някоя магия да онемее. А мога ли да попитам защо пътувате в мъжки дрехи, госпожо?

Литанда повдигна рамене и се усмихна:

— Не би ли постъпила по същия начин?

Зена Хендерсън

Кутията за всичко

Мисля, че беше през втората седмица от началото на учебната година, когато Сю-лин ми направи особено впечатление. Разбира се, бях забелязала името й още преди това и веднага бях проверила степента на развитието й, умствените й способности и евентуалните й дарби, както правят всички учители през първите седмици. Бях установила, че е напълно развита и умна и изобщо без някакви специални проблеми, и я бях картотекирала — за момента пренебрегнах мимолетното „прекалено кротка“, което ми мина през ума — в групата на безпроблемните, докато преминат вълненията и суматохата в началото.

Спомням си първия път, когато я забелязах. Бях се отпуснала на стола си за кратка почивка, след като в продължение на цял час бях насочвала мъничките ръчици да изписват сложните криволици на първите си букви. Учениците ми споделяха шепнешком задоволството си от първите си успехи в писането, без да съзнават, че изписват думичката „тъжен“ не само върху листа пред себе си, но и в мозъчетата си. Бях се замислила, докато ги наблюдавах, как тези малки човечета бяха започнали да придобиват и да оформят своя неповторима индивидуалност, когато забелязах Сю-лин — забелязах я истински — за първи път.

Беше се справила със задачата — както обикновено, далеч преди останалите — и седеше на своята масичка с лице към мен. Бе долепила палци и сякаш държеше нещо продълговато между дланите си, поставени на масата. По изражението й се разбираше, че това й доставя удоволствие — явно бе някаква ценност, защото го докосваше съвсем леко, сякаш внимаваше да не го счупи. Беше се привела, втренчила съсредоточено поглед в ръцете си, ребърцата й едва-едва докосваха ръба на масата. Лицето й беше спокойно и щастливо. Усмихваше се лекичко и докато я наблюдавах, тя вдигна клепки и ме погледна съзаклятнически, сякаш искаше да сподели с мен удоволствието от тайното си занимание. След това примигна, пъхна ръка под чина и отново я извади. Докосна с върховете на показалците двата си палеца и ги потърка един в друг. Накрая постави една върху друга ръцете си на масата и ги погледна с невинния поглед на дете, хванато да върши нещо, което не му е позволено. Сякаш нищо не беше станало.

Случката събуди любопитството ми и започнах да наблюдавам Сю-лин. Забелязах, че прекарва по-голямата част от свободното си време с втренчен в ръцете си поглед, като същевременно се стараеше да бъде дискретна. Бързаше да приключи задачите, които им възлагах, и забиваше поглед в пръстите си. Когато Дейви я събори в едно междучасие и от коляното й потече кръв, тя се отдаде на любимото си занимание и само след минута върху обляното й в сълзи личице не бе останала нито една сълза и тя се усмихваше спокойно. Мисля, че Дейви я блъсна именно защото тя гледаше. Предишния ден той дойде при мен със зачервено от яд лице.

— Учителко — каза недоволно той, — тя гледа!

— Кой гледа? — попитах разсеяно аз, докато прелиствах някаква книга.

— Сю-лин. Тя непрекъснато гледа!

— Теб ли гледа? — пак попитах аз.

— Ами… — Дейви се почеса под носа, върху горната му устна се появи влажна ивица, той пое подадената от мен тоалетна кърпичка и си я пъхна в джоба. — Гледа в чина и разправя лъжи. Разправя, че можела да види.

— Какво може да види? — наострих любопитно уши.

— Всичко — отговори Дейви. — В Кутията си за всичко. Можела да види всичко, което си поиска.

— А на теб какво ти пречи, че тя гледа?

— Ами… — смути се той, след което избълва: — Разправя, че видяла някакво куче да ме хапе, защото съм й взел молива, разправя… Тя само си мисли, че съм й взел молива. Аз просто го намерих… — И той наведе очи. — Ще й го върна.

— Надявам се — усмихнах се аз. — А ако не искаш да те гледа, друг път не прави такива работи.

— Гадни момичета — измърмори Дейви и се върна на мястото си.

На следващия ден пак я блъсна, за да си го върне заради кучешкото ухапване.

Няколко пъти след това се приближавах уж случайно до нея, но всеки път тя или ме виждаше, или усещаше приближаването ми и бързо скриваше онова, което исках да зърна. Само веднъж нещо проблесна между пръстите й, но тя бързо потърка палеца си с показалец и това беше всичко.

Децата никога не странят от другите без някаква съществена причина и макар да не забелязвах у нея никакви симптоми на необщителност, реших да проследя как се държи сред другите деца. Поведението й на игрището още повече ме обърка.

Държеше се като всички останали. Заедно с всички се втурваше лудешки навън през междучасията и участваше наравно с другите в обичайното надвикване, тичане и безразборно блъскане. След десетина минути се измъкваше от навалицата с разчорлена коса и червени бузи, цялата потънала в прах и с развързани връзки на едната обувка, и по някакъв необясним за мен начин, който много исках да си изясня, отново се превръщаше в предишното сресано, чистичко и спретнато момиченце.

И ето я — седнала кротичко на тясното стълбище под псевдокоринтската колона, която украсяваше входната врата, сключила ръце и потънала в такова абсолютно съзерцание, че звънецът всеки път я стряскаше.

И всеки път, преди да се присъедини към блъсканицата пред вратата, светкавично пъхаше ръка в джоба си, а ако нямаше джоб, сякаш слагаше нещо под страничния перваз.

Така всеки път оставяше някъде Кутията, но никога не се връщаше, за да си я вземе.

Бях до такава степен заинтригувана, че веднъж се приближих и опипах мръсния перваз. Смутено последвах децата към стаята, изчистих праха от пръстите си, а Сю-лин ме гледаше с преливащи от насмешка очи, но без да помръдне устни. Беше скръстила закачливо ръце пред гърдите си и вървеше в крак с останалите деца.

Аз също се усмихнах, развеселена от задоволството й, че ме е надхитрила. Склонността й понякога да се усамотява престана да ме тревожи — тя бе далеч по-невинна от много други детски прояви и привички.

Надявам се все пак някой ден да се науча да държа устата си затворена. Би ми се искало това да се бе случило преди онзи безкраен следобед, когато всички начални учители се бяхме събрали сред талази от тютюнев дим и стипчива миризма на туш, отдадени на празни приказки, а аз се подведох да започна разговор с Алфа по проблемите на дисциплината. Тя взе да се оплаква от грубиянщините на момчетата и от безкрайното дърдорене на своите момичета и аз — никога няма да си простя тази глупост — й дадох пример със Сю-лин и че именно нейното поведение би трябвало да ни притеснява, а не обичайните хлапашки изблици.

— Искаш да кажеш, че тя просто си седи, вторачена в нищо? — извиси неприятния си фалцет Алфа.

— Поне аз нищо не виждам — признах. — Но очевидно тя вижда нещо.

— Значи има халюцинации! — почти изписка тя. — Веднъж четох една книга…

— Да — пресегна се да загаси цигарата си Марлене. — Това сме го чували вече хиляди пъти!

— Все пак — намуси се Алфа — е по-добре, отколкото цял живот да не прочетеш нито една книга.

— С нетърпение очакваме — издуха дима през ноздрите си Марлене — да прочетеш още една. Тази трябва да е необичайно дълга.

— О, не знам — сбръчка съсредоточено чело Алфа. — Тя е за… — след това се изчерви и гневно обърна гръб на Марлене. — Що се отнася до нашата дискусия… — продължи тя многозначително към мен, — имам чувството, че това момиче има дълбоки личностни смущения. Може би дори на психична основа…

Очите й блеснаха от хрумналата й мисъл.

— О, не знам — сама се изненадах, че повтарям думите й при внезапно зародилото се у мен желание да защитя Сю-лин. — В нея има нещо. Не се държи като повечето необщителни деца, които сякаш непрекъснато те умоляват с поглед — „не ме удряй пак“.

И с болка си спомних за едно от миналогодишните си деца, което сега бе в класа на Алфа — всичките ми упорити усилия бяха отишли напразно.

— Тя си е едно напълно нормално и щастливо дете — продължих аз — с тази малко странна… особеност.

— Лично аз бих се притеснявала, ако е моя — настоя Алфа, след което въздъхна самодоволно. — При мен всичко е наред. Почти не съм имала проблемни деца с изключение на някой и друг палавник, но е достатъчно да му викнеш по-високо или да му зашлевиш едно шамарче и моментално влиза в релсите. Няма да е лошо да направиш нещо за това момиче. По всяка вероятност нещата ще стават все по-зле. Ще се влошават, както е казано в книгата.

Познавах Алфа отдавна и обикновено не обръщах внимание на приказките й, но този път се притесних за Сю-лин. Може би това наистина бе някакво сериозно психично увреждане. Може би зад нежната и доволна усмивка се криеха симптомите на лудостта.

Или — по дяволите! — не исках да приема подобна вероятност, но може пък наистина да има Кутия за всичко. Може би наистина вижда в нея нещо хубаво. Нима имах право да отхвърля такава възможност?

Кутия за всичко! Какво ли можеше да се види в нея? Копнежите на душата? Усетих как сърцето ми трепна при следващото появяване на Кутията в ръцете на Сю-лин. Поех дълбоко дъх, за да не стана от стола. Щом това е нейната Кутия за всичко, аз не бих могла да видя своя сърдечен копнеж в нея. Или бих го видяла? Опрях глава на дланта си и започнах да драскам по листа пред себе си.

Изведнъж усетих нечие присъствие до лакътя си. Обърнах се и срещнах широко отворените очи на Сю-лин.

— Учителко? — едва промълви тя.

— Да?

Бях сигурна, че в този момент Сю-лин ме обича. Може би защото тази сутрин бяха започнали нов учебник. Може би защото бях забелязала новата й рокля, чиито дипли й придаваха изящна женственост, или просто защото лъчите на късното есенно слънце бяха позлатили нейния чин. Така или иначе, тя ме обичаше повече отвсякога и сега ми поднасяше с протегнати ръце своята любов.

— Искате ли да видите моята Кутия, учителко? Това е моята Кутия за всичко.

— Боже мой! — възкликнах. — Може ли да я подържа?

Какво ли не съм държала в ръцете си в края на краищата, придавайки си уплашен или безстрашен израз — жива гърмяща змия, драконови зъби, мъртви пеперуди и дори двете премръзнали уши и замръзналото носле на Соджи, които бяха „капнали“ една мразовита утрин от лицето й. И този път не виждах какво вземам в ръце, но го направих внимателно и съсредоточено.

Но сега наистина държах нещо!

Едва не го изпуснах от изненада, но сключих пръсти около скъпоценната топлинка и погледнах надолу към едва блещукащото сияние, което се излъчваше от Кутията на Сю-лин.

Тичах боса и шепотът на тревите милваше стъпалата ми. Краищата на дългата ми пола галеха маргаритките, докато обикалях около клонестата ябълка. Топлият вятър докосваше страните и гъделичкаше ушите ми. Сърцето ми изпревари препускащите ми нозе и усетих да ме облива топла вълна, щом ръцете му…

Притворих очи и преглътнах с усилие, а пръстите ми стискаха Кутията за всичко.

— Красиво е! — прошепнах аз. — Наистина е прекрасно, Сю-лин. Откъде я имаш?

Тя бързо си я взе обратно.

— Моя е — каза остро Сю-лин. — Моя е.

— Разбира се — отвърнах. — Внимавай да не я изпуснеш.

Усмихна се бегло, докато я мушкаше в джоба си.

— Няма.

И потупа с длан празния джоб, докато се връщаше на мястото си.

На следващия ден не смееше да ме погледне от страх да не би да подхвърля нещо или да не би по някакъв начин да й напомня за постъпката й, която сега сигурно й се струваше като предателство, но щом срещна обичайната ми усмивка, която не намекваше за никаква обща тайна, тя се отпусна.

Няколко нощи по-късно седях облегната на перваза на обления от лунна светлина прозорец и изведнъж си спомних за Кутията. Не можех ли и аз да си измисля една? Не можех ли да придам форма на мъчителното очакване, на копнежа, на безмълвния вик, който ме изпълваше, и да го превърна в Кутия за всичко? Приближих една до друга дланите си, долепих палци и заключих част от мрачния хоризонт между прегънатите си показалци. Втренчих се в празния квадрат и усетих, че очите ми се навлажняват. Въздъхнах, засмях се тихичко, обхванах с длани лицето си и се наведох в нощния мрак. Чудото бе така близо — почти го усетих да докосва върховете на пръстите ми. Но не можах да повярвам, че ще ме споходи. И обърнах гръб на прозореца — и на лунния блясък.

Не след дълго Алфа успя да възобнови тревогите ми относно Сю-лин. Една сутрин, докато треперехме от хладния въздух, загледани в детските лица, порозовели от тичането, тя изсъска в ухото ми:

— Коя е? За ненормалната питам.

— Аз нямам никакви ненормални деца — отвърнах остро, бях се досетила кого има предвид.

— Лично аз мисля, че не е нормално да се взираш в нищо — отвърна заядливо тя. — Коя е?

— Сю-лин — отговорих неохотно аз. — В момента играе на лоста.

Алфа огледа внимателно увисналата с главата надолу Сю-лин, която се люлееше на лоста, а поличката скриваше лицето й. Алфа стисна сбръчканите си, посинели от студа ръце и духна да ги стопли с дъха си.

— Наистина изглежда съвсем нормална.

— Тя е нормална! — грубо отвърнах аз.

— Хайде убий ме сега! — викна Алфа. — Не аз, а ти твърдеше обратното преди известно време, ако не греша.

Звънецът не й даде възможност да продължи, но така или иначе бе успяла да ме притесни. Само няколко дни по-късно се случи нещо, което наистина ме разтревожи.

Сю-лин дойде на училище недоспала и необичайно кротка. Не успя да довърши нито една задача и през повечето време спеше. Проклинах наум телевизията и кината на открито и предположих, че като се наспи вечерта, всичко ще бъде наред. Но на другия ден тя внезапно се разплака и изблъска Дейви от стола му.

— Какво има, Сю-лин? — извиках аз и вдигнах от земята изумения Дейви.

Хванах я за ръката, но тя се дръпна рязко и отново се нахвърли върху него. Сграбчи го за косата и го блъсна в стената, преди да успея да я спра. След това сви юмручета и ги притисна към очите си, от които не спираха да се леят сълзи. Децата гледаха онемели как тя отиде в ъгъла за усамотяване, седна на малкото столче с гръб към класа и се разрида неудържимо.

— Какво става, за Бога? — попитах аз смаяния Дейви, който седеше разкрачен на пода и сочеше с пръст един откъснат кичур коса. — Какво направи?

— Само й казах „дъщеря на обирджия“ — отвърна той. — Така пише във вестника. Мама каза, че баща й е обирджия. Пратили го в затвора, защото обрал бензиностанция.

Толкова бе сащисан, че не знаеше да заплаче ли или не. Всичко се бе случило така светкавично, че все още не можеше да разбере дали нещо го боли.

— Не е хубаво да говориш така — казах нерешително. — Седни си на мястото. След това ще се погрижа за Сю-лин.

Той се изправи и несигурно седна на стола си, като продължаваше да опипва разчорлената си коса. Явно му се искаше да обърне на майтап положението, в което бе изпаднал, но нищо не можа да измисли. Насили се да заплаче, но очите му останаха сухи.

— Гадни момичета — измънка той и се опита да изтръска полепналите косми по пръстите си.

През следващия половин час от време на време поглеждах към Сю-лин, докато провеждах заниманията си с класа. Скоро тя престана да плаче и вдървените й раменца постепенно се отпуснаха. Бе поставила ръце в скута си и се досещах какво я разтушава. По-късно се опитах да поговоря с нея, но тя бе така погълната от мъката си, че не се получи никакъв разговор. Седеше и ме гледаше кротко, а ръчичките й потреперваха в скута. Може да ти се скъса сърцето, когато видиш детски ръце да потреперват така.

Същия ден следобед нещо ме накара да вдигна поглед, сепната сякаш от нечий вик, и срещнах тревожните очи на Сю-лин. Огледа се смутено наоколо и пак погледна към ръцете си — към празните си ръце. След това се втурна към ъгъла за усамотяване и бръкна под стола. Върна се бавно на мястото си — носеше невидимия предмет. Очевидно за първи път й се налагаше да търси Кутията. Някаква неясна тревога ме преследваше през целия следобед.

През следващите дни, докато траеше процесът, Сю-лин присъстваше в клас само телом. При всеки удобен случай потъваше в Кутията. Всеки път, когато я забравяше някъде, трябваше да отиде да си я вземе. Събуждаше се все по-неохотно от тези свои сънища наяве, докато един ден се наложи да я разтърся, за да я върна към действителността.

Посетих майка й, но тя не можа или не пожела да ме разбере и се почувствах като празна клюкарка, която не проявява капка внимание към положението, в което се намира нейният съпруг, тъй като изобщо не споменах за него.

— Щом се държи зле, напляскайте я — отсече накрая тя и уморено премести хленчещото бебе от единия върху другия си крак, след което отметна несресания кичур коса от лицето си. — Постъпвайте както намерите за добре. Нямам повече сили да се занимавам с децата в момента.

В края на краищата бащата на Сю-лин бе признат за виновен и осъден на каторжен труд. На другия ден Дейви се приближи до мен на пръсти и без да обръща внимание на възмущението ми, че прекъсва работата ни, прошепна силно:

— Сю-лин отново спи с отворени очи, учителко.

Отидохме при масата му, той се намести на стола си до нищо неподозиращата Сю-лин и я смушка с пръст.

— Казах ти, че ще те издам.

И вдървена като кукла, тя тупна на една страна на пода пред ужасените ни очи. От удара се отпусна и остана да лежи на зелените плочки — крехка хартиена кукла, сякаш стиснала нещо в едната си ръка. Разтворих с мъка пръстите й и едва не се разплаках, като усетих как магията изчезва под грубите ми усилия. Отнесох на ръце Сю-лин до лекарския кабинет и се заехме да я свестяваме с влажни кърпи и с молби. Накрая тя отвори очи.

— Учителко — прошепна едва чуто.

— Да, Сю-лин. — Взех в длани студените й ръце.

— Учителко, аз почти влязох в моята Кутия.

— Не — отвърнах аз. — Невъзможно е. Много си голяма.

— Татко е там. И мястото, където живеехме по-рано.

Погледнах бледото личице. Бих искала да вярвам, че не завист или споменът за дребнавата заядливост на Алфа, а искрена загриженост към нея ме накара да изрека с непоколебима увереност думите:

— Това е само игра. Само на шега.

Тя сви юмручета в ръцете ми в знак на несъгласие.

— Твоята Кутия за всичко е само игра. Като понито на Дейви, което той държи в чекмеджето си, или като реактивния самолет на Соджи, или като голямата мечка, която ви гони из двора в междучасията. Само наужким, а не наистина. Не бива да мислиш за нея като за нещо истинско. Това е само игра.

— Не! — каза тя. — Не!

Викаше като обезумяла, мушна ръка под възглавницата и затършува под одеялото, с което я бяхме завили.

— Къде е? — повтаряше Сю-лин. — Къде е? Върнете ми я, учителко!

Тя се хвърли към мен и разтвори свитите ми длани.

— Къде я сложихте? Къде я сложихте?

— Няма никаква Кутия за всичко — казах твърдо аз, притиснах я до себе си и имах чувството, че и моето сърце като нейното ще изскочи от гърдите ми.

— Взели сте ми я! — плачеше тя. — Взели сте ми я!

И се измъкна от прегръдката ми.

— Защо не й я върнете? — попита ме шепнешком сестрата. — Щом толкова се измъчва? Каквото и да е…

— Защото съществува само във въображението й — отвърнах мрачно аз. — Не мога да й върна нещо, което го няма.

„Прекалено е малка!“ — помислих си с горчивина. Беше прекалено малка, за да проумее, че онова, което искаш най-силно, е най-непостижимо.

Разбира се, лекарят не откри нищо нередно. Майка й просто реши, че е имала лек припадък, и на другия ден Сю-лин през цялото време не откъсна празен поглед от прозореца, без да помръдне отпуснатите си на чина длани. Заклех се никога да не отнемам нечия вяра, щом нямам нещо по-добро, с което да я заместя. Дадох ли нещо на Сю-лин? Разполагаше ли тя с нещо по-добро от онова, което й бях отнела? Нейната Кутия не й ли помагаше да преодолява именно такива трудни моменти? И какво да прави сега без нея?

След известно време тя отново се включи в заниманията в клас, а след още известно време — и в игрите. Отново започна да се усмихва, но никога не се смееше. Приличаше на изгаснала свещичка. Пламъкът си беше отишъл заедно с вярата й. Вече не ме поглеждаше съзаклятнически с преливащи от обич очички. Всеки път, щом я докосвах, лекичко отдръпваше рамото си.

Един ден си дадох сметка, че Сю-лин претърсва класната стая. Ден след ден тя проверяваше милиметър по милиметър всяка кутия с играчки, всяка бучка глина, всяка лавица и шкафче и всяка чанта. След около седмица вече бе огледала навсякъде с изключение на моята катедра. Всеки път, щом отворех някое чекмедже, тя моментално изникваше до лакътя ми и светкавично надникваше вътре, преди да съм успяла да го затворя. И винаги намираше основателно оправдание за това, че се навърта наоколо ми.

„Тя отново вярва — помислих с надежда аз. — Не желае да се примири с факта, че Кутията й е изчезнала. Иска си я отново. Но нея наистина я няма — натъжих се аз. — Този път завинаги.“

Няколко дни по-късно реших да открия цветния тебешир, който винаги прибирах много внимателно и никога след това не можех да намеря. Напъхах ръце в дясното чекмедже чак до самото дъно. Вътре имаше какво ли не — цяла камара боклуци, натрупани вътре с времето и прибирани или скривани там уж за кратко. Заизмъквах писма до Дядо Коледа, счупена прашка, смачкана червена панделка, кутийка с капсули, раиран чорап, шест броя от училищния вестник, гумен нож, Евангелието от Лука, лопатка играчка, модели на хартиени фенери и розов пластмасов пеликан. Открих ирландската си ленена кърпичка, която мислех, че съм загубила завинаги, и на дъното на цялата тази бъркотия напипах нещо квадратно. Зарадвах се — сигурно беше цветният ми тебешир! Измъкнах ръце, изтърсих всичко на пода и видях между пръстите си Кутията.

Отново бяхме заедно. Навън светът представляваше очарователна пустиня от белота, вятърът виеше зад прозорците и почукваше с влажните си бели пръсти по топлата светлина. Вътре тревогата и очакването, и безкрайната самотност се бяха стопили в утехата от едно рамо и топлата прегръдка на две ръце — и никъде, никъде наоколо не се усещаше страхът от раздялата. Това бе щастливият край. Това бе…

Това беше Кутията за всичко на Сю-лин!

Сърцето ми щеше да се пръсне. Тя беше тук! В претъпканото с боклуци чекмедже! През цялото време бе стояла там!

Коленете ми трепереха. Скрих кутията между гънките на полата си. След това се свлякох на стола, сложих я в средата на бюрото си и я покрих с длани, за да се спася от изкушението. Погледнах към Сю-лин. След малко щеше да приключи с възложената задача, но това не я радваше особено. Отново щеше да скръсти ръце пред себе си и да чака така, докато й възложа нова работа.

Алфа би одобрила това. И по всяка вероятност този път поне щеше да бъде права. „Халюцинациите“ може и да са ни нужни, за да ни крепят — всички нас с изключение на хора като Алфа, — но когато отиваме твърде далеч в усилията си да се пренесем дори физически в несъществуващите пространства на своите желания…

Спомних си как слабичкото, вцепенено телце на Сю-лин се строполява на пода. Дълбоката й потребност бе открила — или създала (кой би могъл да каже със сигурност?) — нещо твърде опасно за едно дете. Толкова лесно бих могла да върна искриците на щастието в нейните очи… Но каква щеше да бъде цената?

Не, бях длъжна да спася Сю-лин. Само зрелостта — родена от тъгата и от самотността, които тя едва бе започнала да опознава — можеше да ни научи да използваме безопасно и разумно една Кутия за всичко.

Сърцето ми се разтуптя, когато плъзнах длани по повърхността и от двете страни на…

Отново поставих ръцете си отгоре, преди наистина да погледна — вече знаех, че можеш да зърнеш гледката на своето съкровено желание само за сметка на нечие друго сърце.

Седях зад бюрото си разтреперана и задъхана, с мокри длани и имах чувството, че се връщам от някакво далечно пътешествие. И може би наистина се връщах. Може би за част от секундата бях зърнала всички чудеса на света.

— Сю-лин — извиках аз. — Би ли дошла при мен, когато си готова.

Тя кимна, без да се усмихне, занесе ножицата и я пусна в кутията, смачка хартиените изрезки и се приближи към кошчето за боклук до бюрото ми.

— Имам нещо за теб, Сю-лин — казах аз, без да откривам кутията.

Тя хвърли бегъл поглед към ръцете ми и равнодушно вдигна очи към мен.

— Вече съм готова.

— Интересно ли ти беше?

— Да — излъга ме тя.

— Добре — уж й повярвах аз. — Виж тук.

И разтворих длани.

Тя пое дълбоко дъх и цялата настръхна.

— Намерих я — прошепнах припряно аз, страх ме беше да не се разсърди. — В най-долното чекмедже.

Облегна се на ръба на бюрото, стиснала силно ръце и вперила очи в кутията с онзи болезнен копнеж, с който децата поглеждат към коледните витрини.

— Може ли да я взема? — промълви тя.

— Тя е твоя — подадох й я аз.

Не помръдна. Само премести поглед върху лицето ми.

— Може ли да я взема? — попита още веднъж.

— Да! — настоях аз. — Но…

Примигна. Беше се досетила за условието ми, преди да го изрека.

— Никога повече не се опитвай да влезеш в нея.

— Добре — въздъхна облекчено тя. — Добре, учителко.

Пое Кутията и я мушна внимателно в малкия си джоб.

Обърна се и тръгна към чина си. Тайничко се усмихнах. Загасналата свещичка в нея отново бе припламнала. Крачетата й сякаш едва докосваха пода.

Въздъхнах дълбоко и зашарих с пръсти по бюрото си. Нямаше друга кутия. Какво ли щеше да съзре Сю-лин най-напред? Тази първа глътка за нейната зажадняла душица.

Сепнах се, когато тя отново застана до лакътя ми с Кутията в ръце.

— Учителко, винаги когато поискате моята Кутия, само ми кажете.

В гласа й не бе останала нито следа от предишната апатия. Не знаех какво да отговоря от изумление. Тя не бе имала време дори да надникне в Кутията.

— О, благодаря, Сю-лин — успях да изрека накрая. — Много ти благодаря. С радост бих я взела за малко някой път.

— Искате ли я сега? — протегна ръце тя.

— Не, благодаря — едва преглътнах буцата в гърлото си аз. — Сега е твой ред.

— Добре — прошепна тя. И добави: — Учителко?

— Да?

Наведе се плахо към мен и опря буза о рамото ми. Погледна ме с топлите си, широко отворени очички и внезапно обгърна врата ми с двете си ръце в спонтанна, неловка прегръдка.

— Внимавай! — прошушнах през смях в якичката на синята й рокля. — Пак ще я загубиш!

— Не, няма — засмя се и тя и потупа с длан джоба си. — Никога, никога вече!

Грег Беър

Синът на Белия кон

Когато бях на седем години, край прашния път, по който всеки ден ходех на училище и се връщах във фермата, срещнах един старец. Късното следобедно слънце бе почнало да изстива, той бе приседнал на един камък със свалена шапка и протегнати към последните лъчи ръце и си свирукаше весела мелодийка. Когато минавах край него, ми кимна. Аз също му кимнах. Бях много любопитен, но същевременно знаех, че не бива да разговарям с непознати, защото злите сили обикновено се лепят по тях и понякога ги превръщат в лъвове, когато наоколо им се навъртат деца.

— Здравей, момченце — поздрави ме той.

Спрях и зарових с крак праха. Той приличаше повече на ястреб, отколкото на лъв. Дрехите му бяха сивкавокафяви, а ръцете — розови — като зайчета в ноктите на ястреб. Лицето му беше кафяво, с бели кръгове около очите, сякаш носеше очила, и така погледът му изглеждаше втренчен.

— Здравей — отвърнах аз.

— Ама че горещ ден. Сигурно в училище е било много топло — продължи той.

— Имаме климатична инсталация.

— А, така значи. На колко си години?

— На седем. Всъщност почти на осем.

— Мама сигурно ти е казвала никога да не разговаряш с непознати, нали?

— Татко също.

— Хубав съвет. Не сме ли се виждали вече?

Огледах го внимателно.

— Не.

— Ела по-близо. Виж дрехите ми. Какви са на цвят?

Ризата му бе сива като камъка, на който седеше. Маншетите, които надничаха изпод ръкавите на червеникавото сако, бяха бели. Не миришеше на лошо, но и не блестеше от чистота. Все пак бе гладко избръснат. Имаше бяла коса, а панталоните му се сливаха с цвета на пръстта.

— Различни са — отвърнах аз.

— Не ти ли напомнят за пейзажа наоколо, а?

— Мисля, че да — съгласих се аз.

— Това е, защото не съществувам. Аз съм във въображението ти — поне част от мен. Не ти ли приличам на някого, за когото си чувал?

— На кого например?

— Аз знам страшно много приказки, които разказвам на малките момчета и момичета, а дори и на големите, ако искат да ме слушат.

Понечих да си тръгна.

— Само ако искат, разбира се.

Побягнах. Когато се прибрах, разказах случилото се на по-голямата си сестра. Тя ме погледна разтревожено и ми каза да не разговарям с непознати. Послушах съвета й. Известно време след това, докато станах на осем години, не минавах по този път и не разговарях с непознати — освен ако не ми се налагаше.

Къщата, в която живееше шестчленното ни семейство заедно с още две кучета и една котка, беше бяла, квадратна и уютна. Широките дървени стълби бяха застлани с изтъркани пътеки. Стените — облицовани с потъмняла дъбова ламперия, а таванът — измазан с бял хоросан. Въздухът беше наситен с най-различни аромати — когато се събуждах, миришеше на бекон, когато се връщах от училище — на хляб, супа и готвено, а през почивните дни, когато помагахме в почистването — на прах.

Родителите ни понякога се караха за пари и за разни други работи, но в повечето време си живеехме щастливо. Понякога си говореха да продадат фермата и къщата и да се преместим да живеем в Мичъл, където татко щял да работи в автоматизиран фуражен завод, но това бяха само приказки.

В началото на следващото лято отново поех по прашния път. Бях забравил за стареца. Пак беше малко преди залез и във въздуха жужаха пчели, когато видях една старица. Жените са по-малко злонравни от мъжете и се срещат по-рядко. Беше седнала на сивия камък, облечена в дълга зелена пола и наметната с жълт шал над памучната блуза.

— Здравей, момченце — рече тя.

— И теб не те познавам — изтърсих аз, а тя се усмихна.

— Разбира се, че не. Щом не позна него, едва ли би познал и мен.

— А ти познаваш ли го? — попитах аз и тя кимна. — Кой е той? Коя си ти?

— И двамата знаем много приказки. Но ги разказваме по различни начини. Ти нали не се страхуваш от нас, а?

Страхувах се, но не исках да се издам.

— Не — отвърнах. — А ти какво правиш тук? И откъде знаеш…?

— Искаш ли да ти разкажа някоя приказка? Която никога не си чувал.

Очите й имаха цвета на печени кестени и понеже слънцето грееше в тях, беше примижала и не виждах бялото им. Но когато ги отвори широко и ме погледна, видях, че всъщност нямат бяло.

— Не искам да слушам приказки — казах тихо аз.

— Разбира се, че искаш.

— Вече е късно и трябва да се прибирам.

— Познавах един човек, който се бе превърнал в къща. Това не му харесваше. Цели трийсет години наблюдаваше как децата растат и стават зли и нечестни като своите родители и оставят стените и таваните му да се изполющят, а тоалетните помещения — да потънат в мръсотия. Затова една сутрин ги изоставил, затворил вратите и ги заключил.

— Какво?

— Чу много добре. Зарязал ги. Бедната къща била тъй отвратена, че отново се превърнала в човек, но той вече бил много стар и болен от рак и от сърце заради оскърбленията, които понесъл. И скоро след това умрял.

Разсмях се — не защото човекът бил умрял, а защото знаех, че това са лъжи.

— Глупаво е — казах аз.

— Тогава ето още една. Имало една котка, която искала да яде пеперуди. Най-чудесното занимание на света за една котка — да се разхожда из тревата и да дебне пеперуди. Привежда глава към предните лапи, извива задницата си нагоре, забива задни лапи в пръстта и — скок. Но една котка не може да се нахрани с пеперуди. Това й било само така — за забава. Имало едно момиченце горе-долу на твоята възраст — може би сестричката ти, макар че тя няма да го признае, — което видяло котката и решило да й даде урок. Скрило се във високата трева с две стари хвърчила под мишниците и зачакало котката да се приближи. Когато приближила, то сложило тъмните очила на майка си, за да изглежда по-страшно, и скочило, размахвайки хвърчилата. Най-неочаквано наистина полетяло във въздуха и тъй като било много по-малко, отколкото до преди миг, котката скочила върху му. Замалко да го улови. Питай някой път сестра си, да видим дали ще отрече.

— А как е станала пак моя сестра?

— Уплашила се да полети. Кацнала на едно цвете и го счупила. Счупили се и очилата.

— Сестра ми наистина счупи веднъж очилата на мама.

Старицата се усмихна.

— Трябва да си вървя — казах аз.

— Утре ще ми донесеш приказка, нали?

Побягнах, без да й отговоря. Но във въображението ми вече надигаха глава най-страховитите чудовища. Почакай малко и ще видиш — такава приказка ще ти разкажа, че ще ти настръхне косата! Когато се прибрах, сестра ми Барбара приготвяше лимонада в кухнята. Беше само една година по-голяма от мен, но се държеше като възрастна. Беше по-висока от мен и можех да я победя само ако успеех да я издебна с някой неочакван удар — така че надмощието й бе безспорно. Но обикновено се разбирахме.

— Къде беше? — попита тя с гласа на мама.

— Казаха ми някои неща за теб.

Най-напред ококори уплашено очи, а после ги присви и попита:

— Какви ги бръщолевиш?

— Казаха ми какво си направила със слънчевите очила на мама.

— Вече ме биха за това — равнодушно отбеляза тя. — Нищо ново.

— Но аз знам още нещо.

— Не съм играла на „чичо доктор“.

Най-малката и най-коварната от сестрите ми, Сю-Ан, обичаше да донася на нашите, че този или онзи играел на „чичо доктор“. Тя не знаеше какво означава това — а и аз самият само смътно се досещах, — но то бе единственото й средство да ни държи в зависимост.

— Не си, но знам какво си правила. И няма да кажа на никого.

— Нищо не знаеш.

И без да иска, тя бутна каната и ме заля целия с лимонада. Започнах да крещя и да ругая като татко, когато оправяше колите. Заключиха ме в стаята, в която спяхме с по-малкия ми брат Майкъл. Вечерята ухаеше по-вкусно от всеки друг път, но аз изобщо не я опитах. Все пак това не ме разстрои особено. Имах достатъчно време, за да измисля една ужасяваща приказка за старицата на пътя.

След поредния мъчителен учебен ден отново поех по черния път сред памуковите ниви. Носех със себе си канчето за храна, кутията за моливи и една тетрадка за писане — толкова я мразех, че всяка нощ откъсвах по някой лист от нея, за да свърши по-бързо. Вървях бавно, за да доизмисля приказката си.

Стоеше облегната на едно дърво недалеч от камъка. Сега мога да преценя, че всъщност съвсем не бе толкова стара, колкото ми изглеждаше тогава. Беше енергична и грациозна, въпреки белите кичури в червеникавата си коса и бръчиците около очите и устата. За един осемгодишен хлапак тя, естествено, приличаше на дърта вещица, на която той се бе приготвил да разкаже такава страшна приказка, че направо щеше да я вкара в гроба.

— Здравей, момченце — поздрави тя.

— Здрасти — отвърнах аз и седнах на камъка.

— Виждам, че си измислил нещо.

— Откъде разбра? — присвих очи, за да я видя по-ясно под сянката на дървото.

— Гледаш като момченце, което се е замислило. Дошъл си да чуеш още някоя история ли?

— Този път и аз съм приготвил една.

— Кой е първи?

По-възпитано е да пуснеш една дама пред себе си, затова потиснах нетърпението си и й казах да започва. Направи ми знак да се приближа до дървото и да седна на един по-малък камък, скрит сред тревата. Докато щурците настройваха цигулките си, тя започна:

— Имало едно куче. Било съвсем обикновено куче, като тези, дето тичат подире ти, ако не те познават или предполагат, че би направил нещо, което не би се харесало на господарите им. Само че това куче живеело в гробище и негов господар бил пазачът. Виждал си гробище, нали?

— Дето откараха дядо ли?

— Точно така. Красиви полянки с големи бели и сиви камъни, на които са издялани разни имена и години, с цветя. Осеяни тук-там с дръвчета, с издигнат от тухли дом на покойниците, с гараж, пълен с черни коли, и с едно място отзад, където човек се чуди какво правят. Това куче си живеело много добре. Работата му била да пази нощем гробището от животни. Когато пазачът заключел вечер вратите, пускал го да обикаля свободно. То било бяло и всеки, който попадал там без работа, го мислел за призрак и бягал.

Но кучето имало проблем. Там гъмжало от плъхове, които изобщо не се плашели от него. Цяла банда плъхове.

Главатарят им бил огромен — почти един метър от носа до опашката. Плъховете живеели в дупки в старата част на гробището.

Това беше вече прекалено. Повече не желаех да слушам. Стана съвсем студено и исках да се прибера навреме за вечерята. Но нещо ме задържаше.

— Кучето така и не знаело с какво се занимават плъховете, а и това не го интересувало особено. Но негово задължение било да ги държи под око. Така че един ден сключило примирие с две котки, които постоянно тормозело, и им разказало за плъховете. Това били два стари котарака разбойника, които не позволявали на друга котка да припари наоколо, но самите те били приятели. Кучето им направило предложение. Казало им, че ще им разреши да използват гробището по всяко време за разходки и за лов, и изобщо за каквото си искат, ако успеят да наплашат плъховете. „Ще правим, каквото си искаме — казали те, — когато си искаме, без да ни притесняваш.“ Кучето се съгласило.

Вечерта зачакало да чуе шума на битката. Но не чуло нищо. Нито един писък — погледна ме многозначително старицата. — Нито едно проскърцване. Дори нито едно трепване на опашка в тишината.

Тя пое дълбоко дъх и аз неволно направих същото.

— Около полунощ кучето тръгнало из гробището. Било много тъмно и нито полъхът на вятъра, нито крясъкът на птица или блещукането на звезда не нарушавало зловещото черно спокойствие. То душело наоколо си по пътя към старата част на гробището и срещнало главатаря плъх, който седял на един сведен, пропукан дървен кръст. Само очите и крайчето на опашката му се виждали в мрака, но кучето го надушило. „Какво стана с котките?“ — попитало то. „Не съм виждал никакви котки — отвърнал плъхът. — Ти да не си мислеше, че ще ни уплашиш с две котки? Ха! Виж какво, ако тук имаше някакви котки, досега да сме ги изкормили и да сме нахранили с тях малките си…“

— Не-е-е! — изкрещях аз и побягнах с всички сили от старицата и от дървото, за да не слушам повече.

— Какво ти стана? — викна след мене тя. — Нали щеше да ми разкажеш своята приказка?

Гласът й ме преследваше по целия път.

Странно, но цялата нощ исках да разбера какво се бе случило с котките. Може и нищо да не се бе случило, но понеже не знаех, въображението ми рисуваше още по-страшни гледки и не можех да заспя. Мозъкът ми работеше както никога досега.

На следващия ден — беше събота — успях да измисля край на историята и макар да не беше кой знае колко хубав, така уплаших Майкъл, че той се закани да ме издаде на мама.

— Защо трябва да го правиш? — попитах го аз. — Ако й кажеш, никога повече няма да ти разказвам нищо!

Майкъл беше с една година по-малък от мен и бъдещето не го занимаваше особено.

— Досега също не си ми разказвал — отвърна той — и всичко си беше наред. Не ми трябват твоите приказки.

И побягна надолу по стълбите към всекидневната. Татко си пушеше лулата и четеше вестника, почиваше си, преди да провери как върви напояването. Майкъл се спря на последното стъпало и се поколеба. Щях да го сграбча и да го издърпам нагоре, но той най-после взе решение и тръгна към кухнята. Със сигурност знаех какво си е помислил — че татко ще му се присмее и ще го нарече „страхливо коте“. Но мама щеше да се ядоса и хубавичко да ме нареди.

Тя тъкмо постилаше покривка на масата. Майкъл се спусна към нея и обгърна краката й, а аз останах на вратата и го измерих с поглед, който обещаваше вечни мъки, ако посмее да се разписка. Но той наистина изобщо не се замисляше за бъдещето.

— Мамо — рече той.

— Ще съжаляваш! — изкрещях аз.

Единственото ми убежище сега беше гаражът за трактора. Обикновено се криехме там. Мама не знаеше това, но татко знаеше и щеше да се досети къде съм.

След около половин час ме откри. Седях в тъмното зад един тезгях и тренирах различни виновни физиономии. Той стоеше сред снопа светлина, който падаше от една цепнатина в покрива. Прашинките танцуваха около краката му.

— Синко, мама иска да знае откъде си научил тази история.

Въпросът бе неочакван. Предполагах, че ще ме попита „Защо плашиш Майкъл?“, или „Откъде ти хрумна подобно нещо?“, но само не това. Мама бе усетила някак си, че работата е по-сериозна, и бе успяла да му го внуши.

— Измислих я — отвърнах аз.

— Никога досега не си измислял подобни истории.

— Тази е първата.

— Синко, наистина се разбираме добре с тебе, стига да не се опитваш да ме лъжеш — въздъхна дълбоко той. — Кой ти разказа тази история?

Този път наистина нямаше как да заобиколя истината.

— Една старица — признах аз.

Татко въздъхна още по-дълбоко.

— Как беше облечена?

— В зелени дрехи.

— А старец имаше ли?

Кимнах.

— О, Господи! — измърмори тихо баща ми, обърна се и излезе от гаража.

Отвън ми извика да се прибирам вкъщи. Изтупах дрехите си от праха и го последвах. Майкъл ми се хилеше подигравателно.

— „И ги заключили в ковчези, пълни с мъртъвци“ — изимитира ме той. — Сега ще си получиш заслуженото.

Нашите затвориха трикрилата врата на кухнята и ни оставиха отвън. Това притесни Майкъл, който очакваше незабавно възмездие. Аз пък бях прекалено любопитен и озадачен, за да му отмъщавам, и той подгони котката из двора с вика:

— Ще те заключа в ковчег!

— Ето, чуваш ли го? — разнесе се гласът на майка ми иззад вратата. — Нещастното дете ще сънува кошмари. Това направо ще го разболее.

— Не преувеличавай — чух гласа на баща ми.

— Какво преувеличавам? Че тези отвратителни старци пак са се върнали? Бен, те би трябвало да са на стотици години! И се опитват да направят със сина ти същото, което направиха с твоя брат… Да живее в грях и да пише за разни гадни списания с момичета.

— Той не живее в грях, а живее сам в апартамент в Ню Йорк. И пише за най-различни издания.

— Те и с теб се опитаха да направят същото! Добре че беше леля ти да те спаси.

— Марги, надявам се, нямаш намерение…

— Разбира се, че имам. Тя знае всичко по въпроса. Веднъж успя да ги прогони, значи пак може да го направи!

Не успях да разбера почти нищо, но си спомних за пралеля Сибил Дансър. Сякаш чух тракащия й глас и пред очите ми изникна чантата й, натъпкана с брошури в яркосини корици.

Колкото и да се напрягах, не можах да чуя всичко, което си говореха родителите ми. Сега те мълчаха и това ми подсказа, че баща ми е недоволен, а майка ми е взела окончателно решение. Умирах от яд, че не ме обвиняват в нищо, сякаш бях някое дете идиотче, което не носи отговорност за собствените си бели. Бях бесен и на Майкъл, задето бе забъркал цялата тази каша.

Умирах и от любопитство. Те наистина ли бяха на стотици години? Защо не бях ги виждал преди, нито пък бях чувал нещичко за тях от другите деца? Не бе възможно аз да съм единственият, когото бяха срещали и на когото бяха разказвали приказки. Реших да отида при извора. Приближих до вратата и опрях буза до дървото.

— Може ли да отида да си поиграя с Джордж?

— Да — каза мама. — Не закъснявай за вечеря.

Джордж живееше в съседната ферма, която се намираше на два — три километра източно от нашата. Взех си колелото и завъртях педалите по черния път на юг.

И двамата седяха под дървото и обядваха от една плетена кошница. Подпрях колелото на сивия камък и сложих длан над очите си, за да ги видя по-ясно.

— Здравей, момченце — каза старецът. — Отдавна не сме те виждали.

Не знаех какво да отговоря. Старицата ми предложи курабийка.

— Благодаря, не искам, госпожо — измънках аз.

— В такъв случай може би ще ни разкажеш приказката си.

— Не, госпожо.

— Няма да ни разкажеш някоя приказка? Колко неприятно. Мег беше сигурна, че си скрил някъде поне една. Може би наднича сега иззад ушите ти и иска да си покаже носа.

— Чай? — усмихна се подкупващо старицата.

— Очакват ви неприятности — казах аз.

— Вече?

Старицата приглади полата си и постави чиния с орехов хляб в скута си.

— Неприятностите никога не закъсняват, но този път доста подраниха. Ти какво ще кажеш?

— И аз имам неприятности, без да съм направил кой знае какво — отвърнах. — Нищо не разбирам.

— Сядай тогава — каза старецът. — Чуй първо една приказка и след това ще ни кажеш какво се е случило.

Седнах. Не че толкова ми се слушаше, а по-скоро от учтивост. Отчупих си парче от ореховия хляб, а старицата отпи от чая и се изкашля.

— Имало един град на брега на голямо синьо море. В този град живеели петстотин деца и никой друг, защото вятърът, който духал откъм морето, не давал на никой да остарее. А тъй като децата нямат свои деца, градът не ставал по-голям.

— А възрастните къде били? — не се стърпях аз.

Старецът постави пръст на устните си и поклати глава.

— Децата си играели по цели дни, но пак не им стигало. Нощем обаче се страхували и сънували лоши сънища. Нямало кой да ги успокои, защото само големите могат да прогонват кошмарите надалеч. Понякога тези кошмари били бели коне[11], които изплували нощем от морето, затова те разположили стражи по брега и ги прогонили с дървени мечове обратно. Но имало и черни коне, които изскачали от земята и от тях не можели да се предпазят. Един ден всички деца се събрали на едно място и решили да си разкажат всички страховити приказки, които знаели, за да са готови за всевъзможни кошмари. Никак не им било трудно да измислят страшни приказки и всяко дете разказало по една-две. Цяла нощ си говорили за призраци и мъртъвци. За смърт и за чудовища, които смучели кръв, за същества, които живеели дълбоко под земята или можели да се промъкват и през най-тесния процеп във вратата, да се излягат в чужди легла и да говорят на езици, които никой не разбира. За очи без глави и обратното, за малки сини обувчици, които прекосяват студена, празна бяла стая сами, за скърцащо легло, в което няма никой, за печатарска преса, която печата вестници в несъществуващ град. До сутринта успели да си разкажат всички страшни приказки. Когато на следващата нощ черните коне излезли изпод земята и белите коне изплували от морето, те ги посрещнали със сладкиши и газирани напитки и вдигнали голямо празненство. Поканили и сенките на облаците и всички яли и пили до насита и си прекарали чудесно. Един бял кон разрешил на едно малко момченце да го яхне и да го язди навсякъде, където пожелае. И така децата в този морски град престанали да сънуват лоши сънища.

Доядох коматчето и избърсах ръце в кръстосаните си крака.

— Затова ли се опитахте да ме уплашите? — запитах аз.

— Не — поклати глава тя, — никога не съм разказвала приказки с някаква цел, а и ти не би трябвало да го правиш.

— Аз няма вече да разказвам приказки. Нашите много се притесняват.

— Еснафи — каза старецът, зареял поглед над нивите.

— Чуй ме, млади човече. На този свят няма нищо по-приятно от разказването на приказки. Разбивай атоми, щом искаш, но далеч по-благородно е да размърдаш нечие въображение. Ако искаш, пукай циреи, но да спукаш нечии празни претенции, е по-хигиенично и по-забавно.

— В такъв случай защо мама и татко са толкова ядосани?

— Вечна загадка — поклати глава старецът.

— Да, но аз изплаших по-малкия си брат, а това не е хубаво.

— Да си уплашен, не е толкова лошо — каза старицата. — Но да ти е скучно или пък да си невежа — това е истинско престъпление.

— Все пак нещо не ми е съвсем ясно. Моите родители казват, че сте поне на сто години. И сте направили нещо лошо на чичо ми преди много време. Що за хора сте в края на краищата?

— Вярно е, че сме стари — усмихна се старецът. — Но не сме чак на сто години.

— Дойдох само да ви предупредя. Мама и татко решиха да извикат моята пралеля, а тя никак не се шегува. По-добре е да си вървите.

След това се метнах на колелото и завъртях педалите колкото сили имах. Чувствах се ужасно. Обичах родителите си, но същевременно изгарях от желание да чуя още приказки. Защо е толкова трудно да вземеш решение?

През нощта спах неспокойно. Не сънувах никакви сънища, но непрекъснато се събуждах и нещо почукваше по главата ми, сякаш искаше да го пусна вътре в нея.

По време на неделната закуска мама ме погледна и ми се усмихна мило.

— Следобед отиваме да посрещнем леля Дансър на летището — каза тя.

Лицето ми пламна.

— Нали ще дойдеш с нас? — попита ме тя. — Винаги ти е харесвало на летището.

— И тя ще дойде от толкова далеч? — запитах аз.

— От Омаха — отговори татко.

Не исках да отида, но това беше по-скоро заповед, отколкото молба. Кимнах и баща ми се усмихна иззад дима на лулата си.

— Не яж толкова много бисквити — направи му забележка мама. — Пак си надебелял.

— Като дойде жътва, ще отслабна.

— Леля Дансър ще сложи всичко на мястото му — добави мама, заета със своите си мисли.

Стори ми се, че за миг видях някаква гримаса на лицето на баща си и той захапа силно лулата.

Летището беше като измъкнато от космически фантастичен филм. Сякаш нямаше край с безбройните си елеватори, които отвеждаха към ресторанти, с огромните си матови стъкла, през които се виждаха ревящи самолети, тълпи от заминаващи пътници и една-единствена подобна на круша фигурка в шарена памучна рокля, с дебели глезени и очила като лупи. Познах я от стотина метра.

Тя разтърси ръката на мама, прегърна татко с нежелание, надвеси се над мен и се усмихна. Зъбите й бяха жълти и равни като на кон. Не бях виждал по-грозна жена. Миришеше на люляк. До ден днешен ми се повдига от тази миризма. Носеше чанта, в която имаше плетка, книги и брошури. Винаги съм се чудел защо не носеше Библия. Само Били Греъм и Зондерван. Една брошура падна на земята и татко се наведе, за да я вдигне.

— Задръж я и я прочети — нареди му леля Дансър. — Няма да ти навреди.

След това се обърна към мама и я огледа подробно от глава до пети.

— Добре изглеждаш. Май се държи добре с теб. Излязохме през автоматичните врати в сухата жега навън. Единственият й куфар бе лек като перце и ми се стори абсолютно празен, докато го носех, без изобщо да се изпотя. Най-важното за нея явно не бяха тоалетите, а пластмасовата чанта с плетивото.

Върнахме се във фермата с големия бял камион за овце. Облегнал глава на прозореца на задната седалка, внимавах да не повърна. Леля Дансър, мислех си аз, е като доза рициново масло. Или като посещение при зъболекар. Дори нищо страшно да не се случи, ароматът, който тя излъчваше, вече предвещаваше бедствие и като кон, който надушва приближаващата се буря, моите вътрешности се бунтуваха.

По едно време мама ме погледна и попита:

— Добре ли си? Да не са ти дали да ядеш нещо? Нещо особено?

Казах, че ми бяха дали парче орехов хляб.

— О, Господи — изстена тя.

— Марги, те не действат по този начин. Имат други средства — извърна се от предната седалка леля Дансър и втренчено ме загледа с изпъкналите си очи. — Момчето е малко притеснено. Знам всичко по въпроса. Имала съм си вече вземане-даване с тях.

Наблюдаваше ме през тъмните си очила като през рентген. Не ми бе приятно да знаят всичко за мен. Помислих си колко еднообразен и предсказуем е нейният живот и най-неочаквано направих своя избор. Старецът и старицата ми харесваха. Създаваха главоболия наистина, но бяха пълна противоположност на пралелята. Почувствах се по-добре и й се ухилих в знак на съгласие.

— Момчето ще се оправи — каза уверено тя. — Това са колики от притеснението.

Майкъл и Барбара ни очакваха на верандата. Посещението на леля Дансър не им беше чак толкова неприятно, както на мен. Не че й обръщаха особено внимание, но пък и не им бе кой знае колко противно, че известно време ще живее у нас. Това ме накара да се замисля. Не ги заобичах по-малко, но и не можех да им се доверя. Светът се бе разделил на две и засега бях сам. Не слагах в сметката двамата старци, защото не бях сигурен дали съществуват — но ги чувствах по-близки от членовете на моето семейство.

След вечеря леля Дансър поиска да ни прочете от книгите на Били Греъм, но татко ни отмъкна, преди мама да успее да ни събере, и само Барбара остана да слуша. От тавана на стария плевник гледахме как слънцето залязва, след това се опитвахме да хванем птичките, които живееха по гредите. Когато се стъмни, усетих, че съм гладен, но не за храна. Помолих татко да ми разкаже някоя история преди лягане.

— Знаеш, че майка ти не одобрява да ти разказваме приказки — отвърна той.

— Тогава да не е приказка. Просто някаква история.

— Отвикнал съм — довери ми се той и ме погледна много тъжно. — Майка ти казва, че трябва да мислим само за реалните неща и да не си губим времето с измишльотини. Животът е труден. Може би ще се наложи да продам фермата и да започна работа в онази фабрика в Мичъл.

Легнах си и ми се доплака. Тази нощ голяма част от семейството ми умря за мен. Не можех да разбера как и защо, но се чувствах много зле.

На следващия ден не отидох на училище. През нощта сънувах сън, който бе толкова истински и подробен, че трябваше на всяка цена да го разкажа на старците. Взех си кутията за сандвичи и забързах по пътя.

Нямаше ги. Бяха ми оставили бележка на къс избеляла кафява хартия, закачена с тел на най-голямото дърво. По всяка вероятност беше написана с гъше перо и гласеше следното: „Ние сме в старата ферма на Хаускопф. Ела, щом се налага.“

Не „ела, ако можеш“. Изтръпнах, фермата беше изоставена преди петнайсет години и не беше продадена. Намираше се на пет километра надолу по черния път и след това наляво по едно утъпкано разклонение. Отне ми един час, докато стигна дотам.

Къщата изглеждаше все така изоставена. Бялата боя се бе олющила и отдолу се виждаха изсъхналите сиви гради. Прозорците сякаш ме гледаха втренчено. Изкачих се по стъпалата на входа и почуках на масивната дъбова врата. В първия момент си помислих, че никой няма да ми отговори. След това отвътре се чу някакъв шум като порив на вятър и старицата отвори вратата.

— Здравей, момченце — каза тя. — Още истории ли си дошъл да чуеш?

Покани ме да вляза. Покрай дървения перваз растяха диви цветя, а изпод къпинака, който покриваше стените, надничаха малки рози. Една яребица се измъкна с пиленцата си изпод стълбите и ги поведе към всекидневната. Подът бе застлан с килим, но цветята по него изглеждаха съвсем като истински. Не можех да откъсна очи от тях.

— Насам, момче — каза старицата и ме хвана с гладката си и топла ръка, която ми се стори корава като дърво.

От пода на всекидневната се издигаше голямо дърво, което подпираше с клоните си тавана. Измежду корените му ме гледаха зайци, яребици и една котка на тъмни и светли ивици, която се бе излегнала мързеливо. Кръгла дървена пейка опасваше ствола на дървото. Дочух нечие дишане. Старецът надникна иззад ствола и ми се усмихна, вдигнал ръка с лула за поздрав.

— Здравей, момченце — каза той.

— Изглежда, този път ни е приготвил някоя история — рече старицата.

— Разбира се, Мег. Сядай, момче. Искаш ли сайдер? Или чай? Или бисквитка?

— Сайдер, ако може — отвърнах аз.

Старецът стана и отиде в кухнята. След малко се върна с дървен поднос в ръце, върху който димяха три чаши сайдер. Миризмата на канела погъделичка носа ми, когато отпих глътка от него.

— Е, каква е историята?

— За два ястреба — казах аз и млъкнах.

— Давай.

— Били братя. Но никак не се обичали. Непрекъснато водели битки за едно парче земя — кой да ловува там.

— И?

— Веднъж единият ястреб срещнал стар куц рис, който живеел в една пещера. Старият рис изучавал магьосничество, така че не му се налагало да ловува, което в момента би било ужасно мъчително за него. Ястребът кацнал близо до риса и му разказал за своя жесток брат. Накрая рисът казал: „Защо не му отстъпиш земята през деня? Ще ти кажа какво да направиш.“ И рисът му казал, че може да се превърне в заек, но в много силен заек, така че никакъв ястреб да не може да му стори нищо.

— Хитър рис — усмихна се старецът.

— „И брат ми няма да може да ме хване, така ли?“ — попитал ястребът. „Разбира се, че няма да може — казал рисът. — А ти ще му дадеш да се разбере. Ще се сбиеш с него и той ще се уплаши, като види какви опасни животни има на мястото, което той толкова иска да притежава. Тогава ще се махне и ще отиде да ловува някъде другаде.“

Идеята се харесала на ястреба и рисът го превърнал в заек. После заекът се скрил в тревата и зачакал. Не след дълго се появил и брат му, който се спуснал с острите си нокти върху него. А нашият събрал кураж, подскочил нагоре и почти откъснал перата от опашката на брат си. Той изпляскал с криле, тупнал на земята и запримигвал с отборен клюн от изумление. „Това не е нормално за един заек — казал той. — Зайците не постъпват така.“

„Тук постъпват — отвърнал заекът-ястреб. — Тази земя е много древна и всички животни, които живеят на нея, знаят как да се пазят от лоши птици като теб.“ Това подплашило брат му и той отлетял колкото могъл по-надалеч, и повече никога не се върнал. Заекът отишъл в пещерата и казал на риса: „Всичко беше чудесно. Благодаря ти. Сега ме превърни отново в ястреб, за да ловувам на своята земя.“ Но рисът само се усмихнал, замахнал с лапа и строшил врата на заека. След това го изял и си рекъл: „Сега земята е моя и никакви ястреби няма да ми се пречкат.“ Така благодарение на алчността на двамата братя той си присвоил земята им.

Старицата ме погледна с големите си очи с цвят на печени кестени и ми се усмихна.

— Ти успя — каза тя. — Също като чичо си. Той се справи, нали, Джак?

Старецът кимна и извади лулата от устата си.

— Справи се чудесно. Ще се прослави.

— Кажи ми сега, момче, защо съчини тази история?

Помислих малко и поклатих глава.

— Не знам. Сама ми хрумна.

— И какво смяташ да правиш с нея?

Нямах отговор и на този въпрос.

— Имаш ли и други истории?

Помислих малко и отвърнах:

— Май че да.

Някаква кола спря отвън и чух мама да ме вика. Старицата се надигна и оправи роклята си.

— Последвай ме — каза тя. — Излез през задния вход и заобиколи къщата. Върни се вкъщи с тях. Утре ще отидеш на училище, както правят всички деца. Другата събота ела и пак ще си поговорим.

— Сине! Вътре ли си?

Излязох през задния вход и обиколих къщата. Мама и леля Дансър ме очакваха в камиона за овце.

— Кой ти разреши да идваш тук? Беше ли вътре? — попита ме мама и аз поклатих отрицателно глава.

Пралеля ми ме изгледа през очилата и лекичко повдигна ъгълчетата на устните си.

— Марги, надникни през прозорците.

Мама слезе от колата и се изкачи по стъпалата, за да надникне през прашните стъкла.

— Празно е, Сибил.

— Наистина ли е празно, момче?

— Не знам — отвърнах. — Не съм влизал.

— Снощи те чух, момче — продължи леля ми. — Говореше насън. И ти, и аз знаем много добре, че зайците и ястребите не се държат по този начин. Затова не е хубаво да си измисляш такива работи, нали?

— Не си спомням какво съм говорил насън.

— Марги, да се прибираме вкъщи. Налага се да прочета няколко брошури на това момче.

Мама се качи в камиона и ме погледна, преди да завърти стартера.

— Ако още веднъж избягаш от училище, ще те нашибам с ремъка. Да ми се обаждат учителите ти и аз да не знам къде си. Чуваш ли какво ти казвам?

Кимнах.

Следващата седмица мина спокойно. Ходех на училище и се стараех да не сънувам нощем. Правех всичко, каквото трябва да правят момчетата на моята възраст. Но вече не бях малко момче. Чувствах нещо да набъбва в мен и колкото и да ми четяха Били Греъм и Зондерван, това чувство не се променяше.

Все пак допуснах една грешка. Попитах леля Дансър защо никога не чете Библията. Бяхме седнали във всекидневната след вечеря.

— Защо питаш, момчето ми? — попита на свой ред тя.

— Ами знам, че Библията е пълна с всякакви истории, но ти никога не я носиш със себе си. Просто се чудех защо.

— Библията е хубава книга — отвърна тя. — Единствената добродетелна книга. Но е много трудна. В нея има много завоалирани неща. Понякога… — Тя млъкна и след малко ме попита: — Кой те накара да ми зададеш този въпрос?

— Никой — казах аз.

— Чувала съм го и преди. Не ми го задават за първи път. И друг вече ми го е задавал.

Седях на стола си, без да помръдна.

— Братът на баща ти веднъж ме попита същото. Но няма да говорим за него, нали?

Кимнах, за да й покажа, че съм съгласен.

Следващата събота изчаках да се стъмни и всички да си легнат. Нощта беше топла, но това не беше единствената причина за обилната пот, която шуртеше от всяка моя пора, докато въртях педалите на колелото си по черния път, осветен от мятащия се във всички посоки лъч светлина. Небето гъмжеше от звезди, които ме гледаха втренчено. Млечният път се сливаше с черния път, по който карах колелото си, и ако стигнех до края, можех да продължа по него.

Почуках на масивната врата. Прозорците бяха тъмни — по това време всички стари хора спяха, — но аз знаех, че тези двамата не са като другите. Освен това знаех, че именно защото къщата отвън изглежда пуста, значи вътре има някой. Духна вятър и потреперих от хлад. Най-после вратата се отвори. За момент не видях никого в мрака и дъхът ми спря. Два чифта очи се появиха в тъмното. Този път ме гледаха по-отвисоко.

— Влизай, момче — пошепна Джак.

Светулки блещукаха по дървото във всекидневната. Къпините и дивите цветя проблясваха като водорасли на морско дъно. Целият треперех и зъбите ми тракаха.

Виждах само сенките им на пейката пред мен.

— Седни — каза Мег. — Слушай внимателно. Ти пое огъня и той гори ярко. Още си само момче, но сега си като бременна жена. До края на живота ти ще те спохождат най-ужасни бедствия. Кожата ти ще настръхва нощем. Очите ти ще съзират най-различни неща в мрака. При теб ще идват всякакви зверове и ще те молят да ги яздиш. Никога няма да знаеш кое е истина и кое — измислица. Понякога ще умираш от глад, защото никой няма да иска да ти помогне. А дори и да успееш да направиш нещо добро, пак може да изгубиш дарбата си и след това напразно да я търсиш. Някои ще твърдят, че всъщност дарбата ти не е нищо особено. Пази се от тях. Други ще казват, че е много специална. Пази се и от тях. А трети…

Чу се драскане по вратата. Отначало помислих, че е някое животно. След това чух покашляне. Беше моята пралеля.

— Трети ще казват, че си прокълнат. И може би ще са прави. Защото ти наистина си се обрекъл на този огън. Пази го винаги.

— Слушайте, вие вътре. Аз съм Сибил Дансър. Познавате ме. Отваряйте.

— Застани в тъмното до стълбите, там няма да те види — каза Джак.

Направих, както ме посъветва. Един от двамата — не разбрах кой — отвори вратата. Светлинките по дървото угаснаха, а заедно с тях — и блещуканията на къпините и дивите цветя. Звездното сияние очерта силуета на леля Дансър с пластмасовата чанта за плетиво в правоъгълника на вратата.

— Момче — каза тя.

Спрях да дишам.

— И всички, които сте вътре.

Отговори й вятърът.

— Не съм закъсняла — продължи тя. — Проклинам ви и дано се провалите в пъкъла! Пристигате в нашите градове и ни заразявате с мисли, каквито нито един благопристоен човек не би искал да носи в главата си. Не става дума само за приказките, но и за описанията, как живеят хората и че не би трябвало да живеят по този начин! Дори дъхът ви е отровен! Чувате ли ме?

Тя пристъпи внимателно в празната стая, като на всяка крачка опипваше пода пред себе си.

— Карате ги да ни описват и другите да ни се смеят. Поставяте под въпрос начина ни на мислене. Осъждате всичко, с което се гордеем. Изваждате на показ грешките ни и ги преувеличавате неимоверно. Кой ви дава право да отвличате децата и да развращавате мозъчетата им?

Вятърът свистеше през цепнатините в стените. Огледах се да видя Джак или Мег, но наоколо имаше само сенки.

— Знам откъде пристигате, не забравяйте това! От пръстта! От кокалите на старите проклети индианци! От шаманските и езическите танци! Вие сте поклонници на порока и разврата! Чувала съм за вас от старите индианки в резервата. Те ви наричат Мраз и Пролет — знаците на променящите се сезони. Но сега аз ще ви дам други имена! Смърт и демони ви наричам аз, чувате ли ме?

Може би си мислите, че съм само една слаба жена, така ли? Но вие не знаете, че съм навсякъде! Аз съм тази, която смъква книгите от лавиците. Спомняте ли си? Това никак не ви хареса, защото ви попречих да наливате отрова в младите мозъци. Свалих ги от училищните лавици, извадих ги от списъците — и ги изгорих като мръсен боклук! Помните, нали? Това бях аз. Все още не съм мъртва! Къде си, момче?

— Омагьосайте я — прошепнах аз на въздуха. — Омагьосайте я. Накарайте я да се махне. Искам да живея тук с вас.

— Ти ли си, момче? Тръгвай със своята леля. Тръгвай, тръгвай веднага!

— Върви с нея — отвърна ми вятърът. — Изпрати децата си по този път след години. Но сега върви.

Измъкнах се през задния вход и заобиколих къщата. Нямаше никаква кола. Беше дошла пеша от фермата чак дотук. Прииска ми се да я оставя да крещи срещу напуканите греди в тази стара къща, но вместо това я извиках и зачаках.

Тя излезе навън. Плачеше. Беше разбрала всичко.

— Бедното ми грешно момче — каза тя.

И ме придърпа към ухаещата си на люляк гръд.

Джо Холдеман

Armaja Das

Многоетажната сграда, построена през 1980 година, все още поразяваше с модерната си архитектура. И с внушението за богатство.

Портиерът със сериозен израз на лицето направи лек поклон и отвори вратата пред прегърбената възрастна дама. В съсухрената си ръка тя стискаше карта на ветераните. Портиерът отново пренебрегна охраната, но този път щеше да има ядове.

Кожата на лицето й беше сбръчкана и отпусната, а носът и брадичката й — прекомерно дълги и увиснали. Перде замъгляваше едното й око, а черното кръгче на другото бе заобиколено от жълто-червена еклера и не мигаше. С времето зъбите й бяха изпопадали. Едва се влачеше. Дългата й черна рокля бе избеляла от многократно пране. Ако изобщо имаше някаква коса, тя беше скрита под бледосиня кърпа. От кръста нагоре тялото й бе пребито успоредно на пода.

— С какво мога да ви помогна? — попита човекът от охраната с уморен глас, който съответстваше на уморените рамене и на уморения му гръб. Първите два-три дена работата му се струваше романтична — да охранява всички тези богаташи, седнал пред свръхмодерния пулт с видеомонитори и отпуснал автомата на коленете си. Но поради енергиен недостиг мониторите не работеха освен по време на ежечасовата проверка, а ако му се наложеше да използва автомата, трябваше да попълни пет формуляра и да се обади в полицията. Пък и портиерът не връщаше никого.

— Купи едно цвете за момчетата, които не са щастливи като теб — прозвуча в отговор немощният й, дрезгав баритон. Съдейки по възрастта и акцента й, нейните момчета сигурно бяха участвали в Руската революция.

— Съжалявам. Не ми е разрешено… да давам подаяния, когато съм дежурен.

Тя го изгледа продължително, като едва забележимо поклащаше глава.

— Тогава ме прати при някой с по-отзивчиво сърце.

Тъкмо обмисляше как да й отговори, когато входната врата рязко се отвори.

— Гори кола! — изкрещя портиерът.

Човекът от охраната скочи от стола си, грабна един пожарогасител и се втурна към вратата. Старицата закрета след него, докато двамата изчезнаха зад ъгъла. После забърза към асансьора с неподозирана енергичност.

Слезе на седемнайсетия етаж, след като натисна бутона, който щеше да върне асансьора обратно във фоайето. Погледна табелката на стая 1738: „Г-н Золд“. Беше неграмотна, но разпознаваше имена.

Без дори да докосне дръжката на вратата, тя продължи по коридора, докато намери една от стаичките за персонала. Затвори вратата след себе си, скри се зад закачалка с бели колосани униформени облекла, облегна се на стената и остави чантата между краката си. Леката миризма на бензин изобщо не я обезпокои.

Джон Золд натисна бутона на интеркома:

— Марта?

Тя отговори.

— Преди да затвориш магазина, бих искал да провериш излишъците по сметка 408. Срещу запис 408.

Включи селектора за изписване на екрана и докато чакаше, натъпка лулата си с тютюн и я запали.

Сложна комбинация от зелени нули и единици изпълни екрана. За секунда те избледняха и на тяхно място се появиха само нули. Редиците от нули се завъртяха като началните надписи на филм.

Ред 746 се състоеше само от единици. Джон отново натисна интеркома.

— Това трябва да е. Имаш ли време да се справиш?

Получи утвърдителен отговор.

— Благодаря, Марта. До утре.

Отвори плъзгащия се капак на бюрото, под който имаше клавиатура, и бързо написа: „523 784 00926//Лека нощ, машино. Моля те, запиши тази база данни.“

ЛЕКА НОЩ, ДЖОН. НЕ ЗАБРАВЯЙ ОБЯДА С Г-Н БРАУН УТРЕ. ПРЕГЛЕД ПРИ ЗЪБОЛЕКАРЯ СРЯДА 09:45. ПРОВЕРКА НА ГЕНЕРАЛНИТЕ СИСТЕМИ СРЯДА 13:00. DEL 0 DEL BAXT. ЗАПИСАНО.

„Del 0 del baxt“ означава „Бог да ти дава късмет“ на древния език на ромите. Джон Золд, който наистина бе циганин по кръв, но далеч не и по начин на живот, изключи пулта и отвори най-долното чекмедже на бюрото. Извади плосък пистолет в кобур със скоба и го закачи на колана на панталоните си под сакото. Носеше оръжие само от две седмици и продължаваше да се чувства неудобно. Но писмата го принуждаваха.

Джон беше роден в Чикаго няколко години след бягството на родителите му от Европа и Хитлер. Баща му беше изключително горд мъж и след един разгорещен спор относно честта на дванайсетгодишната му дъщеря се прибра вкъщи с ожулени и кървящи кокалчета на юмруците и връчи на своята съпруга огромен сгъваем нож, целия покрит със засъхнала кръв.

Джон бе доста дребен за петгодишната си възраст и брадичката му едва се подаваше над кухненската маса, докато семейството обсъждаше несигурното си бъдеще, а госпожа Золд превързваше ръцете на своя съпруг. Именно дребният ръст го спаси от залпа ловджийски сачми, който избухна през кухненския прозорец и уби на място единствените хора на света, които обичаше и на които се уповаваше. Полицаите го намериха притиснат между телата на баща си и майка си и отначало го помислиха също за мъртъв — целият бе потънал в кръв, не помръдваше, очите му бяха широко отворени и не плачеше. Минаха цели шест месеца, преди всеотдайните служители от сиропиталището да чуят първата дума от устата му: ratvalo, която той повтаряше непрекъснато и която така и не успяха да преведат. Кървав, кървящ.

Всъщност в семейството му говореха най-вече на английски и той знаеше само няколко ромски и унгарски думи за разкош. След около година стана проблем не как да го накарат да проговори, а как да млъкне.

Никой не осинови дребното циганче и това съвпадаше със собствените му предпочитания. Вече бе имал семейство и знаеше какво е.

В сиропиталището нямаше особени успехи в краснописа и поведението, но се справяше доста прилично с всичко останало. По аритметика и по-късно по математика бе направо блестящ. На осемнайсет години се записа в университета в Илинойс и се издържаше сам като помощник-библиотекар и манекен. От грозничкия юноша бе израснал младеж, който поразително приличаше на младия Кларк Гейбъл.

От колежа го взеха войник и две години си игра с компютри във форт Луис, след което защити магистърска степен по закона за военнослужещите. Дисертацията му „Симулиране на непрекъснати физически системи чрез универсализиране на алгоритмите на Трактенброт“ беше посрещната много добре и математическият факултет му предостави асистентско място за изследователска дейност, за да защити докторат. Но и други хора прочетоха дисертацията му и след няколко месеца получи предложение от „Белком интернешънъл“. Бързо изкачи йерархическата стълбица. Още не бе навършил четирийсет, а вече бе старши аналитик на групата за изследвания и развитие. Разполагаше със собствен кабинет с изглед към Сентръл парк и малко владение само на двайсет минути с влака.

Както обикновено, на път за влака Джон си купи голяма кутия бира и щом седна, я отвори. Това му осигуряваше занимание, докато чакаше влакът да се напълни.

Извади дебел технически доклад от куфарчето и се загледа в съдържанието на първата страница. Не че толкова го интересуваше, но се надяваше, като се престори на зает, да си спести компанията на някой непознат спътник.

Влакът се оказа експрес и след дванайсет минути спряха при ферибота на Доб. Джон не вдигна поглед от доклада, докато не излязоха от град Ню Йорк. Разноцветните светлини през прозореца, които се сливаха в безкраен пъстър поток, го дразнеха, а когато бе преуморен, направо му се гадеше от тях. Тази вечер бе смъртно уморен.

Слезе от влака две спирки след ферибота на Доб. Лимузината очакваше него и още двама души. Беше приятна пролетна вечер и обикновено Джон изминаваше пеша разстоянието от половин — един километър — независимо дали беше уморен, или не. Но тези писма без подпис…

Джон Золд, или престани с тези проповеди, или ще умреш. Armaja das, Джон Золд.

И в трите писма все това:

Armaja das, проклятието ни ще те настигне. Заради проповедите.

Клетвите го плашеха далеч по-малко от куршумите. Щом слезе от влака, разкопча долното копче на сакото си, готов светкавично да измъкне пистолета и да се търкулне зад контейнера за боклук, както беше гледал в екшъните. Наоколо обаче не се навъртаха съмнителни типове. Само няколко местни съпруги и старият полицай, който бе вечно дежурен.

Убийство по светло не беше по вкуса на ромите. Но пък вкусовете се менят. Вмъкна се в колата и заоглежда страничните пътища, докато пътуваше към вкъщи.

В пощенската си кутия намери поредното парцаливо писмо. Нямаше намерение да го отвори, преди да се прибере. Влезе с другите в асансьора и натисна „17“.

Бяха побеснели, защото Джон Золд им отнемаше децата. Миналия март данъчният счетоводител на Джон го бе посъветвал да вложи четири хиляди долара в каквато и да е законна благотворителна дейност, което значително би намалило данъците му, така че да се получи разлика от неколкостотин долара в негова полза. Тъй като не беше от хората, които постъпват по най-лесния и общоприет начин, Джон направи редица проучвания и след обичайните бюрократични усложнения основа Младежки цигански асимилационен съвет с участието на федерални, щатски и градски фондове и издейства една постоянна стипендия от фондацията „Форд“.

Всъщност МЦАС имаше едностаен офис в Уест Вилидж и там работеха доброволци. Беше натъпкан с брошури и листовки, повечето съчинени от Джон, в които се обясняваше как младите цигани биха могли да се възползват от услугите на американското общество. А именно като станат негова съставна част. Точно това никак не се харесваше на старите цигани. Служби, стипендии, учебни програми — всичко това е за gadjos. Отрова за волния цигански дух.

През ноември един от доброволните сътрудници отвори офиса сутринта и намери саморъчно взривно устройство — една запалена свещ трябваше да вдигне във въздуха пет галона бензин. Свещта се бе разтопила на милиметри от тънката ивица барут, който трябваше да взриви бензина. През януари пък изсипаха в картотечните шкафове и разплискаха по стените няколко кофи пилешки вътрешности. Джон се принуди да наеме един як младеж, който нощно време спеше на походно легло в офиса със заредена ловджийска пушка до себе си. От този момент вече не му създаваха подобни притеснения. Но в офиса непрекъснато идваха възрастни мъже и жени и вземаха големи количества брошури, които след това биваха разхвърляни из фоайето или употребявани за по-непристойни нужди. Добре че хартията беше евтина.

Джон пусна секрета и закачи палтото си във вградения гардероб. Пъхна пистолета в едно чекмедже на бюрото и седна да разпечата писмото.

Беше най-краткото от всички досега:

Довечера, Джон Золд. Armaja das.

Голям късмет, помисли си той. Довечера нямаше да си е вкъщи: имаше среща. Ще остане при нея в Гремърси парк. Дали проклятието ще го настигне там? По време на представлението или в „Сарди“?

Разпечата други две писма, няколко сметки и на вратата се почука.

Отдолу не го бяха предупредили. Може би някой съсед. Момчето от съседната стая непрекъснато искаше нещо на заем. Спокойно. Почувства се малко неловко, но закачи пистолета на колана. Отново облече сакото.

Не видя нищо през шпионката. Неприятно. Извади пистолета и го прикри, а със свободната си ръка отключи секрета и открехна вратата. Отвън стоеше циганката. Беше прекалено ниска, за да я види през шпионката. Тя отстъпи крачка назад и каза:

— Джон Золд.

Той я изгледа продължително.

— Какво искаш, püridaia?

Знаеше само стотина ромски думи и една от тях беше „баба“. Как ли беше „вещица“?

— Нося ти един подарък.

Тя извади от чантата си смачкана тъмнозелена книжка с оръфани краища и му я подаде. Беше овехтял канадски паспорт на името на някой си Уйлям Белини. Но снимката от вътрешната страна на корицата беше неговата.

Вътре имаше и самолетен билет в плик. Джон не го извади. Затвори рязко паспорта и й го подаде. Старата дама не го взе.

— Поразително. Радвам се, че някой ме смята за толкова важен.

— Вземи го и заминавай завинаги, Джон Золд. Или ще трябва да направя другото нещо.

Той измъкна билета от паспорта.

— Ще го взема. Мога да възстановя сумата. С парите можеш да купиш много плакати и брошури.

Опита се да хвърли паспорта в чантата й, но не улучи.

— Какво е другото ти нещо?

Тя му метна обратно паспорта.

— Вземи го — опита се да произнесе властно тя, но гласът й трепна раздразнено и неуверено.

— Съжалявам, но не ми трябва. Какво е…?

— Другото нещо е смъртта ти, Джон Золд.

И тя бръкна в чантата си.

Джон измъкна пистолета и го насочи към челото й.

— Не, не съм съгласен.

Тя не му обърна никакво внимание, извади шепа бяла птича перушина и я хвърли на прага.

— Armaja das — каза и монотонно занарежда на ромски, пръскайки перушина на равни интервали.

Джон разпозна думите „joovi“ и „kari“, които означаваха „жена“ и „пенис“, и му се стори, че ако тя произнася фразите по-ясно, би могъл да разбере повече.

Върна пистолета обратно в кобура и изчака, докато тя свърши.

— Наистина ли мислиш…

— Armaja das — повтори тя и отново занарежда.

Една от думите означаваше „разруха“ или „зараза“, а за последната беше напълно сигурен: смърт. Meripen.

— Това са глупости и изобщо…

Но тя вече се отдалечаваше по коридора. Опита се да се изсмее зад гърба й, докато я наблюдаваше как подминава асансьора и продължава към стълбището зад ъгъла.

Можеше да извика охраната. Да не й позволи да се измъкне през задния вход. Сигурно беше влязла, без да я усетят. Мина му през ума, че тя може би разчита на нежеланието му да си създава главоболия с нея, и това малко го подразни. Запъти се към телефона, погледна часовника си и се върна на вратата. Събра перушината и я хвърли в кошчето за смет. Имаше точно толкова време, че да не закъснее. Бръснене, душ, обличане. Лимузина до гарата, влак до града и такси до апартамента й в Гранд сентръл.

Представлението беше истинско удоволствие — сексуална версия на „Лизистрата“. Както винаги, „Сарди“ беше на ниво. Тя беше нежна жена с характер, вкус и блясък и само дето не го отвлече в апартамента си, където за първи път в живота му се случи да е импотентен.

Психиатърът не използваше обичайния реквизит: в кабинета нямаше нито мека кушетка, нито библиотека с подредени по лавиците скъпи книги. Нито килим, нито ламперия, нито номерирани гравюри. Нямаше дори бележник. Вместо това имаше скрито звукозаписно устройство, едноцветни гипсови стени, обикновено бюро и два твърди стола. Стил.

— Вие съвсем точно преценявате проблема си — каза тя.

Джон кимна.

— Предполагам. Някакви… остатъци от предишното ми възпитание. Възприемам я като авторитет. От малкото думи, които схванах, мисля, че…

— От думите „пенис“ и „жена“ сте си изградили собствено проклятие. И го използвате вероятно за да се самонакажете за това, че сте оцелели от трагедията, причинила смъртта на останалата част от семейството ви.

— Твърде старомодно е. И изсмукано от пръстите. Досега имах на разположение почти четирийсет години, за да се самонакажа, ако имах угризения. Но нямам.

— Все пак да го приемем за работна хипотеза — размърда се тя на стола си, втренчена във фигурките по фурнира на празното бюро. — Ако успеем да опростим нещата, и лечението ще е по-просто.

— Нямам нищо против — отвърна Джон.

При тези сто двайсет и пет долара на час — колкото по-бързо, толкова по-добре.

— Ако го схващате и усещате по този начин, то ключът за вашето лечение е прехвърлянето.

Тя се наведе над бюрото, опряла лакти о плота, и пред очите му попаднаха шаващите й гърди, които не събудиха какъвто и да е интерес у него, а това продължаваше вече цяла седмица.

— Ако аз застана на мястото на авторитетната личност — продължи тя, — бих могла евентуално да повлияя на детето във вас и да го убедя, че няма никакво проклятие. А само сгрешена идентичност… нищо повече от една старица, която го е уплашила. Една внимателна хипноза ще свърши чудесна работа.

— Звучи разумно — отвърна замислено Джон.

Да си представи, че тази младичка geyri е по-могъща от старата вещица? Като зрял мъж би могъл. Но ако в него наистина се крие някое подплашено циганче, кой знае.

„523 784 00926//Здравей, машино — набра Джон. — Кой е най-добрият дерматолог в района?“

ДОБРО УТРО, ДЖОН. В ПОСОЧЕНИЯ ПЕРИМЕТЪР ДВАМА ДЕРМАТОЛОЗИ РАБОТЯТ С НАЙ-ВИСОКАТА ТАКСА НА ЧАС, А ИМЕННО 95 Щ.Д., И ТЕ СА Д-Р БРАЙЪН ДИЛ, 245 ЗАПАД, 45-А УЛ., СПЕЦИАЛИСТ ПО КОЗМЕТИЧНА ДЕРМАТОЛОГИЯ; Д-Р АРТЪР МААС, 198 ЗАПАД, 44-А УЛ., СПЕЦИАЛИСТ ПО ТЕЖКИ КОЖНИ ЗАБОЛЯВАНИЯ.

„Д-р Маас занимава ли се с болести на психична основа?“

РАЗБИРА СЕ. ПОВЕЧЕТО ДЕРМАТОЗИ СА НА ПСИХИЧНА ОСНОВА.

„Я не се надувай“ — каза си на ум Джон.

„Уреди ми преглед при д-р Маас в рамките на следващите два дни.“

ПРЕГЛЕДЪТ ТИ Е УТРЕ В 1:45, ЕДИН ЧАС. ЩЕ ТИ ОСТАНАТ 45 МИНУТИ, ЗА ДА СТИГНЕШ В ЛЪЧОУ ЗА СРЕЩАТА С ГРУПАТА „АМКСЕ“. НАДЯВАМ СЕ, НЕ Е НЕЩО СЕРИОЗНО, ДЖОН.

„И аз се надявам.“

Тези гадни емпатични системи.

„Уреди ли дистанционна връзка с Лъчоу?“

НЕ БЕШЕ НЕОБХОДИМО. ЩЕ ИЗПОЛЗВАМ КОНД/ДЖЕНЕРАЛ. ПОЛЗВАНЕТО НА ТЕХНИЧЕСКИТЕ УСЛУГИ В ЛЪЧОУ ЩЕ СТРУВА САМО 588 ОТ ПРОЕКТИРАНАТА СУМА ЗА ТРАНСПОРТ И ОСЪЩЕСТВЯВАНЕ НА ДИСТАНЦИОННА ВРЪЗКА. „Умна си ми е машината.“

„Много добре, машино. Засега остани на тази база.“

БЛАГОДАРЯ, ДЖОН.

Буквите избледняха, но контролната светлинка продължи да блещука.

Не трябваше да негодува срещу емпатичните системи. Те бяха негова рожба и главната причина, поради която „Белком“ му плащаха такава тлъста заплата, за да го задържат. Държеше авторското право върху емпатичната платка за още дванайсет години и с течение на времето щеше да натрупа истинско състояние. Всъщност всеки мощен компютър в света бе техен клиент, като се започне от „Конд/Дженерал“, който управлява цял Ню Йорк, и се стигне до Женева и до Академия наук, които заедно управляваха половината свят.

Повечето клиенти даваха на платката име — обикновено женско. Джон я наричаше „машина“ заради не твърде сполучливия си опит да се предпази да мисли за нея като за човешко същество.

С усилие на волята се въздържа да не разчеше циреите по врата си. Трябваше да отиде на лекар още щом се появиха, но психиатърът бе сигурен, че ще ги излекува — „разрухата“ от втората клетва. Успя, колкото излекува и импотентността му. Тази сутрин се появиха циреи и по гърдите, по слабините и по гърба му, а имаше и червени пришки по носа и скулите. Разполагаше с някакви успокоителни, но до края на работния ден реши да използва само аспирин.

Д-р Маас нарече заболяването импетиго и му предписа някакъв специален сапун и антибиотичен мехлем. Каза му да отиде на контролен преглед след десет-петнайсет дни. Ако нямало подобрение, щял да вземе по-сериозни мерки. Изглеждаше твърде млад и Джон не посмя да спомене за клетвите. Пък и вече си имаше лекар за тази цел.

След три дни отново беше в кабинета на д-р Маас. Почти нямаше сантиметър от кожата му, който да не беше поразен от обриви. Температурата му беше 38,6. Докторът му предписа широкоспектърен антибиотик и му препоръча да остане два-три дни на легло. Джон най-накрая му каза за клетвите и той му даде една брошура за психосоматичните заболявания. Всичко, което прочете в нея, вече му беше известно.

Въпреки мощните антипиретици на другата сутрин температурата му се бе покачила на 38,9. Замаян от високата температура и от болкоуспокояващите, Джон изпълзя от леглото и пристигна в Уест Вилидж, в офиса на МЦАС. Фред Джорджо, който бе на пост през нощта, Все още беше там.

— Господин Золд! — скочи от бюрото Джорджо и го хвана за ръката. Джон потръпна от болката, която му причини докосването, и се остави да бъде отведен до едно кресло. — Какво се е случило?

Вече беше заприличал на болен от неизлечима шарка. Остана дълго време неподвижен, втренчил поглед във възпалените циреи, които покриваха дланите му.

— Имам нужда от знахар — едва изрече той, пречеха му пришките около устата, покрити с корички.

— Chovihanni? — ококори очи Джорджо.

Джон го погледна неразбиращо.

— Вещица ли?

— Не — поклати глава той. — Билкарка.

— Ходил ли сте на доктор gadjo?

— При двама. Циганка ми причини това, циганка трябва да ме излекува.

— Значи болестта е в главата ви?

— И докторите gadjo казват същото. Но пак може да ме убие.

Джорджо вдигна слушалката, набра един местен номер и избълва цял порой ромски, италиански и английски думи.

— Обадих се на братовчед си — каза той, след като затвори. — Майка му е лечителка и се ползва с добро име. Ако я намери вкъщи, ще бъде тук след по-малко от час.

Джон измънка някаква благодарност, докато Джорджо го отвеждаше към леглото.

Знахарката дойде много скоро и се втурна в офиса с плетена чанта, пълна с разни потракващи предмети. Огледа Джон и Джорджо и се зае да разчисти една странична масичка от брошурите. Изглеждаше петдесет и няколкогодишна и бе прибрала сребристата си коса в стегнат кок, който се поклащаше на тила й, докато чевръсто шеташе из стаята. Постави на масата електрическо котлонче и наля вода в две глинени панички. Беше облечена в не много овехтяла черна рокля и носеше удобни обувки. От бръчиците около устата й личеше, че обича да се смее.

Надвеси се над Джон, тихичко избърбори нещо на италиански и пъхна сребърния кръст, който висеше на врата й, между дланите му.

— Кажи й да говори на английски… или на унгарски — каза Джон.

Джорджо преведе.

— Казва, че тези старовремски суеверия не би трябвало да ти влияят до такава степен. Ти си съвременен мъж и не трябва да вярваш на разни приказки за деца и старци.

Джон разгледа кръста и го повъртя между пръстите си.

— Всички суеверия си приличат.

Но не й върна кръстчето.

По-малкият съд забълбука и тя пусна шепа билки в него. След това се обърна към Джон и го разсъблече внимателно.

Когато настойката кипна, изпразни пакетче нишесте в паничката със студената вода и разбърка енергично сместа. След това добави горещата течност и отново разбърка. Накара Джорджо да преведе, че не е сигурна дали билките ще го излекуват, но поне ще го накарат да се почувства по-добре.

Течността желира и тя провери с пръст температурата. Когато изстина достатъчно, започна да я нанася внимателно върху лицето му. Вратата изскърца и тя ахна. Беше дъртата вещица, която го бе проклела.

Вещицата изрече нещо на ромски, което прозвуча като команда, и жената се отдръпна от Джон.

— Все още ли не вярваш, Джон Золд? — Тя прецени ефекта от деянието си. — Нали каза, че са глупости?

Джон я изгледа гневно, без да отговори.

— Чух, че си търсил знахарка — добави тя и гърлено каза нещо на другата.

Без да продума, жената изсипа сместа в мивката и започна да прибира принадлежностите си.

— Дърта кучка! — извика дрезгаво Джон. — Какво й каза?

— Казах й, че ако продължи да те цери, същото ще се случи и със синовете й.

— Страхуваш се, че ще му помогне — обади се Джорджо.

— Не. Само ще му помогне да умре по-лесно. Ако исках това, щях да го убия още на прага.

Наведе се светкавично и целуна Джон по възпалените устни.

— Скоро пак ще те видя, Джон Золд. Но не на този свят.

И се измъкна през вратата, последвана от жената. Джорджо я напсува на италиански, но тя не му отвърна.

Джон се облече с големи мъки.

— Сега какво? — попита Джорджо. — Мога да намеря друга знахарка…

— Няма нужда. Ще отида пак при докторите gadjo. Уверяват ме, че могат да изправят и мъртвец от гроба.

Подаде му кръста и закуцука навън.

Лекарят му предписа огромна доза мощни антибиотици, която спокойно би могла да го умъртви. За следващия ден му запази легло в една първокласна клиника в Уестчестър. Щеше да бъде двайсет и четири часа под наблюдение и ако се наложеше, щяха постоянно да му преливат кръв. Даваха пълни гаранции, че ще го излекуват. Невъзможно било мъж на неговата възраст и с неговата физика да умре от дерматоза.

Беше време за обяд и лекарят го покани да обядва заедно със семейството му. Отклони поканата отчасти защото нямаше апетит и отчасти защото не можеше да си представи, че дори едно лекарско семейство би могло да се нахрани спокойно в присъствието на такова зловещо привидение на масата като него. Взе такси до офиса.

На етажа нямаше никой освен един портиер, който заби очи в пода, щом видя Джон.

„523 784 00926//Машино, ще умра. Моля за съвет.“

ВСИЧКИ ЧОВЕЦИ И МАШИНИ УМИРАТ, ДЖОН. АКО ИСКАШ ДА КАЖЕШ, ЧЕ ЩЕ УМРЕШ СКОРО, ТОВА ВЕЧЕ Е ТЪЖНО.

„Точно това искам да кажа. От кожната инфекция; абсолютно е извън контрол. Белите кръвни телца се увеличават независимо от хапчетата. Утре постъпвам в болница, за да умра.“

НО НАЛИ СЪЗНАВАШ, ЧЕ ЗАБОЛЯВАНЕТО Е ПСИХОСОМАТИЧНО. ТОВА ОЗНАЧАВА, ЧЕ САМ СЕ УБИВАШ, ДЖОН. НЯМАШ ОСНОВАНИЕ ДА СИ ТОЛКОВА ТЪЖЕН.

Наруга на ум машината и се опита да й разкаже по-подробно за МЦАС, за дъртата вещица, за проклятията и за днешния неуспешен опит със знахарката.

РАЗСЪЖДЕНИЯТА ТИ СА ЛОГИЧНИ, НО ДЕЙСТВИЯТА ТИ СА НЕУМЕСТНИ, ДЖОН. ТРЯБВАШЕ ДА СЕ ОБЪРНЕШ КЪМ МЕН. ДОСТАТЪЧНИ МИ БЯХА 2,037 СЕКУНДИ, ЗА ДА ОТКРИЯ РЕШЕНИЕ НА ПРОБЛЕМА ТИ. НАМЕРИ МАЛКА ЧЕРНА ПТИЧКА И ВКЛЮЧИ ГОВОРНОТО МИ УСТРОЙСТВО.

— Какво? — възкликна Джон.

И набра: „Моля за пояснение.“

ИЗТОЧНИЦИ: НЮЙОРКСКА БИБЛИОТЕКА, КОЛЕКЦИЯ ОТ ГОДИШНИЦИТЕ НА СПИСАНИЕТО НА ЦИГАНСКОТО НАУЧНО ОБЩЕСТВО, ЕДИНБУРГ; СПИСАНИЯ ПО АНТРОПОЛОГИЧНА ЛИНГВИСТИКА И СЛАВЯНСКИ ФИЛОЛОГИИ; ДОКТОРСКА ДИСЕРТАЦИЯ НА ХЕР ЛУДВИГ Р. ГРОС (ХАЙДЕЛБЕРГ, 1976) — ТРАНСКРИПЦИЯ НА СЪХРАНЕНО КОПИЕ В АКАДЕМИЯ НАУК — МОСКВА, ЗАГРАБЕНО ОТ ГЕРМАНСКИ УЧЕНИ (ОПИТИ ЦИГАНИ В КОНЦЕНТРАЦИОННИ ЛАГЕРИ ДА БЪДАТ УМЪРТВЕНИ ЧРЕЗ ПОВТАРЯНЕ НА ЗАПИСАНИ НА ЗВУКОВЪЗПРОИЗВЕЖДАЩО УСТРОЙСТВО ПРОКЛЯТИЯ) В КРАЯ НА ВТОРАТА СВЕТОВНА ВОЙНА.

МЕЖДУ ДРУГОТО, ДЖОН, ОПИТЪТ НА НАЦИСТИТЕ НЕ УСПЯЛ. ОЩЕ ПРЕДИ ДВЕ ПОКОЛЕНИЯ ПОВЕЧЕТО ЦИГАНИ СКЪСВАТ СЪС СТАРОДАВНИТЕ ТРАДИЦИИ И СИ ИЗГРАЖДАТ НЕЩО КАТО ИМУНИТЕТ КЪМ СМЪРТОНОСНИ ПРОКЛЯТИЯ. ТИ СИ ПРЕКАЛЕНО СУЕВЕРЕН. ОТКРИХ, ЧЕ ТОВА НЕ Е НЕОБИЧАЙНО ПРИ МАТЕМАТИЦИТЕ.

СЪЩЕСТВУВА ПРЕХВЪРЛЯЩА КЛЕТВА, КОЯТО ЩЕ ТЕ ИЗЛЕКУВА, КАТО ПРЕХВЪРЛИ ИМПОТЕНТНОСТТА И ИНФЕКЦИЯТА НА НАЙ-БЛИЗКО НАМИРАЩИЯ СЕ ВЪЗПРИЕМЧИВ КЪМ ТЯХ ЧОВЕК. ТОВА БИ МОГЛО ДА БЪДЕ ДЪРТАТА КУЧКА, КОЯТО ТИ ГИ НАТРЕСЕ.

МАГАЗИНЪТ ЗА ДОМАШНИ ЖИВОТНИ НА СЕДМО АВЕНЮ, № 588 Е ОТВОРЕН ДО 9:00 ВЕЧЕРТА. В АСОРТИМЕНТА ИМ Е ВКЛЮЧЕНА И КЛЕТКА С МАЛКИ ПЪСТРИ КЪЛВАЧИ. КУПИ ЧЕРНИЯ И СЕ ВЪРНИ. НАКРАЯ ВКЛЮЧИ ГОВОРНОТО УСТРОЙСТВО.

Отне му по-малко от половин час да стигне с такси дотам, да купи птицата и да се върне. Шофьорът не го попита защо му е да носи един стаен кълвач в празната служебна сграда. Чувстваше се като идиот.

Джон избягваше да използва говорното устройство, защото техникът, който го бе програмирал, му бе придал сладникавия тембър на възрастна дама. Включи устройството.

— Благодаря, Джон. Хвани птичката в лявата си ръка и повтаряй след мен.

Ужасеният кълвач не оказа никаква съпротива, когато Джон го сграбчи в ръка.

Машината заговори на ромски с руски акцент. Джон се стараеше да повтаря чутото, макар от десет думи да схващаше най-много една.

— Сега убий птицата, Джон.

Да я убие? Изпитваше чувство на вина, но стисна силно и усети как тънките костици изпукаха. Птичката изписка и след това сякаш изплака. Сърчицето й спря.

Джон пусна мъртвото създание и набра: „Това ли е всичко?“

Машината знаеше, че той не понася гласа й, и отговори на монитора:

ДА. ВЪРВИ СИ ВКЪЩИ И ЛЯГАЙ ДА СПИШ. ДОКАТО СЕ СЪБУДИШ, КЛЕТВАТА ЩЕ БЪДЕ ПРЕХВЪРЛЕНА. DEL 0 DEL BAXT, ДЖОН.

Заключи и тръгна към вкъщи. Закъснелите пътници във влака седяха далеч от него. Щом го погледна, шофьорът на таксито пребледня и внимателно пое банкнотата от противоположния й край.

Джон взе две приспивателни и дълго съзерцава остатъка в шишенцето. Реши, че може да изчака още един ден, и отвори бутилката с най-хубавото си вино. Изпи половината за пет минути, без да почувства вкуса му. Когато усети, че тялото му започва да натежава, успя да се дотътри до спалнята и се строполи в леглото с дрехите.

Първото, което разбра на следващата сутрин, бе, че не е импотентен. Второто, което забеляза, бе, че на дясната му ръка няма нито един цирей.

„523 784 00926//Благодаря, машино. Контраклетвата подейства.“

Контролната светлинка блещукаше равномерно, но машината не отговори. Натисна бутона на интеркома.

— Марта? Не получавам отговор на монитора си.

— Минутка, господине. Само да си закача палтото. Ще се обадя на техниците. Добре дошли.

— Ще почакам.

„Можеш и сам да се обадиш на техниците, експлоататор такъв.“ Погледна отражението си в мътния монитор: по лицето му нямаше нито една пъпчица. Представи си старата вещица, цялата покрита с циреи, но това ни най-малко не го притесни. След това се сети за кълвача и видя дребното телце в средата на килима. Вдигна го и в този момент Марта влезе в офиса и се намръщи.

— Какво е това? — попита тя.

— Мислех, че една птичка би развеселила този кабинет — посочи към клетката той. — Само че тя умря. — Пусна я в кошчето за боклук. — Какво казаха?

— Ами… много странно. Никой не получава сигнал. Машината работи, но не… как да кажа… не разговаря.

— Хм. По-добре сам да сляза.

Спусна се с асансьора до подземния етаж. Тук винаги му се струваше неприятно топло. Може би психологическа компенсация от страна на екипа; поддържаха по-висока температура заради течния хелий в пастелните кутии на централния процесор. Няколко пълни с течен хелий вани, чиято температура трябваше да е по-ниска от тази на повърхността на Плутон.

— О, господин Золд!

Мъжът бе облечен в бели работни дрехи и имаше табелка на гърдите: „Координатор, първа смяна.“ Позна го, но не си спомни името му. Обикновено питаше машината, преди да слезе.

— Радвам се, че сте се върнали. Чух, че доста сте се измъчили.

Приятелска загриженост или арогантност?

— Някаква алергия. Не ме остави повече от седмица. Какъв е проблемът?

— Щях да ви оставя съобщение, ако знаех, че ще дойдете на работа. Проблемът е в централния процесор, а не в софтуера. Тео Джаспър го откри малко след като го отвори в шест, но ни отне цял час, докато намерим специалист по охладителните смеси.

— Това ли е той?

Някакъв мъж обикаляше около процесора, поглеждаше контролните уреди и си записваше показанията в стенографски бележник. Отидоха при него и той се представи като Джон Курант от Отдела по охладителни смеси на „Авко/Еверт“.

— Проблемът е в цилиндъра от живачни пръстени, по който минават свръхпроводниците за контакт. Някаква корозия, субмикроскопични пукнатинки по цялата повърхност.

— Но как е възможно да корозира каквото и да било при четири градуса над абсолютната нула? — запита координаторът. — Що за химикал…

— Съгласен съм, че е невероятно. Ще ги сменим безплатно. Гаранционният срок не е изтекъл.

Джон проследи как двама работници измъкват сребърен цилиндър през едно отвърстие на централния процесор. От отвора струеше гъста ледена мъгла.

— А другите цилиндри? Сигурен ли сте, че са наред?

— Доколкото можахме да преценим, само контактният цилиндър е засегнат. Затова машината е импотентна, останалите…

— Импотентна!

— Съжалявам. Знам, че вие, компютърджиите, не обичате да… персонифицирате машините. Но си е точно това: машината работи отлично. Само дето не може да общува.

— Наистина. Много интересно.

А и тази корозия. Субмикроскопични циреи.

— Трябва да помисля над всичко това. Обадете ми се в кабинета, ако имате нужда от мен.

— Това би трябвало да оправи нещата — каза Курант и се обърна към работниците: — Момчета, привършвате ли?

Единият работник щракна автомата на отвърстието.

— Можем да пробваме.

Координаторът ги заведе до един контролен пулт като този в кабинета на Джон.

— Да проверим — каза той и натисна един бутон.

ОСТАВЕТЕ МЕ ДА УМРА. Координаторът се изхили нервно.

— Вашите емпатични платки, господин Золд. Понякога наистина се държат странно.

И той отново натисна бутона.

ОСТАВЕТЕ МЕ ДА УМРА. И пак: ОСТ… М… Д… УМ… Буквите бавно избледняха и колкото и да натискаше бутона, не се появи нищо повече.

Джон се върна в кабинета си и каза на секретарката да отложи всичките му ангажименти за деня. След това седна на бюрото и запуши.

Как е възможно машина да се зарази с психосоматично заболяване от човек? И как би могла да бъде излекувана?

А и как би могъл да сподели всичко това с някого, без да го помислят за луд?

Телефонът иззвъня. Обаждаше се координаторът. Новият свръхпроводников елемент се държал по абсолютно същия начин като стария. Вместо да го подменят, смятали да поставят машината под контрола на големия компютър „Конд/дженерал“, за да използват мощността на неговата „диагностична платка“. Ако най-мощният компютър в тази част на Вашингтон не можел да реши проблема, положението ставало сериозно. Джон даде съгласието си. Постави слушалката и настрои селектора на монитора на канала на „Конд/дженерал“.

Защо машината искаше „да умре“? И всъщност кога умира една машина? Вероятно не бе достатъчно да я изключиш от енергийния й източник, но и да заличиш цялата й информация и всички останали умения. Така че да не може да бъде върната към живот просто като я включиш отново. Да унищожиш самоличността й. Но защо самоубийство? Спомни си как се бе почувствал, когато държеше шишенцето със сънотворни в ръката си.

Интуицията му заработи: машината бе предвидила техните действия. Тя бе пожелала да умре, защото съчувстваше не само на хората, но и на другите машини. Включеха ли я към „Конд/дженерал“, тя се превръщаше в неделима част от цялото. И всичко отиваше по дяволите. Щяха да се върнат там, откъдето бяха тръгнали, но на съвсем друг етап. Какво щеше да стане с Ню Йорк?

Той грабна слушалката и осветлението угасна. Всичко бе приключило.

Последното съобщение, излъчено от „Конд/дженерал“, беше автоматичният сигнал, който настояваше за връзка с високоусъвършенстваното диагностично устройство на най-мощния компютър в САЩ: IBM vac 2000 във Вашингтон. Смъртоносната зараза плъзна по телефонните кабели на Източното крайбрежие.

Компютърът във Вашингтон също отправи зов за помощ по сателита към Женева. Женева се свърза с Москва.

Чрез рутинната обмяна на информация проклятието се процеждаше не по-бавно и към по-малките компютри. До момента, в който Джон Золд вдигна слушалката, всеки компютър диспечер всъщност бе излязъл от строя.

Можеха да възстановят всичко от нулата: да изтрият паметта им и да ги програмират наново. Но това нямаше да се случи никога. Защото бяха останали двата най-мощни компютъра, които не притежаваха емпатични устройства и поради тази причина не бяха заплашени от заразата. А и не биха могли да имат такива устройства, защото тяхната функция беше убийството, ядреното убийство. Единият се намираше под планините на Колорадо Спрингс, а другият — под една планина близо до Свердловск. Всеки от тях би оцелял дори при директен ядрен удар. И двата ежесекундно оценяваха ситуацията в света и единствената им задача се състоеше в това, да уцелят мига, в който противникът е достатъчно слаб, за да нанесат съкрушителен ядрен удар. И двата едновременно стигнаха до извода, че в момента противниковата цивилизация преживява неочакван срив.

И две ескадриракети с бойни глави кръстосаха пътищата си над северния Тих океан.

* * *

Една старица размахва камшик по конските хълбоци, а крантата пристъпва тежко напред, без да й обръща особено внимание. Каруцата й е плимут, модел 1982, на който са извадени двигателят, предавателното устройство и целият излишен метал. Трудно й е да размахва камшика през страничния прозорец, но единственото, което би могла да направи, е да счупи предното стъкло и да среже покрива, а тя предпочита да е на сухо, когато вали.

Малко момче седи безмълвно от едната й страна и се взира през стъклото. Родило се е с болестта на gadjo: тялото му е огромно и съразмерно, а главата му много малка и с неправилна форма. На нея й е все едно. Важното е да е силен и глупав, за да се грижи за нея, докато е жива. Купи го само срещу две пилета.

Тя му разправя приказка, макар да знае, че той не разбира почти нито дума.

— … Наричат ни цигани, защото едно време за нас бе добре дошло да си мислят, че сме тръгнали от Египет[12]. Но ние всъщност отникъде не сме тръгнали и наникъде не отиваме. Те забравиха боговете си и се кланяха на своите машини, но накрая машините се нахвърлиха върху им. А ние почитахме старовремските традиции и затова оцеляхме.

Тя завърта кормилото, за да помогне на кончето да си проправи път по натрошения асфалт покрай купчини ръждясали останки от машини и разхвърляни бели човешки кости. В деня, когато Джон Золд бе излекуван, тези хора са си мислели, че отиват нанякъде.

Ф. Пол Уилсън

Createpdo

Денис Никълби държи на думата си и първата пратка на „Три месеца до финансовата независимост“ получавам точно две седмици след като съм се обадил на безплатния телефонен номер, който знам от рекламния клип. Захвърлям придружаващите го каталози и листовки и разкъсвам единия край на картонения плик.

Ето това е. Моето ново начало. Днес е първият ден от останалата част от живота ми, който ще е съвсем различен оттук нататък. Ще бъда организиран, ще си поставям цели и ще чертая планове как да ги постигна — ще имам план за деня.

Никога по-рано не съм живял по план. А тъй като този план не означава вършенето на някаква работа, е направо велико. Никога не съм бил от тези, дето излизат в девет и се прибират в пет. От всичко най-много ценя свободата си. По-приятно ми е да гледам на себе си като на инвеститор. Сега ще бъда планомерен инвеститор. А касетите на Денис Никълби ще ме насочват.

Може би ще ми бъдат полезни и в личния ми живот. В момента съм останал без приятелка. И май изобщо ми е проблем да задържа някоя за по-дълго време. Последната си отиде преди две седмици. Нарече ме мързелив дебелак, който не прави нищо друго, освен да чете и да гледа телевизия.

Не е честно. И не е истина. Вярно, че теглото ми е малко над нормата, но не чак толкова, колкото изглежда. Сума типове между трийсет и четирийсет тежат повече от мен. Работата е там, че на петдесет и осем това се набива на очи. Но пък косата си е на главата ми. Нито съм грозен, нито нещо подобно.

Колкото до това, че прекарвам много време в леглото — съгласен. Но правя проучванията си. Родителите ми оставиха малко парички и постоянно съм нащрек къде е най-изгодно да ги вложа. Имам прилична печалба, живея в чудесна многоетажна сграда в Ню Джърси и от апартамента си нощно време мога да съзерцавам небостъргачите в Манхатън. Имам добър приход от инвестициите, без да ми се налага да излизам от апартамента си. Но това не означава, че не полагам усилия.

Колкото и наред да е всичко, знам, че бих могъл да се справям и по-добре. И именно учебният курс на Никълби ще ми помогне да се изкача на следващото стъпало. Чувствам го. И съм напълно готов.

Ръцете ми треперят, докато измъквам лъскавата видеокасета от опаковката. Срещу мен се ухилва млад, поразително красив мъж с пронизващо сини очи и ослепителни зъби. Денис Никълби. Само на трийсет, а вече мултимилиардер. Всичко, което докосне, се превръща в злато. Но дали не иска да скрие инвестиционните си тайни? За нищо на света. Той е готов да ги сподели с обикновените хорица — такива като мен, с малко капитал и с огромни мечти. Това се казва пич.

Ало, аз не съм мухльо. Гледал съм рекламите на Тони Робинс и разни като него, дето тръгнали от нулата и станали милионери с покупко-продажби на недвижими имоти. Доста време прекарвам вкъщи, така че гледам доста реклами. Повярвайте ми, подобни глупости изобщо не ме впечатляват. Но Денис Никълби… той е друго нещо. Само ме погледна от екрана и знаех, че говори на мен. На мен. И знаех, че това, което предлага, е в състояние да промени целия ми живот. Цената беше соленичка — петстотин доларчета, — но си заслужаваше, ако изпълни дори само една десета от всичко, което обещаваше. При всички положения беше по-добра инвестиция от някои нерентабилни акции по сметката ми.

Измъкнах кредитната си карта, грабнах телефона, набрах неговия номер 800 и дадох поръчката си.

И ето я пред мен. Открехвам капака на кутията и…

— Мамицата му!

Вътре би трябвало да има видеокасета — първи урок. А какво намирам? Аудиокасета. И дори не е нова. Някаква очукана вехтория.

Бесен съм. Иде ми да я тресна с все сила о пода и да я стъпча на прах. Но не го правя. Вдишвам дълбоко три пъти, вземам се в ръце и отивам до телефона. Набирам кротко номера на г-н Никълби, отпечатан на гърба на касетата, и чувам гласчето на някакво нахакано бебче. Разкрещявам се, че съм измамен клиент, че ще се обадя на министъра на правосъдието и че искам да говоря лично със самия Денис Никълби. Тя ме запитва защо съм толкова ядосан и едва започнал да й обяснявам, чувам нейния писък в слушалката:

— Вие ли сте този! О, Господи! Откога чакаме да ни се обадите!

— Чакате ли?

— Да! Самият господин Никълби беше тук преди малко. Толкова е притеснен. Разбрал е, че по някакъв начин в една от пратките на „Три месеца до финансовата независимост“ погрешно е поставена друга касета. Даде ни указания да съобщим на всеки, който ни се обади, че вместо видео е получил аудиокасетата, да не се безпокои. Чисто нова видеокасета на „Три месеца до финансовата независимост“ незабавно ще му бъде връчена на ръка! Какво мислите по този въпрос?

— Аз… аз…

Аз съм сащисан. Този мъж е върхът. Наистина знае как се прави бизнес.

— Мисля, че е невероятно.

— Само ни оставете името и адреса си и веднага ще се погрижим за замяната!

— Казвам се Майкъл Мултън. — Диктувам адреса си.

— О-о! Хакензак. Не е далеч оттук!

— Точно от другата страна на моста „Джордж Вашингтон“.

— В такъв случай чудесно! Ще направим замяната съвсем скоро!

— Добре — казвам аз.

Превзетата й учтивост започва да ми досажда. Бързам да затворя слушалката, когато тя добавя:

— А, щях да забравя. Господин Никълби каза да ви предам да не правите нищо с аудиокасетата. Просто я затворете в кутията, с която сте я получили, и изчакайте да получите другата касета. Предайте я на куриера, който ще ви донесе видеокасетата.

— Чудесно. Добре…

— Моля ви да запомните — затворете аудиокасетата в опаковката и изчакайте. Нали?

— Добре. Разбрах. Всичко хубаво.

Като добро момче затварям кутията и тъкмо да я оставя на масата до вратата, любопитството ме загъделичква и се запитвам какво ли има в касетата. Може да е от личната колекция на Денис Никълби? Джаз или рок „на черно“? Или по-добре някоя лекция, която би ми разкрила една — две инвестиционни тайни, които липсват във видеокасетата?

Сигурен съм, че няма начин да не я чуя, така че защо да отлагам? Мушвам я в касетофона и натискам PLAY.

Нищо. Засилвам звука — някакви смущения, някакво съскане и нищо друго. Пускам на бързо обороти, но пак нищо. Тъкмо да натисна STOP, и чувам писклива безсмислица. Връщам малко и на нормална скорост.

Най-после чувам гласа. Независимо че съм усилил звука, той е съвсем тих. Долепям ухо до колоната. Чийто и да е гласът, той прошепва:

Единствената дума, която трябва да знаеш:

[13]

И толкова. Изнизвам на бързи обороти до края и — нищо. Връщам и отново прослушвам това единствено изречение. Единствената дума, която трябва да знаеш: CREATEPDO.

Става за главоблъсканица. Някой е изтрил мястото, но главите са били зацапани.

Я стига.

Разочарован я пренавивам, изваждам я и я затварям в кутията.

И така, след около час си приготвям сандвич и следя борсовата информация по FNN, когато някой почуква на вратата. Поглеждам през шпионката и замалко да се задавя.

Самият Денис Никълби!

Отварям припряно и той влиза.

— Господин Никълби!

— Тук ли е? — пита той.

Целият е плувнал в пот и едва диша, сякаш вместо да вземе асансьора, се е изкачил до десетия етаж на бегом. Очите му светкавично оглеждат навсякъде и имам чувството, че е разноглед — като хамелеон. Най-после спира поглед върху масичката.

— Ето! Ето я!

Втурва се към кутията, отваря я и измъква касетата.

— Не сте я чули, нали?

Нямам желание да лъжа точно Денис Никълби.

— Трябваше ли да я чуя? Ако се налага, готов съм.

— Не, не — прекъсва ме той. — Не е необходимо.

И ми подава подобна кутия.

— Това е за вас. Ужасно съжалявам за недоразумението.

— Да-а — засмивам се аз. — Някакво недоразумение. Как ли е могло да се случи?

— Някой си прави шеги — казва той и за момент очите му придобиват хладен израз. — Слава Богу, няма пострадали.

— Бихте ли седнали? Тъкмо приготвях обяда…

— Благодаря. С удоволствие бих останал, но имам ангажимент. Може би някой друг път — и ми протяга ръка. — Още веднъж съжалявам за бъркотията. Приятни занимания.

След това излиза през вратата и изчезва. Стоя изправен и гледам вторачено мястото, където бе застанал. Самият Денис Никълби дойде да смени касетата. Лично. Уау! Идва ми на ум да видя какво има в новата кутия.

Отварям я. И ето. Видеокасетата „Три месеца до финансовата независимост“. Най-после.

Но каква беше тази история с аудиокасетата? Изглеждаше ужасно обезпокоен. Защо ли? Нямаше никакъв запис освен онова единствено изречение: Единствената дума, която трябва да знаеш: CREATEPDO. Какво означава всичко това?

Бих искал да проверя в речника, но как би могла да се пише дума, която се произнася по толкова странен начин. А нямам и речник. Може по-късно да проверя в кварталната библиотека — след като открия къде се намира. Но първо трябва да прехвърля малко пари по текущата си сметка, за да покрия таксата от петстотин долара за „Никълби“ ООД, която ще изскочи в ежемесечния отчет.

Обаждам се на Гери, моя борсов посредник, да продаде няколко акции. От известно време имам дял в „Касъл петрол“ — без никакъв ефект. Тъкмо сега е моментът да се отърва от тях. Казвам му да продаде всичките двеста акции. Сещам се, че е интелигентно момче. Дори е завършил колеж.

— Хей, Гери, чувал ли си някога за CREATEPDO?

— Не си спомням, но ако съществува, ще го открия. Интересува ли те?

— Да — отговарям. — Много ме интересува.

— Имаш го.

Но го нямам. Е, имам нещо, но чак след два дни и не е това, което очаквам.

Междувременно се занимавам с видеокасетата на Денис Никълби. Трябва да призная, че съм разочарован. Нищо, което да не съм чувал вече. Странно… след рекламата му бях сигурен, че се нуждая точно от това.

Отварям плик със съобщение от борсата. Вътре е очакваното потвърждение за продажбата на двеста акции от „Касъл петрол“ за 10,25, но намирам също и потвърждение за покупка на двеста акции от нещо, което се нарича „Тай корд“ ООД.

Какво, за Бога, е пък това „Тай корд“? Гери е взел парите от „Касъл петрол“ и ги е вложил в нещо, за което дори не съм чувал! Смаян съм. Никога не е постъпвал така. Трябва да е някаква грешка. Обаждам му се.

— Хей, баровец — чувам гласа му, — кой ти е източникът?

— Какви ги дрънкаш?

— „Тай корд“ тази сутрин се качи на пет. Този път нацели точно десятката.

— На пет? — преглъщам аз. Бях готов да му откъсна главата, а научавам, че за два дни съм направил девет хиляди големи. — Гери… защо ме вкара в „Тай корд“?

— Защо ли? Защото ме накара. Каза ми, че много те интересуват. Никога не ги бях ги чувал, но ги открих и купих. — Той наистина е смутен. — Нали точно затова ми се обади онзи ден? Да продам „Касъл“ и да купя от „Тай“? Както и да е, ударът ти е главозамайващ.

— Разбрах, Гери, и никой не е по-доволен от мен, но…

— Оставаш ли там?

— Искам да изясня нещо. Вчера те попитах дали си чувал за CREATEPDO.

— Няма начин, приятелче. Познавам „Паркър Джен“. НАС-ДАК — първокласна техника, спекулативен капитал. Ти каза „Тай корд“.

Почвам да се дразня.

— CREATEPDO, Гери. CREATEPDO.

— Чувам те, Майк. „Паркър Джен“, „Паркър Джен“. Наред ли си?

И аз не съм сигурен. Изведнъж по гърба ме полазват мравки. Аз казвам едно нещо — единствената дума, която трябва да знаеш, — а Гери чува съвсем друго.

— Майк? Там ли си?

— Да. Все още.

Мозъкът ми ще се пръсне. Какво става, за Бога?

— Какво искаш да направя? Да продам „Тай“ и да купя от „Паркър Джен“ ли? Така ли?

Вземам светкавично решение. Става нещо невероятно и трябва да го проверя. В края на краищата това са намерени пари.

— Да. Сложи всичко в „Паркър Джен“.

— Дадено. Днес вървят на три и една осма. Ще грабна три хиляди.

— Чудесно.

Оставям слушалката и тръгвам да се разхождам из апартамента. В главата ми се мъти налудничава идея…

… единствената дума, която трябва да знаеш: CREATEPDO. Ами ако…?

Не-е. Прекалено е налудничаво. Но ако е вярно, има начин да се провери.

Знам кой е начинът. Надбягванията. Днес има в Медоуландс. Ще инвестирам няколко часа и ще проверя. Ако побързам, ще успея за първата гонка.

Знам, че е абсолютна лудост, но трябва да разбера…

Едва успявам. Хвърлям се към десетдоларовото гише и казвам:

— CREATEPDO за първата.

Касиерът дори не вдига поглед. Взема банкнотата, натиска няколко клавиша и ми подава билета. Грабвам го и поглеждам: заложил съм на някаква кранта на име Вчера-си-отиде.

Не си правя труда да се качвам на трибуната. Заставам под един монитор. Залозите за Вчера-си-отиде са три към едно. Конете са на стартовата линия.

Тръгват!

Наблюдавам бягането с още две момчета, облечени в поло и полиестерни панталони. Не се изненадвам кой знае колко, когато Вчера-си-отиде пресича финиша пръв. Десетте ми доларчета стават трийсет, но отново ме полазват мравките по гърба.

Става все по-умопомрачително.

С помощта на Дейли Дабъл и Трифекта, когато си тръгвам, първоначалните десет доларчета са станали шест хиляди и двеста. Можех да направя и повече, но почвам да се изнервям. Не искам да привличам вниманието върху себе си.

Едва се възпирам да не натисна педала на газта до дупка. Направо ще се побъркам. Сякаш съм взел наркотик. Чувствам се цар на света. Трябва да продължа нататък. Но как? Накъде?

Прочитам върху едно рекламно пано:

„ПЕТ ПЪТИ ПО-ВИСОКИ ПЕЧАЛБИ!“

В „Цезар“, град Атлантик. Въпросът ми получава отговор.

Избирам „Цезар“ заради паното. Не са падам особено по поличби, но започвам да ставам суеверен. Аз съм на върха.

Опитвам се да си представя докъде би могла да ме докара странната дума. Единствената дума, която трябва да знаеш…

Всичко, което ти е необходимо, за да спечелиш. Сигурно е това: думата те прави печеливш. Достатъчно е да се доверя на късмета си — няма значение дали става дума за коне или акции — и победата ми е гарантирана.

Сигурно това е обяснението за преуспяването на Денис Никълби. Той знае думата. Затова изгаряше от нетърпение да си я вземе обратно — не иска да я знае никой друг. Да си я запази само за себе си.

Копеле.

След това се замислям и решавам, че не е копеле. Ако запитам себе си дали бих казал думата на някой друг, отговорът ще е категорично „не“. Имам чувството, че съм станал член на изключително недостъпен клуб. Само дето останалите му членове не подозират това.

Имам усещането, че вече не съм зависим от капризите на съдбата.

Супер.

* * *

Ескалаторът ме оставя на етажа на казиното в „Цезар“. Докато приближавах паркинга, се чудех с какво да започна — двайсет и едно, покер, рулетка или зарове — какво? Но щом съзирам пред себе си казиното, вече знам. Ярък надпис гласи:

ПЪЛЗЯЩ ДЖАКПОТ! 802 672 ДОЛАРА!!!

Сумата постоянно расте, тъй като играчите продължават да тъпчат с монети шайката едноръки бандити.

Промъквам се през навалицата, пушека и шума. Спирам до обменна количка и подавам петдоларова банкнота на облечената в миниполичка блондинка.

— Макар че ще спечеля още с първия — казвам аз.

— Естествено — отвръща тя, но съм сигурен, че не ми вярва.

Ще повярва. Поемам жетоните и й казвам:

— Сега ще се убедите.

Търся свободен игрален апарат. Няма да е лесно. Играчите са на по над сто години и биха се отказали по-скоро от някой от внуците си, отколкото от мястото си. Най-после съзирам една синекоса гърбава бабичка да свършва парите и да се оттегля от апарата. Спускам се и пъхам жетон в процепа, но виждам, че приема най-много три. Което означава, че ако искам да спечеля цялата сума, трябва да пъхна още два. Правя го. Хващам лоста… и се замислям. Цялото внимание ще бъде насочено към мен. Необходимо ли е? Малко съм си саможив. Поглеждам към сумата, която се е вдигнала още над 800 000 долара, и знам, че я искам.

Майната й на публичността.

Прошепвам:

И дръпвам лоста.

Затварям очи, докато колелцата се въртят. Започват да спират: първо прозорче — чук! Второ прозорче — чук! Трето прозорче — чук! Издрънчава звънец! В улея започват да се сипят жетони! Успех!

Внезапно звънецът и жетоните спират. Отварям очи. Никаква тълпа от завистници и никакви святкащи фотокамери няма наоколо. Никой дори не ме поглежда. Свеждам очи към улея. Шест долара. Поглеждам към прозорчетата. Две черешки и един портокал. „Плаща 6.“

Не мога да повярвам. Къде ми е 800 000-доларовият джакпот? Този път мравките ме полазват в стомаха. Какво е станало? Свърши ли всичко? Не действа ли вече?

Грабвам три жетона от улея и ги натиквам вътре.

— CREATEPDO — изричам по-високо и дръпвам ръчката.

Чук! Чук! Чук!

Този път нищо. Нищо!

Почвам да се плаша. Много бързо се изчерпа. Още три жетона.

— CREATEPDO — почти извиквам аз и дръпвам проклетата ръчка. Чук! Чук! Чук!

Нищо!

— Майната ти! Какво ти става! — удрям аз с юмрук по апарата.

— Спокойно, приятел — обажда се старчето до мен. — Не помага. По-добре си отдъхни.

Оттеглям се, без да го погледна. Съсипан съм. Ами ако съм имал на разположение само няколко дни и времето ми е изтекло? Да съм я изтощил на пистата, когато бих могъл да направя няколко удара на борсата. Пушекът, навалицата, постоянното бърборене и шумът от апаратите направо ме влудяват. Трябва да се махна. Почти се затичвам и изведнъж ме осенява.

Думата… може би действа само върху хора? Апаратите нямат уши…

Я по-спокойно. Хубаво. Да разсъдим логично. Как най-добре да бъде пробвана думата в едно казино?

Карти? Не-е. Твърде много възможни комбинации и твърде много играчи, които биха могли да размътят водата.

Зарове? И там вариантите да загубиш или да спечелиш са прекалено много.

Коя игра е с най-високи залози и с категоричен победител?

Оглеждам се, преценявам… и накрая я виждам.

Рулетката.

Но как бих могъл да използвам думата до покритата със сукно маса?

Търся свободно място. Виждам едно между мъж на средна възраст, който ми заприличва на очен лекар, и плаха, около трийсетгодишна червенокоса дама, която напомня негова клиентка. Внезапно ми хрумва как да постъпя.

Издърпвам една стодоларова банкнота от пачката от надбягванията и я стискам между палеца и показалеца. След това изкривявам ръце като болен от детски паралич. Сядам до червенокосата и я запитвам:

— Ще бъдете ли добра да залагате за мен?

Тя ме поглежда през лупите си, след което вижда изкривените ми ръце. Очите й скачат на лицето ми.

— Разбира се. Никакъв проблем — усмихва ми се топло тя.

— Деля печалбите с вас. Ако спечеля.

— Не се притеснявайте. Наистина няма проблеми. Разигравам етюд, колко ми е трудно да поставя банкнотата върху масата и я избутвам върху сукното.

— По десет, моля.

Плъзват пред мен купчинка от десет чипа.

— Залагайте — казва крупието.

— Поставете един на CREATEPDO, ако обичате — обръщам се към червенокосата и спирам да дишам.

Озъртам се наоколо си, но никой не е озадачен от изреченото от мен. Червенокосата взема чип от върха на купчинката и го поставя на 33.

Целият плуввам в пот. Пикочният ми мехур ще се пръсне. Трябва да стане. Трябва да разбера дали думата все още има сила. Искам, но не смея да си затворя очите. Трябва да видя всичко.

Топчето се върти срещу колелото, губи скорост, плъзва се към центъра, подскача насам-натам и тупва в един от жлебовете.

— Трийсет и три — отпява крупието.

Червенокосата пищи и пляска с ръце.

— Вие спечелихте! Още с първото залагане!

Вир-вода съм. Прилошава ми. Изричам дрезгаво:

— Вие сте моят късмет. Не мърдайте оттук.

Все пак би могло и да е късмет. Някакво съдбовно съвпадение. Казвам на червенокосата да постави всичко на CREATEPDO. Тя ме поглежда изумено.

— Всичко? Сигурен ли сте?

— Напълно.

Тя избутва купчинката върху 17. Завъртане.

— Седемнайсет — обявява крупието.

Сега вече мога да затворя очи. Успях. Думата притежава силата и аз притежавам думата. Единствената дума, която трябва да знаеш. Иска ми се да забия юмрук във въздуха и да изкрещя: „ДА!“, но се въздържам. Нали съм инвалид в края на краищата.

— О, Божичко! — шепти червенокосата. — Това е… това е!…

— Доста пари — казвам аз. — И половината са ваши.

Сините й очи сякаш ще пробият лупите.

— Какво? О, не! В никакъв случай!

— А аз в никакъв случай не бих спечелил без вашата помощ. Когато казах, че делим наполовина, това не бяха само думи.

Тя закрива уста с ръка. Прошепва едва чуто:

— О, благодаря ви. Не можете да си представите…

— Залагайте — казва крупието.

Трябва да укротя топката. Печалбите ми далеч надхвърлят лимита на масата. Забелязвам, че се е появил шефът на залата и е застанал до крупието. Не отделя поглед от мен и от огромната купчина чипове, струпани пред мен. Да спечелиш два последователни пъти на число! — и това се случва при рулетката, но не особено често.

— Поставете петстотин на шестнайсет — казвам на червенокосата.

Прави го, но излиза двайсет и две. Следващия път поръчвам петстотин на девет. Излиза дванайсет. Шефът на залата се оттегля.

— Не се притеснявайте — потупва ме окуражително по рамото червенокосата. — Все още сте много напред.

— Притеснен ли ви изглеждам? — питам я аз.

Казвам й да постави нови петстотин на CREATEPDO. Тя избутва чиповете на 19.

— Деветнайсет — виква крупието след минута.

Червенокосата отново изписква. Облягам се назад, докато крупието трупа пред мен печалбите ми.

Няма нужда да продължавам. Вече ми е ясно, че действа. Хрумва ми, че всъщност аз към Крайният победител. Ако искам, мога да разоря банката в „Цезар“. Мога да залагам лимита на число след число и да събирам през две — три минути печалба трийсет и пет към едно. Ще се натрупа тълпа. Игралният дом ще трябва да продължи да работи — фирмената чест ще ги принуди да продължат да плащат. Бих могъл да притежавам това място, дявол го взел!

Но Крайният победител не постъпва така.

Noblesse oblige.

Какво иска Крайният победител от едно казино? Все по-големи печалби.

Печалби… нищо не може да се сравни с тях. Това е екстазът, който протича по вените ми като електрически ток. Сексът не представлява нищо в сравнение с това усещане. Сякаш съм безтегловен, мога да се отлепя от стола и да полетя из залата.

Ставам.

— Къде отивате? — пита ме червенокосата, вперила в мен уголемените си от очилата очи.

— Вкъщи. Благодаря за помощта.

Обръщам се и търся с поглед вратата.

— Но вашите чипове…

Преценявам, че на масата има трийсетина хилядарки.

— Задръжте ги — казвам и аз.

За какво са му на Крайния победител чипове?

Следващия ден си седя в апартамента и чета сутрешния вестник. „Паркър Джен“ е скочил от две цяло и осемнайсет на пет и половина. Шейсет и един процента печалба за една нощ.

След една безсънна такава съм взел решение, че борсата е най-добрият начин да използвам думата. Мога да правя милионите си и най-много някой само да повдигне вежди. Никой освен данъчните служби не би обърнал внимание, но аз ще си плащам данъците до последното пени, и то с удоволствие.

Кой го е грижа за данъци, когато би могъл да разполага с повече пари, отколкото е в състояние да изхарчи в продължение на десет живота? Ще ми вземат половината и ще ме оставят да свързвам двата края с толкова, колкото да ми стигнат за пет живота. Ще се справя някак си.

Силно почукване по вратата. Кой, по дяволите…? Поглеждам през шпионката.

Денис Никълби! Толкова съм изненадан, че отварям вратата, без да помисля.

— Господин Никъл…

Копелето му с копеле ме тресва с юмрук в корема. Докато се превивам на две, той ме бута на земята и тръшва вратата зад себе си.

— Какви ги вършиш, шибано копеле? — изкрещява. — Ти ме излъга! Каза ми, че не си чул касетата! Мръсно копеле! Ако ми беше казал, можех да те предупредя. Сега копелетата са ни взели на мушка и направо сме издухани!

Продължавам да лежа на пода и да пъшкам. Успя да ме натика в ъгъла. Едва прошепвам:

— За какво става дума?

Лицето му се изпълва с кръв и той вдига крак.

— Ако продължаваш да се правиш на идиот, ще ти избия всичките зъби!

Вдигам ръка.

— Добре. Добре. — Преглъщам обратно някаква слуз. — Чух думата. Използвах я няколко пъти. Как разбра?

— Имам приятели в Ордена.

— Орден ли?

— Няма значение. Важното е, че не си упълномощен да я използваш. И ако не престанеш, ще ни пречукат и двамата.

След като успя да ми изкара въздуха, вече съм в ръцете му.

— Да ни пречукат ли?

— Да. Да ни пречукат. И изобщо нямаше да ми мигне окото, ако ставаше дума само за теб. Но ще потърсят и мен, задето съм ти дал възможност.

Успявам да допълзя до едно кресло и се свивам в него.

— Всичко това са празни приказки, нали?

— Бих искал. Чуй ме внимателно. Ще ти изнеса кратка лекция по история, за да разбереш в какво си се забъркал. Орденът е основан отдавна — много отдавна. Имат огромна мощ и своя програма. Понякога предоставят възможност на отделни лица да ползват част от тази енергия.

— На кого?

— Откъде да знам. Аз не съм техен член и не съм посветен в тайните им. Но вероятно някои от най-великите исторически личности — Александър Велики, Константин, някои от папите, онези типове от Ренесанса — всички те положително са получили известна подкрепа от Ордена. Мисля, че и Хитлер е между тях. Само това може да обясни как е успял да побърка цяла нация.

— О! — казвам аз. Сигурно се чувствам по-добре, щом ставам саркастичен. — Някакъв орден от зловещи монаси, които управляват целия свят. Направо настръхвам.

Той се втренчва в мен и леко поклаща глава.

— Ти си истинско говедо, Мултън. Първо, никога не съм казвал, че са монаси. Това, че са орден, не означава, че дебнат иззад ъглите в раса с качулки. А и не управляват света, а само подкрепят сили, движения или отделни индивиди, които биха спомогнали за осъществяването на тяхната програма… Колкото до категориите добро и зло… не знам дали те изобщо са приложими за тези приятелчета, защото не знам какви са намеренията им. Ще ти дам един пример. Бас ловя, че навремето са подпомогнали гангстерските барони, но не за да превърнат шепа алчни копелета в богаташи, а защото целта на Ордена е била да ускори индустриализацията на Америка. Схващаш ли мисълта ми?

— И се появиха, значи, за да предоставят именно на теб магическата дума. И за какво? Да те направят следващия Рокфелер ли?

Той се замисля и ме поглежда тревожно.

— Не знам. Изобщо нямам представа защо избраха точно мен, нито пък какво би трябвало да осъществя с Отговора. Дадоха ми касетата, казаха ми да запомня Отговора и да я унищожа. Казаха ми да го използвам, както намеря за добре, и това беше всичко. Никакви условия. Никакви цели. Никакви други указания, освен да унищожа касетата.

— Което ти така и не направи.

— Което не направих — въздъхва той.

— А мен наричаш говедо?

Изразът му се променя.

— Всичко щеше да е наред, ако жена ми, с която в този момент се развеждах, не бе претършувала сейфа ми и не бе решила да си направи някои мръсни шегички с помощта на нещата, които бе намерила в него.

— Мислиш, че е прослушала касетата ли?

— Може би — вдига рамене той. — Изгорих касетата, така че вече не би могла да го стори. Ако е чула Отговора, явно не го е използвала или пък не е осъзнала силата му. Ти си или прекалено интелигентен, или голям късметлия, щом си се възползвал.

Предпочитам да бъда класиран в първата категория.

— Не беше особено трудно. А защо го наричаш Отговора?

— Ти как го наричаш?

— „Думата“. Ако трябва да бъда по-точен, бих го нарекъл „Печелившата дума“.

Поглежда ме презрително.

— Мислиш, че помага само за да печелиш повече ли? Пълен идиот. Това е Отговорът — най-добрият от всички възможни отговори. Слушащият чува най-подходящия, най-изгодния, най-цялостния отговор. А това е огромна сила, Майкъл Мултън. Твърде огромна за хора като теб.

— Една минутка. Разбирам как е станало с борсовия ми агент, но когато залагах на конете или на рулетката, аз не отговарях на никакви въпроси. Просто казвах на другите.

Сарказмът му се задълбочава.

— Коне… рулетка… — Той поклаща глава отвратен. — Все едно да тръгнеш да си купуваш мляко с мазерати. Добре, ще ти го обясня бавно, за да загрееш най-после: Отговорът действа при всякакви въпроси, включително и косвени. А какъв е косвеният въпрос, когато заставаш пред гишето или сядаш на сукнената маса? Той е: „Колко искате да заложите и на какво?“ И когато казваш: „Десет долара на Фони Балони“, всъщност отговаряш именно на този въпрос.

— Да, прав си.

Приближава се и надвисва отгоре ми.

— Надявам се, че си поигра достатъчно. Можеш да задържиш всички пари, няма значение колко са, но стига толкова.

— Чакай, чакай. Ако си мислиш, че ще се откажа от такава златна мина, имаш много здраве.

— Подозирах, че ще изтърсиш нещо такова.

Бръква в джоба на сакото си и вади пистолет. Не знам и не ме интересува каква марка е. Знам само, че заглушителят му е прицелен право в мутрата ми.

— Хей! Чакай!

— Сбогом, Майкъл Мултън. Надявах се да се разберем с теб, но ти явно си прекалено голямо говедо. Не ми оставяш никакъв избор.

Виждам, че пистолетът трепери в ръката му, чувам как трепери и гласът му, а той продължава да ми приказва, без да смее да натисне спусъка, и ми е ясно, че всичко това му е съвсем непривично и е уплашен почти колкото мен.

Затова се размърдвам. Скачам, грабвам цевта и я вдигам, извивайки ръката му с всичка сила. Никълби изскимтява, а пистолетът гръмва! Краката му се блъсват о ръба на масичката и двамата рухваме на пода. Стоварвам един в корема му и му изкарвам въздуха. Пистолетът е в ръката ми.

Изправям се и сега аз го държа на мушка. Той се разцивря.

— Майната му! — вие той. — Майната му на всичко! Хайде стреляй. И без това съм мъртвец, ако продължаваш да използваш Отговора. И ти също.

Това ме кара да се замисля. Май не ме лъже. Но и май не е на себе си.

— Виж какво — казвам аз, — защо да треперим от този Орден? Ние разполагаме с думата — с Отговора. Достатъчно е да ги заплашим, че ще я обявим на целия свят. Ще им кажем, че ще я запишем на милиони касети — на всяка от видеокасетите, които разпространяваш. Ей! Ще купим ефирно време и ще я излъчим по сателита. Една тяхна погрешна стъпка и целият проклет свят ще знае Отговора. Как ще се отрази това на програмата им?

Той ме поглежда безизразно.

— Не можеш да я запишеш. Не можеш да я кажеш на никого. Не можеш и да я напишеш.

— Глупости.

Това може да е номер, затова продължавам да държа пистолета насочен към него и грабвам писалка и бележник. Написвам думата. Не мога да повярвам на очите си. Вместо Отговора съм изписал някаква безсмислица: CREATEPDO.

— Какво е това, по дяволите?

Опитвам още веднъж — този път с печатни букви. Пак същото — CREATEPDO.

Никълби най-после се надига, но не приближава.

— Повярвай — казва поуспокоен той, — опитал съм какво ли не. Правил съм запис на най-съвършеното звукозаписно устройство в света — все тая безсмислица се получава.

— В такъв случай ще го кажа на всички свои познати!

— И какво предполагаш, че ще чуят? Ако съзнанието им е заето с някакъв проблем, ще чуят най-добрия възможен отговор. Ако не, ще чуят някаква безсмислица. Но и в двата случая няма да чуят самия Отговор.

— Тогава тия от Ордена как са го записали на касетата?

Повдига рамене.

— Не знам. Имат си средства за всяко нещо — например да узнаят, че някой неупълномощен използва Отговора. Нищо чудно да знаят точно кога го използва някой. Именно затова трябва да престанеш.

Не отговарям. Поглеждам отново безсмислицата, която съм написал пряко волята си. Тук се крие нещо голямо. Много голямо.

— Мисля, че все още не е късно — продължава той. — Моят човек в Ордена ми каза, че ако те накарам да млъкнеш — не да те убия, а просто да престанеш да използваш Отговора, — тогава ще си затраят. Но ако продължиш… и с двама ни е свършено.

Започвам да му вярвам.

В гласа му прозвучава умолителна нотка:

— Ще ти помагам. Поискаш ли пари, ще ти дам пари. Колкото искаш. Поискаш ли да играеш на борсата, само се обади и ще ти съобщя къде е най-добре да инвестираш. Поискаш ли да залагаш на коне, ще дойда с теб. Ако искаш да си богат, ще ти давам по милион — два, три, пет милиона — годишно. Каквато сума поискаш. Но не използвай Отговора сам!

Замислям се. Всички пари, които мога да изхарча… Това, което не ми харесва, е, че ще съм зависим, под наблюдение.

И все пак: всички пари, които мога да изхарча…

— Добре — казвам. — Няма да използвам думата и все ще измислим нещо.

Никълби залита към дивана като пиян и се стоварва върху него. Имам чувството, че отново ще се разциври.

— Благодаря ти! Наистина ти благодаря. Спасяваш живота и на двама ни.

— Всичко е наред.

Така. Ще остана жив и ще бъда богат. Как да не полудееш от радост?

Следващите няколко седмици всичко върви великолепно. Разбира се, не го мъкна нито на надбягванията, нито в Атлантик. Когато го питам за борсова информация, винаги ми дава печеливш отговор. Печалбите ми скачат до небето. Гери си мисли, че съм гений. Скоро ще бъда финансово независим, нечувано богат… всичко, за което съм мечтал.

Но нещо не е наред. Не е същото, както когато използвах сам Отговора.

Истината е, че се чувствам като някоя метреса на Денис Никълби.

Ободрявам се, като си повтарям, че винаги мога да престана.

И наистина преставам. Ролята на меланхоличния милионер ми допада напълно…

Докато един ден чувам по радиото, че джакпотът за следващия тираж на шестцифреното лото е трийсет милиона долара.

Трийсет милиона долара — с изплащане по милион и половина годишно през следващите двайсет години. Това ще свърши работа. Ако спечеля, нямам повече нужда от Никълби. Отново ще разчитам само на себе си.

Единственият проблем е, че ще се наложи да използвам Отговора.

Знам, че мога да попитам Никълби за печелившите числа, но не става така. Необходимо ми е сам да го направя. Да изпитам същото онова вълнение, когато произнасям Отговора. Така джакпотът ще бъде моя печалба, а не негова.

Само веднъж… Ще използвам Отговора само този път, след което ще го изтрия от паметта си и никога вече няма дори да се сетя за него.

Намирам забутана сладкарничка в покрайнините на града. Зад щанда стои пъпчив младеж. Откъде ще разберат онези от Ордена, че съм използвал още веднъж Отговора в това забравено от Бога кътче?

Подавам му един долар.

— За лотарията, моля.

— Искате ли готова комбинация?

Не, няма да стане с произволни числа. Искам печелившите числа.

— Не. Сега ще ти ги кажа: CREATEPDO.

Не можете да си представите какво чувство изпитва човек, когато произнася тази дума… сякаш пришпорваш собствената си съдба.

Момчето натиска един клавиш и отново ме поглежда.

— Следващото?

— Какво следващо?

— Трябва да посочите шест числа. Дотук е само едно.

Стомахът ми се свива. По дяволите. Мислех, че в един Отговор ще се съдържат и шестте. Нещо ми нашепва да захвърля всичко и да побягна, но се заинатявам. Вече съм го използвал веднъж, така че мога да продължа до края.

Изричам CREATEPDO още пет пъти. Той ми подава бледорозовия фиш. Печелившите числа са 3, 4, 7, 17, 28, 30. Когато малките номерирани пингпонгови топки изскочат от сферата в понеделник вечерта, няма да съм зависим от Денис Никълби.

На връщане към колата едва не подскачам от възбуда. Очаква ме… велико време.

По пътя спирам да обядвам. Когато се прибирам, пускам телефонния секретар и чувам гласа на Никълби. Направо е истеричен:

„Тъпо копеле! Идиот! Не ти ли бяха достатъчни толкова пари, колкото не би могъл да похарчиш цял живот! Защо беше нужно отново да използваш Отговора! Да се продъниш в ада дано, Мултън! Вече идват за мен! След това ще дойдат и за теб! Целуни се отзад за сбогом, нещастнико!“

Не се колебая нито секунда. Дори дрехи не си вземам. Изтичвам през вратата, слизам с асансьора в гаража и се измъквам. Почвам да обикалям в кръг, без да знам къде да отида. Знам само, че изобщо не бива да спирам.

Честно казано, преследващият ме страх ме кара да се чувствам глупак. Цялата тази идиотска история за някакъв Орден и неминуема смърт е толкова нелепа… но пък същото е валидно и за тази дума, която дава точния отговор на всеки въпрос. А и истински обезумелият Денис Никълби знаеше, че съм използвал Отговора.

Вземам решение и се насочвам към центъра. Искам да бъда някъде, където има много хора. Промъквам се през съботното задръстване в тунела „Линкълн“ и се обаждам от телефона в колата. Трябва да отседна някъде. Не искам да е някой треторазреден хотел. Искам нещо с просторни светли фоайета и солидна охрана. В „Плаза“ имат място. Апартамент. Велико. Ще го взема.

Оставям колата на портиера, регистрирам се светкавично и само след минутки съм в двустайния апартамент със спуснати завеси и заключена врата със закачена верига.

Най-после си поемам дъх. Но не за дълго. Поръчвам си вечеря в стаята, но не мога да ям. Лягам си, но не мога да заспя. Не откъсвам поглед от телевизора. Очите ми почват да смъдят и докато за стотен път слушам примижал новините за Босна и Херцеговина, говорителят прекъсва за извънредно съобщение: милионерът, финансовото чудо Денис Никълби е мъртъв. Явно самоубийство; скочил от апартамента си на Пето авеню рано тази вечер. Започнато е щателно разследване. Допълнителните разкрития ще бъдат съобщавани своевременно.

Повдига ми се. Изтичвам в банята и се опитвам да повърна, но от стомаха ми не излиза нищо.

Приключиха с него! Точно както ми беше казал! Той вече е мъртъв и — о, Божичко! — аз съм следващият! Какво да направя?

Първо трябва да се успокоя. Да помисля. Правя го. Заставям се да седна. Контролирам дишането си. Анализирам ситуацията. Какви са предимствата ми? Имам много пари, портфейл, пълен с кредитни карти, и мога непрекъснато да сменям местопребиваването си. Да се превърна в беглец.

Разполагам с още нещо: с Отговора.

Скачам и започвам да крача възбудено. Отговорът! Мога да използвам самия Отговор за своя защита. Да! Ако трябва да се завра под земята, той ще ми посочи най-безопасното място.

Внезапно се въодушевявам. Очевидно намерих изход.

Навличам си дрехите и се втурвам надолу. Те вероятно познават колата ми, затова скачам в първото такси, което ми се изпречва.

— Закъде? — пита шофьорът със силен акцент. На задната седалка мирише така, сякаш някой току-що е повърнал обяда си. Поглеждам картата му за самоличност и прочитам някакво непроизносимо име.

— CREATEPDO — отговарям аз.

Той кимва, включва двигателя и потегляме.

Но къде отиваме всъщност? Чувствам се идиотски, защото трябва да го попитам. След няколко завоя разбирам, че очевидно се движим към източните квартали.

— Къде отиваме?

— „Ла Гуардия“. — Шофьорът ме поглежда свирепо през прозрачната преграда. — Нали това ми казахте?

— Да, да. Исках да видя дали правилно сте ме разбрали. „Ла Гуардия“…

Тази вечер излитам оттук. Обзема ме ново усещане: надежда. Но въпреки надеждата е доста особено да препускаш с висока скорост в неизвестна посока.

Влизаме в „Ла Гуардия“ от Голямата централна магистрала и шофьорът ме запитва:

— Коя линия?

— CREATEPDO — отговарям.

Той кимва и спира пред континенталните линии. Плащам му и забързвам към билетните гишета. Казвам на хубавичкото чернокожо девойче, че искам първа класа за следващия полет.

— Закъде, сър?

Уместен въпрос.

— CREATEPDO — отговарям аз.

Пръстите й играят по клавишите минута — две и накрая компютърът изплюва билета. Тя ми казва цената. Умирам от любопитство да разбера накъде ще отлетя, но е идиотско да я попитам. Подавам й моята „Америкън експрес“. Тя я обработва, подписвам, след което ми подава билета.

Шайен, Уайоминг. Не е дори в първата ми двайсетица, но щом Отговорът казва, че това е най-доброто за мен, отивам там. За съжаление полетът е чак след три часа.

Полетът е приятен, но изпитото на „Ла Гуардия“ и чашите мерло в самолета са ми в повече. Мотая се из почти безлюдната чакалня и се чудя какво да правя. И като си представя къде се намирам — Уайоминг, за Бога. Накъде да тръгна оттук?

Много просто: Отговорът.

Излизам на паркинга за такситата. Лъхва ме свеж въздух. Едно такси спира до тротоара. Хващам го.

— Закъде, сър?

Този поне е американец. Страхотно.

— CREATEPDO — отговарям.

— Готово — каза той.

Опитвам се да се съсредоточа върху пътя, но не съм особено любопитен. Всичко е наред. Отговорът знае къде да ме откара. Имам му доверие. Затварям очи и си почивам, докато усещам, че таксито спира.

Изправям се и се оглеждам. Някакъв складов район.

— Тук ли е? — питам аз.

— Казахте улица „Бароу“ 2316 — отвръща шофьорът. — Това е. — И ми посочва една сива врата от другата страна на улицата.

Плащам и излизам. Улица „Бароу“ 2316. Никога не съм я чувал. Наоколо няма жива душа, но какво друго бих могъл да очаквам от такова място в неделя сутрин?

Все пак почвам да се притеснявам. По дяволите, краката ми се треперят. Но не мога да вися на улицата цял ден. Досега Отговорът не ме е разочаровал. Трябва да му се доверя.

Поемам дълбоко въздух, приближавам до вратата и почуквам. Чакам. Никакъв отговор. Почуквам отново, този път по-силно. Най-после вратата се открехва на няколко сантиметра. Нечие око наднича през процепа.

— Да? — чувам плътен мъжки глас.

Не знам какво да отговоря. Досещам се, че това е косвен въпрос, и казвам:

— CREATEPDO.

Вратата се отваря малко по-широко.

— Как се казвате?

— Майкъл Мултън.

Вратата зейва и човекът зад нея се изправя в цял ръст. Облечен е в сив костюм на тънки райета, бяла риза и раирана вратовръзка. И е едър — ужасно едър.

— Господин Мултън! — избоботва той. — Очаквахме ви!

Огромната му ръка ме сграбчва за реверите и ме дръпва вътре. Преди да успея да извикам, вратата се тръшва зад гърба ми и ме повличат по мрачен коридор. Опитвам да се съпротивлявам, но зад мен се появява още един и стисва ръката ми. Вдигат ме във въздуха като чучело. Започвам да пищя.

— Няма нужда, господин Мултън — казва първият. — Никой няма да ви чуе.

Довличат ме в някакво огромно хале. Шумът от моите влачещи се по пода крака отеква в стените и в сводестия таван. Другият мъж също е облечен в сив костюм и е също толкова едър.

— Какво става, за Бога? — успявам да попитам най-после.

Не казват нищо. В помещението няма друго освен един стол и паянтова масичка, на която е поставен куфар. Тръсват ме на стола. Единият ме задържа да седя, докато другият отваря куфара. Изважда дебело въже и ме завързва за стола.

Зъбите ми започват да тракат. Искам да кажа нещо, но от устата ми не излиза звук. Искам да извикам, но съм прекалено уплашен.

Най-накрая ме омотават като мумия и излизат, оставят ме сам. Но съвсем за кратко. Новодошлият също е облечен в костюм, но е по-дребен и по-възрастен, слепоочията му са посивели, има загар и светлосини очи. Спира на няколко крачки от стола и се втренчва в мен. Прилича на правителствен чиновник или на телевизионен говорител.

— Господин Мултън — казва тихо той и бавно и печално поклаща глава. — Глупавият и алчен господин Мултън.

Успявам да проговоря. Гласът ми е пресипнал, сякаш цяла нощ съм крещял.

— Цялата работа е заради Отговора, нали?

— Естествено.

— Вижте, искам да обясня…

— Няма нужда от обяснения.

— Забравих, това е всичко. Забравих и го използвах. Повече няма да се случи.

— Да, знам — кимва той.

Фаталната интонация, с която произнася фразите, ще накара сърцето ми да се пръсне.

— Умолявам ви…

— Дадохме ви възможност, господин Мултън. Обикновено не го правим. Но понеже станахте притежател на Отговора не по своя вина, решихме, че ще е по-честно да ви позволим да се измъкнете. Много жалко. — Той леко се усмихна. — Все пак на финала показахте известни способности… принудихте ни да си играем на гоненица.

— Като използвах Отговора, за да се опитам да се измъкна ли? Как го накарахте да действа срещу мен?

— О, не. Отговорът никога не става противник. Просто не го използвахте както трябва.

— Не разбирам.

А и не ме интересува, но не искам да спира да говори.

— Отговорът ви отведе в район, където нямаме бойни групи. Но той не е в състояние да ви спаси от преследване. Проследихме ви до „Ла Гуардия“, забелязахме самолета, на който се качихте, и изпратихме наш представител от Денвър да ви чака с такси.

— Но когато той попита къде да ме откара, аз използвах Отговора.

— Така е. Но каквото и да бяхте му казали, той щеше да ви докара на улица „Бароу“ 2316. Трябваше да използвате Отговора, преди да се качите в таксито. Ако бяхте попитали кое такси да вземете, положително щяхте да бъдете насочен към друго и още щяхте да сте на свобода. Но това само би забавило неминуемото. В края на краищата пак щяхте да стигнете до същото това място.

— И какво ще правите с мен?

Отново се втренчва в мен и го казва така, сякаш си поръчва закуска:

— Ще ви убия.

Не издържам и започвам да скимтя.

— Господин Мултън! Малко достойнство!

— О, моля ви! Умолявам ви! Обещавам…

— Вече сме наясно колко струват обещанията ви.

— Вижте какво… аз не съм лош човек… Никога не съм сторил нищо лошо на никого!

— Господин Никълби вероятно не споделя вашето мнение. Но не се страхувайте, господин Мултън. Ние не сме жестоки. Нямаме желание да ви причиним болка. Не това е целта ни. Просто трябва да ви отстраним.

— Хората ще разберат! Ще усетят отсъствието ми!

Той отново поклаща печално глава.

— Никой няма да разбере. А и само борсовият ви посредник ще усети отсъствието ви. Отстранявали сме финансови магнати, крале, дори президенти, на които сме предоставяли Отговора, а те са се отклонявали от правия път.

— Президенти ли? Искате да кажете?…

— Няма значение, господин Мултън. Как желаете да умрете? Изборът е ваш.

„Как желаете да умрете?“ Как, по дяволите, се отговаря на подобен въпрос? Внезапно се сещам — с Отговора.

— CREATEPDO — казвам аз.

— Отличен избор — кимва той.

За първи път, откакто използвам Отговора, не искам да знам какво е чул другият. Изхлипвам. Затварям очи…

… и чакам.

Урсула Ле Гуин

Думата за освобождаване

Къде се намираше? Подът беше твърд и хлъзгав, въздухът — черен и спарен, и това беше всичко. Освен главоболието. Проснат върху лепкавия под, Фестин изстена и рече:

— Жезъл!

Магическият елшов жезъл не се появи в ръката му и той разбра, че се намира в смъртна опасност. Седна на пода и тъй като не можеше да разсее мрака с жезъла, щракна с пръсти, между които изскочи искра, и произнесе някаква Дума. От искрата излезе хилаво синкаво огънче и се заизвива несигурно с едва чуто пращене из въздуха.

— Нагоре — каза Фестин.

Огнената топчица се заиздига треперливо, докато най-после освети един сводест капак толкова нависоко, че огнената проекция на Фестин за миг зърна лицето му на десетина метра под себе си като бледа точица в мрака. Нищо не проблясваше по влажните стени, те бяха изтъкани от магията на нощта. Върна се в себе си и произнесе:

— Махни се!

Кълбото угасна, Фестин седна в тъмното и изпука с кокалчета.

Сигурно е бил омагьосан изневиделица в гръб, защото последният му спомен бе, че се разхожда вечер из своята гора и разговаря с дърветата. Напоследък в тези самотни години на средната възраст му тежеше усещането за непотребност, за неосъщественост; необходимостта да научи уроците на търпението го накара да се оттегли от местата, населени с хора, и да се отдаде на разговори с дърветата и най-вече с дъбовете, кестените и сивите елши, чиито корени се къпят в подпочвените води.

От шест месеца не бе общувал с човешко същество. Занимаваше го само най-важното и не бе изрекъл нито едно заклинание, което да създаде грижи някому. На кого му е трябвало да го омагьоса и да го затвори в този вонящ кладенец?

— Кой? — отправи той въпроса си към издигащите се около него стени.

Порите на камъните и спорите на плесените процедиха плътна черна капка, която се стече бавно и изписа името „Воул“.

Обля го студена пот.

За Воул Жестокия чу за първи път преди много време. Говореше се, че е повече от магьосник и по-малко от човек. Кръстосвал островите от Външната сфера, превръщал в руини творенията на древните, поробвал мъжете, изсичал горите и съсипвал полетата, а всеки вълшебник или маг, който дръзвал да се изправи срещу него, бил захвърлян в подземна гробница. Всеки беглец от опустошените острови разказваше едно и също: пристигал вечер, яхнал черен вятър над морето. Робите му го следвали на кораби; тях бяха ги виждали. Но никой никога не бе зървал Воул… Много зли хора и същества обитаваха Островите и младият вълшебник Фестин, отдаден на заниманията си, изобщо не даваше ухо на приказките за Воул Жестокия. „Аз мога да защитя своя остров“ — бе си помислил той, уверен в своята сила, все още несрещнала сериозни изпитания, и се бе завърнал при своите дъбове и елши, с чиито листа си играеше вятърът, за да се слее с ритмичния растеж на всеки ствол, на всеки клон и всяка вейка, за да изпълни очите си със слънчевите отблясъци по листата им и да усети вкуса на подземните води, които милваха корените им. Къде ли са сега дърветата, старите му приятели? Дали Воул бе унищожил гората?

Най-после съвсем буден, Фестин се вдигна на крака, направи два широки маха с вдървените си ръце и изрече високо Името, което можеше да строши всяка ключалка и да изкърти всяка врата, създадена от човешка ръка. Но тези стени бяха просмукани от нощен мрак и от името на своя създател и нито се вслушаха, нито чуха. Ехото се върна с такава мощ, че Фестин падна на колене и запуши ушите си с ръце, докато звуците постепенно утихнаха в сводовете над него. Все още разтърсван от тътена, той остана замислен на пода.

Имаха право: Воул беше силен. В собствените му владения и в тази издигната със заклинания тъмница магьосническата му мощ можеше да устои на всяка пряка атака, а и отсъствието на жезъла лишаваше Фестин от половината му сила. Но дори Воул не бе в състояние да го лиши от способността му за Проектиране и Превращение. Така че Фестин потърка главата си, която сега го болеше двойно по-силно, и се преобрази. Тялото му бавно се изгуби в облак фина мъгла.

Мъглата се издигна едва-едва над пода, запълзя по хлъзгавите стени, докато накрая откри цепнатинка с широчината на косъм. Капчица по капчица се процеди през нея. Почти се бе измъкнала, когато зноен като пещ мощен вятър се нахвърли отгоре й и я разби на капки, които се опита да пресуши. Мъглата бързо се просмука обратно през цепнатината, изви се в спирала към пода и отново прие облика на Фестин, който остана да лежи задъхан на земята. Превращението е истинско премеждие за саможиви магьосници като Фестин, а когато към него се прибави шокът да застанеш лице в лице с материализирания образ на смъртта, преживяването е наистина ужасяващо. Продължи да лежи почти без да диша. Ядоса се на себе си. В края на краищата хрумването му да се измъкне под формата на мъгла беше доста наивно. Всеки глупак знае този номер. Воул просто бе оставил горещия вятър да чака отвън, Фестин се преобрази в малък черен прилеп, подхвръкна към тавана, превърна се в тънка, безцветна струйка въздух и се промъкна през цепнатината.

Този път успя и сега се носеше лекичко към прозореца на залата, в която се бе озовал, но внезапно усещане за опасност го накара да се свие и да приеме първата малка кохерентна форма, която му дойде на ум — златен пръстен. И слава Богу. Мразовитият ураган, който би го превърнал в бучица лед, едва охлади пръстенчето. Щом вихърът отмина, Фестин остана да лежи на мраморния под и да мисли в каква форма би могъл най-бързо да се измъкне през прозореца.

След малко се търкулна, но беше твърде късно. Огромен трол с безизразно лице застрашително закрачи по пода, спря, грабна търкалящия се пръстен и го вдигна в грамадната си, бяла като варовик длан. Направи няколко крачки към един капак в пода, вдигна го за желязната ръкохватка, промърмори някакво заклинание и хвърли в мрака Фестин, който прелетя десетина метра и издрънча върху каменния под.

Възвърна истинския си образ и обезсърчен разтърка натъртения си лакът. Стига се е трансформирал на празен стомах. Горчиво съжали за жезъла, с който би могъл да си поръча какъвто му се ще обяд. Макар да можеше да променя собствения си облик и да използва силата на различни заклинания и енергии, без него не бе в състояние да превръща или да си набавя никакви материални обекти — нито мълния, нито дори агнешко котлетче.

— Търпение — каза си Фестин и когато дишането му най-после се нормализира, той се разтвори в неуловимото ухание на агнешка пържола. И за пореден път се плъзна през цепнатината. Дебнещият трол подуши въздуха подозрително, но Фестин вече бе приел образа на сокол, който размаха криле към прозореца. Тролът се втурна след него, но бе изостанал с няколко метра и измуча с мощен безизразен глас:

— Сокола, дръжте сокола!

Пикира над омагьосания замък към своята гора, която тъмнееше на запад, и заслепен от лъчите на слънцето и от техните отблясъци върху морската шир, се понесе с вятъра като стрела. Но го застигна една по-бърза стрела. Той извика и започна да пада. Слънце, море и кули се завъртяха около него и изчезнаха.

Отново се събуди върху влажния под на тъмницата с подгизнали от собствената му кръв ръце, коса и устни.

Стрелата бе улучила крилото на сокола — рамото на човека. Без да помръдне, смотолеви нещо, за да затвори раната. Вече можеше да се поизправи и да си припомни някое по-дълго и сериозно изцелително заклинание. Но беше загубил доста кръв, а заедно с нея — и много от силата си. Дори заклинанието не успя да прогони студа, който го пронизваше до мозъка на костите. И искрицата, която щракна с пръсти, за да освети просмукания от изпарения въздух, не разсея загнездилия се в очите му мрак: докато летеше, бе видял, че същата тъмна пелена бе надвиснала над горите и градчетата, разпръснати из неговата земя.

Само той можеше да избави тази земя.

Вече беше безполезно да се опитва да бяга. Беше твърде слаб и изтощен. Предовери се на силата си и я пропиля напразно. Какъвто и образ да приемеше, щеше да е израз на безсилието му и щеше отново да го вкара в клопката.

Зъзнеше от студ, свит на кълбо, докато огънчето разпръскваше дъха на метан — блатния газ. Миризмата му припомни тресавищата, които се простираха от гората чак до морето, неговите любими тресавища, където не стъпваше човешки крак, над които през есента бавно и величествено прелитаха жеравите, между чиито езерца и тръстикови островчета към морето се спускаха пенливи поточета. О, да беше риба в някое от тях; или да се спотайва в кристалните води на някой извор покрай елшовите корени в сенчестите подмоли на дърветата в своята гора…

Това беше истинско вълшебство, Фестин никога не бе опитвал да го използва, за разлика от всеки друг, който се намира в изгнание или в опасност и бленува за земята и водите на родния дом, зад чийто праг е масата, на която се е хранил, а пред прозорците на спалнята му, където е почивал, се полюшват клоните на дърветата. Вълшебството да се завърнеш у дома, осъществимо само в мечтите. Но не и за великите магове. И Фестин принуди студа да изпълзи от вкочанените му кости и да се разпръсне по всеки нерв и всяка жила на тялото му, изправи се между черните стени, събра цялата си воля, докато тя най-после заблестя като свещ в мрачините на плътта му, и започна да осъществява това велико и безмълвно вълшебство.

Стените изчезнаха. Наоколо му бе земя; скалите и жилите бяха нейните кости, подземната вода — кръвта й, а корените на растенията — нервите й. Той запълзя като сляп червей на запад, а пред него и зад него се простираше само мрак. Внезапно по гърба и по корема му се разля прохладата на свежа, ласкава и опияняваща милувка. Усети нежна водна струя; очите му без клепки съзряха дълбоко кафяво езеро сред корените на една елша, величествени като колони. Сребристото му телце се стрелна към сенчестия подмол. Беше свободен. Беше си у дома.

Водата бликаше неспирно от кристалния извор. Кротна се на пясъка по дъното на езерото и остави ласките на водата, по-силни от всяко лечебно заклинание, да облекчат болките му и да прогонят с прохладната си свежест впримчилия го студ. Докато отдъхваше, усети, че земята се тресе под тежестта на нечии стъпки. Кой се разхожда в неговата гора? Твърде изтощено за ново преображение, блещукащото му телце на пъстърва се стрелна под арката на елшовия корен и зачака.

Огромни сивкави пръсти затършуваха из водата и я размътиха. В пелената над него се мернаха неясните очертания на чудовищни лица, безизразни очи — появиха се, изчезнаха, пак се появиха. Мрежи и ръце опипваха всяко ъгълче, веднъж го изпуснаха, още веднъж, накрая го хванаха и вдигнаха гърчещото се телце във въздуха. Опита се да възвърне своя облик, но не успя: беше под властта на собственото си вълшебство. Мяташе се в мрежата, задъхан от сухия, пронизващ до болка въздух, който го изгаряше. Агонията не свършваше и не му позволяваше да мисли за нищо друго.

След много време постепенно осъзна, че отново е в човешкия си образ. Насилваха го да изпие някаква възлютива и кисела течност. След още известно време се намери проснал по лице на тъмния под на гробницата. Отново бе във властта на своя враг. И въпреки че вече можеше да диша, усещаше смъртта да дебне наоколо.

Студът го пронизваше от главата до петите. Слугите на Воул сигурно бяха премазали крехкото тяло на пъстървата и щом се опита да помръдне, остра болка прониза ребрата и ръката му. Изпотрошен и останал без капчица сила, той лежеше на дъното на кладенеца на нощта. Нямаше сили да променя формата си. Нямаше никакъв изход — освен единствения. Проснат неподвижно на пода и отчасти преодолял спазмите на болката, Фестин се замисли: „Защо не ме уби досега? Защо все още ме държи жив? Защо никой не го е виждал до този момент? Чии очи могат да го видят, по каква земя стъпва?

Той се бои от мен, въпреки че съм абсолютно безпомощен.

Казват, че всички магьосници и властелини, които е успял да победи, са затворени в такива гробници и години наред се опитват да си върнат свободата…

А ако някой избере да не живее?“

И Фестин направи своя избор. Последната му мисъл беше: „Ако греша, хората ще си помислят, че съм бил страхливец.“ Но не й обърна особено внимание. Изви глава, затвори очи, пое дълбоко последна глътка въздух и прошепна думата за освобождаване, която се изрича само веднъж.

Това не беше преображение. Нищо в него не се промени. Тялото, дългите му крака, ловките ръце, очите, които така обичаха да гледат дърветата и потоците, останаха същите, но се отпуснаха в абсолютен покой и се изпълниха със студ. Но стените бяха изчезнали. Издигнатите с магьосничество сводове бяха изчезнали — и залите, и кулите; и гората, и морето, и вечерното небе. Всичко бе изчезнало и Фестин бавно се спусна по далечния склон на хълма на съществуването и премина под нови звезди.

Докато бе жив, притежаваше огромна сила; не беше го забравил. Като пламъка на свещ крачеше из мрачните простори на широката земя. Спомни си и извика името на своя враг:

— Воул!

Призован и безсилен да се противопостави, Воул се появи насреща му — дебела бледа сянка под сиянието на звездите, Фестин пристъпи, а другият се сниши и изписка като попарен. Побягна, а Фестин го последва. Следваше го неотстъпно. Дълъг път изминаха двамата по вкаменени потоци от лава, избълвани някога от огромни угаснали вулкани, облещили конуси срещу безименни звезди; по хребетите на безмълвни хълмове; през покрити с ниска черна трева долини; през градове с неосветени улици между къщи, от чиито прозорци не надничаше никой. Звездите висяха в небето: никога не залязваха, никога не изгряваха. Никога нищо не се променяше. Никога не настъпваше ден. Но двамата продължаваха, докато най-накрая стигнаха до място, където много-много отдавна бяха текли водите на река: река от пределите на живота. В сухото й корито сред речните камъни лежеше мъртво тяло: възрастен гол мъж с втренчени в безучастните звезди невиждащи очи.

— Влизай — каза Фестин.

Сянката на Воул изскимтя, но Фестин пристъпи към нея. Воул се сведе, преви гръб и се вмъкна през отворената уста в собственото си тяло. Трупът мигновено изчезна. Не беше оставил никакъв отпечатък върху сухите камъни, които блещукаха под звездната светлина, Фестин постоя малко, след това бавно приседна сред каменните блокове, за да си почине. Да си почине, не да заспи; той трябваше да бди неотлъчно, докато тялото на Воул, което бе пратил в гроба, се превърне в прах, който вятърът ще разпилее и дъждовете ще отмият към морето, и така злото ще изчезне. Трябваше да бди там, където смъртта някога бе намерила обратен път към другата земя. Изпълнен с безпределно търпение, Фестин седеше сред скалите, край които никога вече нямаше да потече река, а наоколо му се простираше безбрежната пустош. Звездите над него не помръдваха. Загледа се в тях и бавно, много бавно започна да забравя ромона на потоците и шумоленето на дъжда по листата на горите на живота.

Роджър Зелазни

Последният защитник на Камелот

Написах този разказ за „Сатърдей ивнинг поуст“ и те ме помолиха да го съкратя на 4500 думи. Той е дълъг 9000 думи. Пробвах да задраскам всяка втора дума, обаче започна да звучи много смешно, тъй че го оставих така.

Тримата хулигани, които го спряха през онази октомврийска нощ в Сан Франциско, не очакваха кой знае каква съпротива от стареца, въпреки че той беше доста едър. Беше добре облечен, а това беше важното.

Първият се приближи до него с протегната ръка. Другите двама се мотаеха на няколко крачки след него.

— Просто ми дай портфейла и часовника си — подкани го хулиганът. — Ще си спестиш маса неприятности.

Старецът стисна бастуна си. Изпъчи рамене. Извърна глава и тръсна невероятно бялата си, гъста коса.

— Защо не дойдеш да си ги вземеш?

Хулиганът понечи да пристъпи напред, но там си и остана. Бастунът замахна толкова бързо, че беше почти невидим. Тресна го по лявото слепоочие и онзи се строполи.

Без да се бави, старецът сграбчи с лявата си ръка бастуна по средата, метна се напред и го заби в корема на следващия. Мъжът се сви, старецът замахна нагоре и заби върха на бастуна в меката плът под челюстта му, точно зад брадичката. Мъжът се просна на земята. Старецът го тресна по тила с бастуна си.

Третият вече се беше вкопчил в рамото му. Старецът пусна бастуна, сграбчи хулигана с лявата си ръка за ризата, а с дясната — за колана, вдигна го във въздуха и той увисна на цяла ръка разстояние над главата му. После го тресна в стената отдясно и го пусна.

Пооправи си дрехите, прокара ръка през косата си и вдигна бастуна. Изгледа трите проснати тела, сви рамене и си продължи по пътя.

Някъде отляво се носеше шум на преминаващи коли. На следващия ъгъл зави вдясно. Луната изгря над високите покриви. Във въздуха се долавяше мирисът на океана. Беше валяло и тротоарът все още блестеше на светлината на уличните лампи. Старецът вървеше бавно; от време на време се спираше пред угасналите витрини и ги разглеждаше.

След може би около десетина минути той излезе на една странична уличка, много по-оживена от всички, които беше прекосил досега. На ъгъла имаше дрогерия, все още отворена, две-три къщи по-нагоре — кръчма, а няколко витрини светеха ярко. В края й се разхождаха няколко души. Премина момче с колело. Старецът зави по уличката. Белезникавите му очи внимателно оглеждаха всичко.

Някъде по средата на пресечката се натъкна на мръсна витрина, на която беше изписано „Гледачка“. Под надписа беше изрисувана ръка и няколко разпръснати карти за игра. Надникна през отворената врата. Една жена в пъстри дрехи, с привързани със зелена кърпа коси пушеше в дъното на стаята. Щом очите им се срещнаха, тя се усмихна и го помами с показалец. Той й върна усмивката и извърна глава, ала…

Погледна я отново. Какво беше това? Погледна и часовника си.

Обърна се, влезе в дюкяна и застана пред нея. Тя стана. Беше дребничка, едва надхвърляше метър и половина.

— Очите ти — забеляза той — са зелени. Повечето циганки, които познавам, са с тъмни очи.

Тя сви рамене.

— В живота каквото са ти дали, с това караш. Проблеми ли имаш?

— Почакай малко и все ще се сетя за някой проблем — отговори той. — Влязох тук само защото ми заприлича на някого и се притесних… Не мога да се сетя на кого.

— Ела да влезем отзад и да седнем — покани го тя. — Ще си поприказваме.

Той кимна и я последва в малката задна стаичка. Опърпан източен килим беше постлан на пода. Седнаха до една малка масичка. По стените висяха картини със зодии и избелели, полурелигиозни психоделични плакати. На една поставка в отсрещния ъгъл, до ваза с рязани цветя, се мъдреше кристална топка. На канапето отдясно дремеше черна котка с дълъг косъм, а зад него имаше врата — леко открехната. Единственото осветление идваше от евтината настолна лампа на масичката пред него и от една свещичка, бодната в пластмасов свещник на покритата с шал масичка за кафе.

Той се приведе напред и се втренчи в лицето й, после поклати глава и се облегна назад.

Тя изтръска пепелта от цигарата си на пода.

— И какъв ти беше проблемът? — подсказа му тя.

Той въздъхна.

— О, всъщност нямам такъв проблем, за който някой би могъл да ми помогне. Виж, сбърках, като влязох тук. Ще ти платя, задето те притесних — все едно, че си ми гледала. Колко струва?

Бръкна за портфейла си, но тя вдигна ръка.

— Защото не вярваш в такива работи ли? — попита тя, вперила очи в лицето му.

— Не, тъкмо обратното — отговори той. — Охотно вярвам в магии, чудеса и всякакви заклинания и послания, ангелски и дяволски. Само че…

— Но не и в тази дупка?

Той се усмихна.

— Не съм искал да те обидя.

В стаята се разнесе подсвирване. Като че ли идваше от съседната стая.

— Добре, обаче водата ми кипна — рече тя. — Съвсем бях забравила, че я сложих. Ще пийнеш ли един чай с мене? Чашите са мити. Безплатно. По-бавничко ще я караме.

— Добре.

Тя стана и изчезна в другата стая.

Той хвърли поглед към предната врата, но пак се отпусна в креслото и подпря едрите си, покрити със сини вени длани на облегалките му. После ноздрите му трепнаха, той подуши във въздуха и леко килна глава — сякаш беше усетил някакъв полупознат аромат.

След малко тя се върна с един поднос и го постави на масичката за кафе. Котката се размърда, вдигна глава, примижа, протегна се и пак затвори очи.

— Сметана? Захар?

— Една бучка, моля.

Тя постави две чаши на масата.

— Избери си която искаш.

Той се усмихна и придърпа тази отляво. Тя сложи един пепелник по средата на масата, седна на стола си и придърпа другата чаша.

— Нямаше нужда — каза той и опря длани на масата.

Тя сви рамене.

— Не ме познаваш — защо да ми се доверяваш? Сигурно си пълен с пари.

Той отново се взря в лицето й. Очевидно докато беше в съседната стаичка, беше махнала доста от тежкия си грим. Линията на челюстта, челото… Отмести поглед и сръбна от чая.

— Хубав чай. Не е от пакетче. Благодаря.

— Значи казваш, че вярваш във всякакви магии? — попита тя и сръбна от чашата си.

— В някои.

— И защо така?

— Някои действат.

Той махна неопределено с лявата си ръка.

— Много съм пътувал. Виждал съм разни странни неща.

— И нямаш никакви проблеми?

Той се изкиска.

— Все още настояваш да ми гледаш, така ли? Добре. Ще ти разправя това-онова за себе си и веднага ще ти кажа какво искам, а ти ще ми отговориш дали ще стане. Може ли?

— Слушам те.

— Аз закупувам различни предмети за една голяма източна галерия. Падам си малко нещо авторитет по старинните произведения от благородни метали. Дошъл съм тук, за да присъствам на един търг на подобни произведения от една частна колекция. Утре отивам на оглед. Естествено, надявам се да попадна на нещо добро. Според тебе какви са шансовете ми?

— Дай си ръцете.

Той ги протегна с дланите нагоре. Тя се наведе над тях и ги погледна. Веднага извърна поглед към лицето му.

— По китките ти има повече белези, отколкото бих могла да преброя!

— И ти май си имаш някой и друг белег.

Само за миг очите им се срещнаха, а след това тя отново се наведе над ръцете му. Той забеляза, че тя беше пребледняла под остатъците от грима си и дишаше неравномерно.

— Не — каза тя най-накрая и се отдръпна. — Тук няма да намериш онова, което търсиш.

Когато вдигна чашата си, ръката й леко трепереше. Той се намръщи.

— Попитах те само на шега — каза той. — Няма защо да се разстройваш. И без това се съмнявам, че точно тук ще намеря онова, което търся.

Тя поклати глава.

— Кажи ми как се казваш.

— Изгубил съм вече акцента си — рече той, — обаче съм французин. Името ми е Дюлак[14].

Тя се втренчи в очите му и започна бързо да мига.

— Не… — промълви тя. — Не.

— Боя се, че да. А ти как се казваш?

— Мадам Ле Фей — отговори тя. — Тъкмо ми подновиха табелата. Боята още съхне.

Той се разсмя, ала смехът замръзна в гърлото му.

— Сега… Сега се сетих… на кого… ми приличаш…

— И ти ми напомняше на някого. Сега и аз знам на кого.

Очите й се напълниха със сълзи. Гримът се разтече по бузите й.

— Не може да бъде — рече той. — Не и тук. Не и на място като това…

— Милият ми — каза тя и вдигна десницата му към устните си. За миг като че ли се задави, а после продължи: — Мислех си, че съм останала само аз, а ти си погребан при Радостната стража. Не съм и сънувала… Това ли? — тя махна с ръка. — Само защото ми е забавно, помага ми да избутвам времето. Чакането…

Тя млъкна. Пусна ръката му.

— Разкажи ми…

— Чакането ли? — попита той. — Какво чакаш?

— Покоя — отговори тя. — Още съм жива, след всичките тези години — крепя се със силата на моето изкуство. Но ти… Ти как успя?

— Аз… — той отново отпи от чая си.

Огледа се из стаята.

— Не знам откъде да започна… Оцелях след последните битки, видях как кралството се разпада и нищо не можех да направя… и най-накрая напуснах Англия. Скитах, служих в много кралски дворове, а по-късно — и под много имена, защото забелязах, че не остарявам… или остарявам много, много бавно. Бях в Индия, в Китай — бих се в Кръстоносните походи. Навсякъде съм бил. Говорих с магьосници и мистици — повечето бяха шарлатани, неколцина притежаваха силата, ала далеч по-слаба от тази на Мерлин… и онова, в което сам аз бях убеден, един от тях го потвърди — и той беше шарлатанин повече от наполовина и все пак… — Той млъкна и допи чая си. — Сигурна ли си, че искаш да чуеш всичко това?

— Искам. Но нека първо да налея още чай.

Тя се върна с чая, запали цигара и се облегна назад.

— Давай.

— Реших, че е заради… заради моя грях. С… с кралицата.

— Не разбирам.

— Предадох своя господар, който ми беше и приятел — сторих му онова, което би му причинило най-голяма болка.

Любовта ми беше по-силна и от вярност, и от приятелство — и е такава дори и днес, дори и в този миг. Не мога да се покая — затова не мога и да получа прошка. Живяхме в странни и вълшебни времена. Живяхме в земя, предопределена да се превърне в мит. В онези времена магии кръстосваха кралството — сили, отдавна напуснали земята. Как и защо — не зная. Но и ти знаеш, че това е вярно. А аз по някакъв начин принадлежа на всичко това, което вече го няма, и законите, които управляват съществуването ми, не са обикновените закони на естествения свят. Вярвам, че не мога да умра, че моята участ, моето наказание е да скитам по света, докато завърша Мисията. Вярвам, че ще намеря покой в деня, в който намеря Свещения Граал. Джузепе Балзамо, преди да стане известен като Калиостро, някак си успя да го прозре и ми го каза — тъкмо както си го мислех, макар и думица да не бях обелил пред него. И така, пътувам по света и търся. Вече не като рицар или войник, а като оценител. Бил съм почти във всички музеи на Земята, разгледал съм всички големи частни колекции. Досега не съм го намерил.

— Малко си поостарял за битки…

Той изсумтя.

— Никога не съм губил битка! — отсече той. — Цели десет века не съм изгубил двубой! Вярно, поостарял съм, ала винаги когато ме заплашат, цялата ми сила се връща! Но където и да съм търсил, където и да съм се бил — това никога не ме е отвело до онова, което търся. Като че ли не мога да получа никога прошка и съм осъден да скитам като Вечния евреин, докато свят светува.

Тя сведе глава.

— … та казваш, утре няма да го намеря?

— Никога няма да го намериш — прошепна тя.

— На дланта ми ли го пишеше?

Тя поклати глава.

— Историята ти е завладяваща, а теорията — новаторска — каза тя, — само че Калиостро си беше абсолютен шарлатанин. Нещо сигурно е издало мислите ти и той хитро ги е налучкал. Само че не е бил прав. Казвам ти, че никога няма да го намериш — не защото си недостоен или неопростен. Не, не, не е вярно. По-верен рицар от тебе никога не е дишал под това небе. Не знаеш ли, че Артур ти прости? Бракът му беше брак по уговорка. Както знаеш, подобни бракове тогава си бяха в реда на нещата. Ти й даде нещо, което той не можеше да й даде. Просто нежност. Той го разбра. Единствената прошка, от която се нуждаеш, е онази, която си сдържал през всичките тези години — твоята собствена. Не, не те е стигнала зла орис. Собствените ти чувства са те подтикнали да поемеш невъзможна мисия — нещо, равносилно на пълно неопрощение. Но през всичките тези дълги векове ти си вървял и страдал по погрешен път.

Щом вдигна поглед, тя забеляза, че очите му бяха твърди като лед, като диаманти. Но тя издържа на погледа му и продължи:

— Няма, нямаше и сигурно никога не е имало Свещен Граал.

— Виждал съм го — отговори той. — Онзи ден, в залата с Кръглата маса. Всички го видяхме.

— Мислехте си, че го виждате — поправи го тя. — Много ми е неприятно, че трябва да разпръсна една илюзия, устояла досега на всички изпитания на времето, но се боя, че се налага. Както си спомняш, тогава в кралството цареше смут. Рицарите ставаха все по-неспокойни и се отдръпваха. Година, даже половин година — и всичко щеше да рухне, всичко, което Артур толкова упорито се беше мъчил да изгради. Той знаеше, че колкото по-дълго съществува Камелот, толкова по-дълго ще се носи славата му, толкова по-силни ще станат идеалите му. И взе решение — чисто политическо. Трябваше да се намери нещо, което да обедини всички. Той повика Мерлин — старият магьосник вече беше кажи-речи луд, но все пак умът му се оказа достатъчно остър, за да прозре какво е нужно и да го осъществи. И така, роди се Мисията. Силите на Мерлин създадоха илюзията, която видяхте през онзи ден. Да, беше лъжа. Обаче величествена лъжа. Години наред тя успяваше да ви свързва в братство в името на справедливостта и любовта. Навлезе в литературата, стана част от благородничеството и от най-нисшата култура. Оправда целта си. Но… Граала никога не го е имало. Преследвал си призрак. Съжалявам, Ланселот, но няма абсолютно никаква причина да те лъжа. Когато видя магия, аз я познавам. Тогава видях. Така стана тогава.

Дълго време той не каза нищо. После се разсмя.

— Имаш отговор за всичко — рече той. — Почти съм готов да ти повярвам, стига да ми отговориш на още един въпрос: Защо още съм тук? Каква е причината? Коя сила ме крепи? Как така оцелях през половината Христова епоха, докато другите хора остаряваха и умираха за броени години? Можеш ли сега да ми кажеш онова, което Калиостро не можа?

— Да — отговори тя. — Струва ми се, че мога.

Той стана и закрачи из стаята. Котката скочи от канапето и избяга в задната стая. Той се наведе и сграбчи бастуна си. Запъти се към вратата.

— Сигурно си струва човек да чака хиляда години, за да те види уплашен — каза тя.

Той спря.

— Не е честно!

— Знам. Но сега ще се върнеш тук и ще седнеш — отвърна му тя.

Той отново се усмихна, обърна се и се върна.

— Кажи ми — подзе той. — Ти как го виждаш?

— Ти си последната магия на Мерлин — така го виждам.

— Мерлин? Мерлин ме е омагьосал? Защо?

— Носеха се слухове, че дъртият му пръч замъкнал Ниму в гората и за да се защити, й се наложило да използва срещу него едно от собствените му заклинания — заклинание, с което той бил осъден да заспи вечен сън на някакво загубено място. Ако е онова заклинание, за което си мисля, то тогава този слух поне отчасти е верен. Обратно заклинание не е известно, но магията би го накарала да заспи не навеки, а горе-долу за едно хилядолетие и после да се събуди. И ето какво си мисля аз — последното му съзнателно действие, преди да се отнесе, е било да ти наложи тази магия, за да може, когато се завърне, ти да си му подръка.

— Може и да е вярно… Но защо пък точно аз?

— Ако аз бях на път за някоя непозната епоха, и на мене щеше да ми се иска да си имам съюзник, след като стигна там. А ако имах избор, бих искала това да е най-великият рицар на моето време.

— Мерлин… — замисли се той. — Може пък и да е така, както ти го казваш. Извинявай, но току-що целият ми дълъг живот, от край до край, се преобърна! Ако това, дето го каза, е вярно…

— Сигурна съм, че е точно така.

— Ако е вярно… Хилядолетие, казваш?

— Горе-долу.

— Е, ами че то кажи-речи е дошло.

— Знам. Според мене тазвечершната ни среща далече не е случайност. Обречен си да го посрещнеш, щом се събуди — а това ще е скоро. Нещо е предопределило да срещнеш първо мене, за да те предупредя.

— Да ме предупредиш ли? За какво?

— Той е луд, Ланселот. Мнозина от нас си отдъхнаха, когато изчезна. Ако кралството не се беше разпаднало поради междуособиците, сигурно неговата ръка щеше да го разкъса!

— Трудно ми е да го повярвам! Винаги е бил странен — но кой ли би могъл да разбере напълно един магьосник? А когато съвсем остаря, наистина като че ли беше малко изкукал… Но да е бил зъл? Не помня.

— Той не е и бил. Но неговият морал беше най-опасното от всичко. Той беше заблуден идеалист. В онези примитивни времена и с такова послушно оръдие като Артур подръка той успя да създаде една легенда. Днес, през този век на чудовищни оръжия, ако си намери точния водач, който да му проправя пътя, той би могъл да отприщи истинско опустошение. Ще види някоя несправедливост и ще принуди своя човек да се юрне да я поправя — в името на същия висок идеал, на който винаги е служил, но няма да прецени до какво ще доведе всичко това, докато не е станало твърде късно. И как да прецени — дори да беше с всичкия си? Той представа си няма от днешните международни отношения.

— Какво трябва да се направи? И каква роля играя аз във всичко това?

— Според мене трябва да се върнеш в Англия, за да си при него, когато се събуди, да разбереш точно какво иска и да се помъчиш да се разбереш с него.

— Не знам… Как да го намеря?

— Мене как ме намери? Когато му дойде времето, ти ще си точно на нужното място. Убедена съм. Така е било писано.

— Вероятно дори това е част от неговото заклинание. Търси го. Но не му се доверявай.

— Не знам, Моргана — той плъзна невиждащ поглед по стената. — Не знам.

— Чакал си толкова дълго и сега, когато най-накрая ще разбереш защо, искаш да отстъпиш?

— Права си — поне за това. — Той сключи пръсти и подпря брадичката си с ръце. — Ако наистина той се върне, не знам какво ще правя. Да се опитам да се разбера с него — добре… Друго ще ме посъветваш ли?

— Просто да си там.

— Погледна дланта ми. Ти можеш да виждаш бъдещето. Какво видя там?

Тя извърна глава.

— Не е много ясно.

Същата нощ той сънува отдавна миналите времена — случваше му се понякога. Бяха насядали около Кръглата маса — също както в онзи ден. И Гавейн беше там, и Пърсивал. Галахад… Намръщи се. Днес беше по-различен ден. Във въздуха витаеше някакво напрежение — като пред буря, — някакво електричество… Мерлин беше застанал в дъното на стаята, ръкавите на дългата роба скриваха дланите му, косата и брадата му — снежнобели и чорлави, бледите му очи втренчени нанякъде, ала накъде — никой не можеше да каже…

След цяло безвремие на прага припламна някакво бледо червено сияние. Всички погледи се обърнаха натам. То засия по-ярко и бавно навлезе в стаята — безформено сияещо видение. Разнесе се сладък аромат, някакви тихи музикални звуци. Постепенно в центъра на сиянието започна да се очертава някаква форма — все повече заприличваше на чаша…

Усети, че става и бавно тръгва подире й из огромната зала, приближава я все повече — бавно, решително, като че ли се движи под вода…

Протегна ръка.

Дланта му навлезе в светлинния кръг, продължи, приближи се към ослепително сияещата чаша и мина през нея…

Светлината мигом помръкна. Очертанията на чашата затрепкаха и тя се разпадна, избледня, избледня, изчезна…

Из стаята се разнесе звук, отекна като гръм. Смях…

Обърна се и изгледа останалите. Седяха около масата, гледаха го и се смееха. Дори и Мерлин се изкикоти сухо.

Изведнъж огромният му меч се оказа в ръката му. Той го издигна и тръгна към масата. Щом замахна с меча, най-близките рицари се дръпнаха назад.

Масата се разцепи на две и рухна. Залата се разтърси.

Трусовете продължиха. Камъни се откъртваха от зидовете. Една от гредите на покрива се срути. Той вдигна ръка.

Целият замък около него беше започнал да се руши. Ала смехът продължаваше да кънти.

Събуди се, цял подгизнал от пот, и дълго лежа буден. На сутринта си купи билет за Лондон.

Докато вървеше с бастун в ръка онази вечер, внезапно върху му налетяха два от трите звука на световните стихии. Вече дузина дни обикаляше Корнуол, но нищичко не му беше подсказало накъде да върви. Беше решил да обикаля още два дни и тогава да зареже всичко и да замине.

А сега дъждът и вятърът го бяха връхлетели. Той ускори крачка. Огромен облак закри току-що светналите звезди, кълба мъгла никнеха като призрачни гъби и от двете му страни.

Навлезе сред дърветата, спря, после продължи. — Не трябваше да оставам навън в тази късна доба — измърмори той. След още няколко мига добави:

Nel mezzo del cammin di nostra vita

mi ritrovaiper una selva oscura,

che la diritta via era smarrita…[15]

После се изкиска и спря под едно дърво.

Дъждът не беше силен. По-скоро приличаше на тънка мъглица. Едно светло петно ниско в небето издаваше мястото на забулената луна.

Той избърса лицето си и си вдигна яката. Погледна къде се намираше луната. След малко свърна надясно. В далечината отекна приглушен тътен.

Докато вървеше, мъглата около него се сгъстяваше. Ботушите му шляпаха във влажната шума. Едно животинче с неопределен размер изскочи от храста зад струпаните скали и се стрелна в мрака.

Пет минути…! О… Той тихо изруга. Дъждът се беше усилил. Същата скала ли беше?

Завъртя се на пети — описа пълен кръг. Наникъде не го теглеше. Избра си посока наслуки и пое нататък.

След това различи в далечината искра, сияние, трепкаща светлина. Тя ту светваше, ту угасваше, като че ли някой я закриваше — зависеше от това, накъде се движи той. Тръгна към нея. След може би половин минута тя отново изчезна, но той продължи нататък, накъдето според него се намираше тя. После отекна нов гръм — този път по-високо.

Когато вече му се струваше, че сигурно му се е привидяло или пък е било някакъв краткотраен природен феномен, в същата тази посока се появи и нещо друго. Нещо помръдна — сянка трепна сред сенките в подножието на едно огромно дърво. Той забави крачка и предпазливо се приближи. Да!!!

Една фигура се отдели от локвата мрак. Приличаше на човек — движеше се с бавна, тежка крачка, под стъпките й хрущяха и скърцаха клонки.

За миг я докосна скитащ лунен лъч и тя проблесна в жълто, гладка като метал под влагата.

Той спря. Сякаш беше съзрял рицар в броня, тръгнал по пътя си. Откога ли не беше виждал подобна гледка? Разтърси глава и се вторачи нататък.

Фигурата също беше спряла. Издигна десница за поздрав, после се извърна и започна да се отдалечава. Той се поколеба само миг, след това я последва.

Фигурата зави наляво и пое по една опасна пътека — скалиста и хлъзгава, — която леко се спускаше надолу. Беше започнал да се подпира на бастуна си, докато следваше уверената й крачка. Успя да я настигне — чуваше ясно стърженето на бронята.

После фигурата изчезна — погълна я още по-плътен мрак.

Той се приближи до мястото, на което я видя за последно. Беше застанал в подножието на огромна скална маса. Протегна бастуна си и чукна по нея.

Продължи да почуква ту тук, ту там и накрая бастунът му потъна навътре. Последва го.

Там имаше отвор — процеп. Наложи се да се обърне странично, за да мине през него, но щом се промъкна, светлината, която беше видял, грейна пред него в целия си блясък за няколко секунди. След това пак изчезна.

Коридорът зави, разшири се, завиваше назад, спускаше се надолу. На няколко пъти той спира и се ослушва, ала не чуваше други звуци освен собственото си дишане.

Измъкна кърпичка и внимателно избърса челото и ръцете си. Изтръска капките от палтото си, смъкна яката си. Обърса калта и шумата от ботушите си. Оправи дрехите си. После тръгна напред, заобиколи последния ъгъл и влезе в помещение, осветено от малка маслена лампа, която висеше, окачена на три тънки верижки, губещи се някъде високо в мрака. Жълтият рицар стоеше неподвижно до стената в дъното. Върху тъкана рогозка на каменно ложе точно под лампата лежеше старец в опърпани одежди. Сенките затулваха лицето му, покрито с дълга брада.

Той се приближи до стареца. И видя, че прастарите му тъмни очи са отворени.

— Мерлин…? — прошепна той.

Разнесе се тихо съскане, приглушен грак. Щом разбра откъде идва, той се наведе по-близо.

— Еликсир… в глината… на полицата… там отзад — разнесе се хрипливият шепот.

Обърна се, потърси полицата и съда.

— Ти знаеш ли къде е? — попита той жълтата фигура.

Тя нито помръдна, нито отговори — стоеше като на изложба. Извърна поглед и продължи да се озърта. След малко я забеляза. Беше по-скоро ниша, отколкото полица, сливаше се със стената, закрита от сянка. Прокара пръсти по ръба на съда, вдигна го внимателно. Вътре се разплиска някаква течност. Когато отново пристъпи на светло, избърса уста с ръкава си. Вятърът свиреше в процепа. Стори му се, че усеща лекото трептене на гръмотевица.

Той приплъзна ръка под раменете на древния старец и го повдигна. Погледът на Мерлин все още беше празен. Навлажни устните му с течността. Старецът се облиза и след няколко мига отвори уста. Вля вътре една глътка, после — още една, още една…

Мерлин му махна да го положи обратно върху камъка. Хвърли поглед към жълтата броня, ала тя не беше и помръднала. Погледна отново магьосника и забеляза, че очите му се бяха изпълнили с нова светлина. Разглеждаше го с едва забележима усмивка.

— По-добре ли си?

Мерлин кимна. Измина минута. Бузите му леко порозовяха. Той се подпря на лакти и пое съдинката. Вдигна я към устните си и отпи голяма глътка.

След това остана така няколко минути. Кльощавата му ръка, восъчно бледа на светлината на лампата, потъмня и се позакръгли. Раменете му се поизправиха. Остави паничката на леглото до себе си и се протегна. Първия път ставите му изскърцаха, но втория — не. Преметна нозе през ръба на леглото и бавно се изправи на крака. Беше с цяла глава по-нисък от Ланселот.

— Свърши — рече той, загледан в сенките. — Разбира се, много неща са се случили…

— Много неща се случиха — съгласи се Ланселот.

— Ти си преживял всичко това. Кажи ми — светът по-добър ли е от едно време или по-лош?

— В някои отношения е по-добър, в други — по-лош. Просто е различен.

— Кое му е по-доброто?

— Има много начини да си улесниш живота, а цялостният сбор на човешкото знание е нараснал неимоверно.

— А кое е по-лошото?

— На света живеят много повече хора. И вследствие на това съществуват много повече хора, страдащи от бедност, болести и невежество. Самият свят претърпя големи поражения — от замърсяването и от безкрайно много други покушения върху целостта на природата.

— Войни?

— Винаги някой се бие с някого някъде.

— Те имат нужда от помощ!

— Може би да. Може би не.

Мерлин се обърна и го погледна в очите.

— Какво искаш да кажеш?

— Хората не са се променили. Също толкова разумни и неразумни са, както и едно време. Също толкова морални и неморални са, също толкова почитат закона и не го почитат, както е било открай време. Натрупани са много нови знания, появиха се много нови страни, ала не вярвам човешката природа да се е изменила значително, докато си спал. И каквото и да правиш, това няма да се промени. Може би е по силите ти да промениш тази или онази черта на епохата, но всъщност струва ли си да се месиш? Всичко е толкова взаимосвързано, че дори и ти не би могъл да предскажеш всички последици от действията си, каквото и да предприемеш. Може да причиниш повече зло, отколкото добро, и каквото и да правиш, човешката природа ще си остане все същата.

— Не мога да те позная, Ланс! Едно време не си падаше много по философстването!

— Доста време имах да мисля.

— Аз пък имах доста време да сънувам. Войната е твоят занаят, Ланс. Не го зарязвай.

— Зарязах го още много, много отдавна.

— И сега какъв си?

— Оценител.

Мерлин се извърна и глътна още една глътка. Когато се обърна, сякаш пръскаше яростна енергия.

— Ами клетвата ти?! Да поправяш несправедливостите, да наказваш злосторниците…

— Колкото повече живеех, толкова по-трудно ми беше да различавам кое е несправедливо и кой е злосторник. Направи така, че пак всичко да ми бъде ясно — и може отново да се захвана със стария занаят.

— Галахад никога не би ми говорил така.

— Галахад беше млад, наивен, доверчив. Не ми приказвай за сина ми.

— Ланселот! Ланселот! — магьосникът положи ръка върху рамото му. — Защо така се гневиш на стария си приятел, който нищо не е правил цели хиляда години?

— Исках веднага да се изясним. Боях се, че можеш да предприемеш нещо необратимо, което би нарушило фатално световното равновесие на силите. Искам да знаеш, че аз няма да участвам.

— Признай си, че не знаеш какво бих могъл да направя. Какво мога да направя.

— Охотно си признавам. И тъкмо затова ме е страх от тебе. Какво си намислил да правиш?

— На първо време — нищо. Искам просто да се поогледам, да видя сам някои от тези промени, за които ми говориш. После ще реша кои са несправедливостите, които трябва да се поправят, кой заслужава наказание и кои да избера за мои рицари. Ще ти покажа всичко това и тогава можеш пак да хванеш стария занаят, както го каза.

Ланселот въздъхна.

— Бремето на доказателствата се носи от моралиста. Твоята преценка вече не важи за мене.

— Боже мили! — възкликна другият. — Колко тъжно — да чакам толкова време тази среща и да открия, че си изгубил вяра в мене! Силите ми вече започват да се възвръщат, Ланс. Не усещаш ли магията във въздуха?

— Усещам нещо, което отдавна не съм усещал.

— Вековният сън всъщност се оказа доста полезен — помогна ми да се възстановя, да заякна. Само малко време трябва да мине, Ланс, и ще съм по-силен от всякога. И ти се съмняваш, че ще съм способен да върна времето обратно?

— Съмнявам се, че би могъл да го извършиш така, че на всекиго да е от полза. Виж, Мерлин, съжалявам. И на мене не ми харесва, че се стигна дотук. Но аз живях твърде дълго — твърде много съм видял, разбрал съм твърде много неща за този свят, за да се доверявам — що се отнася до неговото спасение — на мнението на един-единствен човек. Остави света на мира. Ти си тайнствена, почитана легенда. Не знам какво си всъщност. Но недей да си упражняваш силите в кръстоносни походи. Опитай нещо друго този път. Стани лекар и воювай с болката. Хвани се да рисуваш. Стани професор по история, антиквар… По дяволите, вземи, та стани един критик на обществото и посочвай на хората злините, които виждаш, за да се поправят!

— Наистина ли смяташ, че бих се задоволил с такова нещо?

— Хората намират удовлетворение в много неща. Зависи от човека, не от нещата. Просто ти казвам, че би трябвало да не използваш силите си, за да се опитваш да предизвикваш някакви обществени промени, както някога го правехме — чрез насилие.

— Каквито и промени да са настанали, най-голямата ирония е в това, че са те превърнали в пацифист.

— Грешиш.

— Признай си го! Най-накрая си стигнал дотам, че вече се страхуваш от дрънкането на оръжия! Оценител! Що за рицар си ти?!

— Такъв, който смята, че нито сега му е времето, нито тук му е мястото, Мерлин.

Магьосникът сви рамене и се извърна.

— Карай да върви тогава. Добре че си решил веднага да ми кажеш всичко това. Все пак ти благодаря. Чакай малко.

Мерлин отиде към дъното на пещерата и след малко се върна, облечен в нови дрехи. Ефектът беше поразителен. Изглеждаше много по-спретнат и чист. Косата и брадата му вече бяха по-скоро сиви, отколкото бели. Пристъпваше сигурно и уверено. В десницата си държеше жезъл, но не се облягаше на него.

— Ела с мене — рече му той.

— Времето е много лошо.

— Вече не е същото. Дори и мястото не е същото.

Мина покрай жълтата броня и щракна с пръсти пред забралото, фигурата изскърца и тръгна подире му.

— Кой е този?

Мерлин се усмихна.

— Никой — отвърна той, протегна се и вдигна забралото. Шлемът беше празен. — Бронята е омагьосана, движи я дух. Малко е тромавичък обаче, затова не му се доверих да ми даде еликсира. Но иначе е верен слуга — за разлика от някои други. Невероятно бърз и силен. Дори когато ти беше в разцвета на силите си, не би могъл да го победиш. Когато той е с мене, не ме е страх от нищо. Ела, трябва да ти покажа нещо.

— Добре.

Ланселот последва Мерлин и кухия рицар вън от пещерата. Дъждът беше спрял и всичко бе замряло. Стояха на огряна от лунната светлина равнина. Над нея се носеха мъгли, тревата искреше. В далечината се мержелееха сенчести фигури.

— Извинявай — обади се Ланселот. — Забравих си бастуна вътре.

Обърна се и влезе обратно в пещерата.

— Да, донеси си го, старче — отвърна Мерлин. — Силите ти вече те напускат.

Когато Ланселот се върна, той се облегна на бастуна, присви очи и се загледа към равнината.

— Насам — махна му Мерлин. — Отиваме там, където твоите въпроси ще намерят отговор. Ще се опитам да не вървя много бързо, за да не те изморявам.

— Да ме изморяваш ли?

Магьосникът се изкикоти и тръгна през равнината. Ланселот го последва.

— Не си ли поуморен? — попита магьосникът.

— Да, всъщност доста, след като стана дума. Знаеш ли какво става с мене?

— Разбира се. Прекратих действието на заклинанието, което те предпазваше толкова години. Онова, което сега усещаш, са първите леки докосвания на истинската ти възраст. Ще й отнеме известно време да те настигне и да преодолее естествената съпротива на тялото ти, но вече напредва.

— Защо постъпваш така с мене?

— Защото ти повярвах, когато ми каза, че не си пацифист. И докато разговаряше с мене, говореше достатъчно буйно, за да ми хрумне, че дори би ми се противопоставил. Не бих могъл да го позволя, защото знаех, че още можеш да разчиташ на едновремешната си сила. Даже и един магьосник би могъл да се изплаши от това — ето защо направих необходимото. Моята магия поддържаше силата ти — оттегля ли я, тя пресъхва. Би било добре за нас да работим пак заедно, ала разбрах, че няма да го бъде.

Ланселот се препъна, но се удържа на крака и продължи да куцука. Кухият рицар вървеше до дясното рамо на Мерлин.

— Казваш, че стремежите ти били благородни — обади се Ланселот, — но аз не ти вярвам. Може би едно време са били. Но не само времената са се променили. И ти си различен. Не го ли усещаш?

Мерлин си пое дълбоко въздух. От устата му излезе пара.

— Може би това ми е по наследство — рече той. След това продължи: — Шегувам се. Разбира се, че съм се променил. Всеки се променя. Самият ти си идеалният пример. Онова, в което ти смяташ, че съм се променил към по-лошо, е само върхът на безвъзвратния конфликт, трупал се помежду ни, докато сме се променяли. Аз все още отстоявам истинските идеали на Камелот.

Раменете на Ланселот вече се бяха прегърбили, той дишаше тежко. Силуетите пред тях сега бяха надвиснали над хоризонта — много по-големи.

— Познах мястото! — задъха се той. — И все пак не мога да го позная! Сегашният Стоунхендж не изглежда така. Дори и по времето на Артур не беше така съвършен. Как се добрахме дотук? Какво стана?

Спря да си почине. И Мерлин спря.

— Тази нощ ние преминахме от един свят в друг — рече магьосникът. — Ние сме в Приказния свят, а това е истинският Стоунхендж, свещеното място. Разтегнах границите на двата свята, за да го пренеса тук. Ако не бях толкова добър, щях да те изпратя обратно заедно с него и да те затворя там завинаги. Но по-добре е да познаеш един вид покой. Ела!

Ланселот закуцука подире му към големия каменен кръг. От запад повя лек ветрец и развълнува мъглите.

— Какво искаш да кажеш с това „един вид покой“?

— За да се възстановят напълно силите ми и да нараснат, съм длъжен да принеса тук жертва.

— Значи, открай време си ми кроил това!

— Не. Не трябваше да си точно ти, Ланс. Всеки би свършил работа, макар че и ти вършиш чудесна работа. Ако беше избрал да ми помогнеш, нямаше да е така. Все още имаш време да размислиш.

— Би ли искал да живееш редом с някого, който е постъпил така с тебе?

— Тук си прав.

— Тогава защо ме питаш — освен заради дребната жестокост?

— Тъкмо заради това. Много ме ядоса.

Щом стигнаха до кръга, Ланселот отново спря. Той огледа огромните, извисяващи се камъни.

— Ако не влезеш доброволно — обади се Мерлин, — моят слуга с радост ще ти помогне.

Ланселот плю, поизправи рамене и го изгледа ядно.

— И ти мислиш, че ме е страх от някаква си куха броня, чиито конци дърпа някакъв си дяволски вещер? Дори и сега, Мерлин, без помощта на твоите магии бих го разнесъл на парчета!

Магьосникът се разсмя.

— Добре, че поне си спомняш как се хвали един рицар, когато вече не притежаваш нищо рицарско! Може пък и да ти дам възможност — няма значение как ще влезеш в кръга, важна е само подготовката.

— Само че се боиш да рискуваш слугата си?

— Така ли мислиш, старче? Съмнявам се дори дали би понесъл теглото на една броня, ако я облечеш, да не говорим пък за това, да вдигнеш копие! Но щом искаш — така да бъде!

Той удари три пъти с жезъла си по земята.

— Влизай — рече той. — Вътре ще намериш онова, което търсиш. Радвам се, че направи такъв избор. Беше непоносим — така да знаеш. Копнеех поне веднъж да те видя победен, смъкнат до равнището на по-незначителните смъртни. Ех, де да беше тук и кралицата, за да погледа последния турнир на своя рицар!

— И на мене ми се искаше тя да е тук! — отговори Ланселот, пристъпи покрай скалата и навлезе в кръга.

Там, под скалата, го чакаше черен жребец. Юздите му висяха, затиснати с камък. До долмена бяха облегнати части на броня, копие, меч и щит. На отсрещната страна бял жребец очакваше кухия рицар.

— Съжалявам, не можах да уредя и паж или оръженосец, който да ти помага — рече Мерлин и се приближи от другата страна на монолита. — Бих се радвал аз да ти помогна.

— Ще се справя — отговори Ланселот.

— Моят рицар е облечен точно със същото облекло — каза Мерлин — и не съм му дал никакво предимство в оръжията.

— И шегите ти никога не съм ги харесвал.

Ланселот бързо се сприятели с коня, после извади от портфейла си тънка червена нишка и я върза на тъпия край на копието. Опря бастуна си о долмена и започна да нахлузва бронята. Мерлин, чиито коса и брада вече бяха почти черни, се отдръпна на няколко крачки и се захвана да рисува с жезъла си някакви диаграма в праха.

— Навремето ти яздеше бял кон — обади се той, — но реших, че ще е по-подходящо сега твоят да бъде с друг цвят, тъй като си изоставил идеалите на Кръглата маса и си предал паметта на Камелот.

— Точно обратното — възрази Ланселот и вдигна очи към небето — внезапно пак бе отекнал гръм. — При буря бих яхнал всякакъв кон. Аз съм последният защитник на Камелот!

Мерлин се вгледа в него и разтърка очи. Ланселот нахлупи шлема.

— За миг ми се стори, че изглеждаш по-различно… — рече Мерлин.

— Така ли? Магията спряла да действа, викаш? — Ланселот ритна камъка, който затискаше юздите, и скочи на коня.

Мерлин довърши диаграмата, отстъпи назад и поклати глава. Ездачът се наведе и сграбчи копието.

— Май ти е останала доста сила — рече Мерлин.

— Така ли?

Ланселот вдигна копието и го нагласи. Преди да хване и щита, който беше окачил на седлото, той вдигна забралото си, обърна се и погледна Мерлин.

— Твоят рицар като че ли е готов — каза му. — И аз съм готов.

Светкавицата отново блесна. По лицето, наведено надолу над Мерлин, нямаше бръчки; очите бяха ясни, покрай челото се спускаха кичури бледозлатиста коса.

— На какви магии си се научил през тези години? — попита Мерлин.

— Не е магия — отговори Ланселот, — а предпазливост. Очаквах това от тебе. И когато се върнах в пещерата за бастуна, допих еликсира.

Той спусна забралото си и извърна глава.

— Вървеше като старец…

— Доста опит имам. Извикай твоя рицар!

Мерлин се разсмя.

— Хубаво! Така е по-добре — да те видя в пълната ти сила! Ала не можеш да се надяваш да победиш дух!

Ланселот вдигна щита си и се приведе напред.

— Какво чакаш тогава?

— Нищо! — тросна се Мерлин и кресна: — Убий го, Раксас!

Щом двамата се втурнаха един срещу друг, заръмя лек дъждец. Вперил поглед напред, Ланселот забеляза, че зад забралото на противника му бушува пламък. В последния възможен момент той насочи копието си към пламтящия шлем на кухия рицар. Отново блесна светкавица и се разнесе гръм.

Щитът му посрещна противниковото копие, а неговото се насочи към приближаващата се глава. Тя отхвърча от раменете му и заподскача нажежена по земята.

Той стигна до другия край на арената и се обърна. Видя, че и кухият рицар — вече обезглавен — прави същото. А зад него, там където само преди миг се виждаше една-единствена изправена фигура, фигурите сега бяха две.

Моргана Ле Фей, облечена в бяла дреха, с разпусната, развяна червена коса, беше застанала лице в лице с Мерлин от другата страна на диаграмата. Като че ли разговаряха, ала не можеше да чуе думите. После тя започна да вдига ръце нагоре и те засияха като студени огньове. Жезълът на Мерлин също сияеше — той го постави пред себе си. Нищо повече не видя — кухият рицар вече беше готов за втора атака.

Той се прицели с копието, вдигна щита, приведе се напред и пришпори коня си. Щом се втурна в атака, усети ръката си като къс желязо, като безкраен поток от електричество. Сега валеше по-силно и светкавици постоянно озаряваха небето. Непрекъснатият тътен на гръмотевиците заглушаваше тропота на копитата, а вятърът свиреше покрай шлема му. Той връхлетя към другия рицар, прицелил копие в средата на щита му.

Сблъскаха се с оглушителен трясък. И двамата рицари се завъртяха. Кухият се строполи от коня — счупеното копие беше пронизало щита и бронята на гърдите му; щом се удари о земята, лявата му ръка отхвърча настрани. Върхът на копието се пречупи и щитът се плъзна на земята. Но той почти веднага се надигна, стиснал в десница дългия си меч.

Ланселот скочи от коня, захвърли щита си, измъкна огромния си меч и пристъпи към обезглавения си враг. Противникът му нападна пръв и той отби удара. Ръцете му се разтрепериха — толкова силен беше той. Замахна. Другият отби удара.

Дълго се биха с мечовете. Най-накрая Ланселот замахна за пореден път и нанесе най-тежкия си удар. Кухият рицар се строполи в калта — бронята отпред се беше разцепила чак до стърчащото от нея копие. В този миг Моргана изпищя.

Ланселот се извърна и видя, че тя е паднала по очи върху нарисуваната от Мерлин диаграма. Магьосникът, окъпан в синкава светлина, издигна жезъла си и пристъпи напред. Ланселот направи крачка към тях и отляво го прониза остра болка.

Той се извърна към кухия рицар, който се беше надигнал и се готвеше да нанесе и втори удар, стисна с две ръце дръжката на меча си и го вдигна във въздуха.

Метна се срещу другия. Острието прониза бронята и прикова противника му към земята. Изпод него се изви писък и отекна в бронята; огнен език изскочи от горното отвърстие, стрелна се напред, затрепка в дъжда и след миг угасна.

Ланселот с мъка се изправи на колене. След това бавно се вдигна на крака и се извърна към двете фигури, отново застанали лице в лице. Сега и двамата стояха вътре в размазания чертеж на силата, окъпани в синкава светлина.

Ланселот направи крачка напред, после — и втора.

— Мерлин! — извика той и продължи да крачи към тях. — Направих онова, което ти казах! А сега идвам, за да те убия!

Моргана Ле Фей се обърна към него. Очите й бяха широко отворени.

— Не! — извика тя. — Излез от кръга! Побързай! Аз го държа! Силите му гаснат! След миг това място няма да бъде вече тук! Излизай!

Ланселот се поколеба само миг, след това се извърна и тръгна с възможно най-бързи крачки към края на кръга. Щом мина покрай монолитите, небето сякаш закипя.

Измина още дузина крачки и спря. Извърна поглед към бойното поле, към мястото, където двете фигури все още се възправяха, сключени в омагьосана прегръдка. Последвалата сцена се запечата в съзнанието му — небето се разтвори и огнена завеса се спусна над далечния край на кръга.

Зашеметен, той вдигна ръка да закрие очите си. Когато я отпусна, видя как канарите безшумно се срутват и много от тях се разтварят във въздуха. Дъждът веднага затихна. Магьосникът и магьосницата бяха изчезнали заедно с голяма част от пейзажа, който продължаваше да се разтваря. Конете не се виждаха никакви. Огледа се и забеляза един доста голям камък. Приближи се до него и се отпусна отгоре му. Отвърза бронята на гърдите си, свали я и я пусна на земята. Гърдите му туптяха — той притисна ръка върху раната. Преви се на две и закри лицето си с лявата си длан.

Дъждът продължаваше да утихва и най-накрая спря. Вятърът замря. Отново плъзнаха мъгли.

Той си пое дълбоко дъх и се замисли. Да, той беше останал заради това — дълго след като всички си бяха отишли, — заради онова, което толкова дълго бе очаквал. Сега то вече беше свършило и можеше да си почине.

Пропадна в някаква бездна: Събуди го някаква светлина. Равномерно сияние се промъкваше между пръстите му, процеждаше се под клепачите му. Отпусна ръка, вдигна глава, отвори очи.

Чашата бавно се рееше във въздуха — точно пред него, сред ореол от бяла светлина. Той отдръпна лепкавите си пръсти от гърдите си, изправи се на крака и тръгна след нея. Твърда, сияйна, великолепна и чиста, тя го поведе през огряната от луната равнина, от мрака към светлината и пак към мрака, докато най-накрая мъглите го погълнаха и той най-после протегна ръце, за да я прегърне.

ТУК ЗАВЪРШВА КНИГАТА ЗА ЛАНСЕЛОТ, ПОСЛЕДНИЯ ОТ ХРАБРИТЕ РИЦАРИ НА КРЪГЛАТА МАСА И ПРИКЛЮЧЕНИЯТА МУ С РАКСАС, КУХИЯ РИЦАР, И С МЕРЛИН И МОРГАНА ЛЕ ФЕЙ, ПОСЛЕДНИТЕ ОТ МЪДРЕЦИТЕ НА КАМЕЛОТ, В ТЪРСЕНЕТО НА СВЕЩЕНИЯ ГРААЛ.

QUO FAS ET GLORIA DUCUNT.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/4492

Издание:

Магьоснически свят

Разкази и новели

Американска, първо издание

Библиотечно оформление: Софка Ташчиева

Художник: Маргарита Ташчиева

Редактор: Силвия Вълкова

Коректори: Нина Иванова, Зефира Иванчева

Компютърен дизайн: София Делчева

Печат „Абагар“ ЕООД — Велико Търново

Издателство „Дамян Яков“ София, 1998

Библиотека „Фантастика и фентъзи“, №1

A Magic Lover’s Treasury Of The Fantastic. Edited by Margaret Weis. Warner books

Copyright © 1998 by Margaret Weis and Tekno Books

1

Клъбфут (англ.) — крак, деформиран по рождение. — Б.пр.

2

Уейвихил (англ.) — вълнист, вълнообразен хълм. — Б.пр.

3

Некромант — спиритист, който вика духове на покойници. — Б.пр.

4

Ироничен намек: revere (англ.) — почитам, уважавам, благоговея. — Б.пр.

5

Кохинил — яркочервено багрилно вещество, приготвяно от изсушени насекоми. — Б.пр.

6

La Déesse de la Liberté (фр.) — Богинята на свободата. — Б.пр.

7

Touché (фр.) — победен (термин във фехтовката). — Б.пр.

8

Гуди — goody (англ.) — баба, старица. — Б.пр.

9

Секстън — sexton (англ.) — клисар, гробар. — Б.пр.

10

Уилоу (англ.) — върба. — Б.пр.

11

Игра на думи: кошмар (nightmare) означава в буквален превод „нощна кобила“. Б.пр.

12

На английски gipsy (циганин) и Egypt (Египет) имат близко звучене. Б.пр.

13

За облекчаване на текста всички следващи срещания на тази дума са изписани като „CREATEPDO“. Бел.ел.кор.

14

Дюлак — „du lac“ (фр.) — от езерото. Б.пр.

15

На попрището жизнено в средата

намерих се в лес тъмен по зла чест,

че правий път сбъркал бях в мрачината…

— Данте, „Ад“. Б.пр.

Content

Лари Нивън, Орсън Скот Кард, Катрин Курц, Робърт Силвърбърг, Кристофър Сташеф, Мерседес Лаки, Андре Нортън, Реймънд Фийст, К. Дж. Чери, Рей Бредбъри, Джак Ванс, Фриц Лейбър, Мелани Роун, Марион Зимър Брадли, Зена Хендерсън, Грег Беър, Джо Холдеман, Ф. Пол Уилсън, Урсула Ле Гуин, Роджър Зелазни
Магьоснически свят

Лари Нивън За какво може да послужи един стъклен кинжал?

I

II

III

IV

V

VI

VII

Орсън Скот Кард Принцесата и Мечока

Катрин Курц Призоваването

Робърт Силвърбърг Каквато е

Кристофър Сташеф Алхимикът и вещицата

Мерседес Лаки Панаирът на свирачите

Андре Нортън Магьоснически свят

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Реймънд Фийст Невероятният номер на Джеролдо

К. Дж. Чери Уилоу

Рей Бредбъри Ваканцията

Джак Ванс Магьосникът Мазириан

Фриц Лейбър Базарът на чудесата

Мелани Роун Даровете на богинята

Марион Зимър Брадли Преследвача

Зена Хендерсън Кутията за всичко

Грег Беър Синът на Белия кон

Джо Холдеман Armaja Das

Ф. Пол Уилсън Createpdo

Урсула Ле Гуин Думата за освобождаване

Роджър Зелазни Последният защитник на Камелот

Информация за текста

1