Gerke Roalds

Hipnoze un suģestija

HIPNOZE UN SUĢESTIJA

Roalds Gerke

Ievads

Hipnoze un suģestija — šie divi savstarpēji saistītie psihiskās iedarbības veidi — ar savu noslēpumainību jau sen nodarbinājuši daudzu dabaspētnieku prātus.

Suģestija^1 (no latīņu suggestio — iedvešana) ir cilvēka (vai cilvēku grupas) domāšanas un rīcības ietekmēšana. Ar kairinātāja, pirmām kārtām vārda, palīdzību otram cilvēkam var iedvest kādas noteiktas sajūtas, kustības, rīcību, attieksmi pret īstenību.

Suģestēšana nebūt nav tas pats, kas pārliecināšana. Kad cilvēku pārliecina, viņš saglabā kritizētspēju, turpretī suģestija, kā tēlaini izteicies izcilais krievu neiropatologs un psihiatrs V. Behterevs, cilvēka apziņā ienāk «it kā pa sētas durvīm, apejot sargu — kritiku». Suģestijā iedvestie priekšstati, sajūtas, kā arī darbības dzenuļi tiek uzņemti pasīvi, nekritiski, jo suģestija neprasa pierādījumus. Suģestējamība ir normāla psihes īpašība, tomēr visiem cilvēkiem tā nepiemīt vienādā mērā. Tā ir atkarīga no daudziem apstākļiem, visstiprāk izteikta bērnu vecumā, nedaudz vājāk — brieduma gados, bet samazinās vecumā.

Suģestēšanas procesā piedalās maņas, visvairāk — dzirde un redze. Cilvēku suģestēt iespējams pat tad, ja viņš to negrib, un bieži vien arī bez viņa ziņas.

Hipnoze (no grieķu hypnos — miegs) ir īpašs miegam līdzīgs stāvoklis, kas izraisāms ar noteiktiem kairinājumiem vai suģestiju. Hipnotiska stāvoklī cilvēka suģestējamība ir sevišķi augsta. Tas izskaidrojams ar to, ka noteiktās hipnotiskā miega stadijas galvas smadzeņu garozas tonuss ir pavājināts un hipnotizētāja teiktie vārdi, kas tiek uzņemti bez domāšanas un vērtēšanas, ir sevišķi iedarbīgi. Tātad hipnoze ir cieši saistīta ar suģestiju un tās mērķtiecīgu izmantošanu.

Jau tālā senatnē, kad cilvēkiem nebija zinātniskas izpratnes par hipnozi un suģestiju, tās prasmīgi lietoja dažādu reliģisku kultu kalpi. Hipnozes vēsture ir nepārtraukti dabaspētnieku strīdi par hipnozes parādību īsto būtību. Mūsdienu zinātnes sasniegumi hipnozes pētīšanā neapšaubāmi ir augsti, taču netrūkst arī daudz neskaidru un strīdīgu jautājumu, kas vēl gaida savus risinātājus.

1 - Bieži vien, it sevišķi populārzinātniskos tekstos, suģestija saukta par iedvesmu. Taču iedvest un iedvesmot nepavisam nav viens un tas pats, tāpēc nepārprotamības labad vajadzētu palikt pie svešvārda «suģestija», ar iedvesmu saprotot tikai jaunrades spēku atraisītību. —Red. piez.

Hipnoze un reliģija

Aplūkosim dažus piemērus, kas liecina, cik veikli suģestiju un hipnozi saviem mērķiem izmantojusi reliģija.

Droši vien daudzi būs lasījuši par praviešiem, kas ar savu fanātisko reliģiozitāti spēcīgi ietekmēja ticīgo cilvēku psihi. Dzīvesveids, kas pilnīgi atbilda stingrajām kristiešu morāles prasībām, lūgšanu vaļsirdīgums, prasme izmantot neparastas dabas parādības, sapņus un citus līdzekļus, ar kuru palīdzību pravieši nonāca reliģiskā ekstāzē, ka arī nostāsti par viņu paveiktajiem brīnumiem ticīgajos cilvēkos radīja attiecīgu noskaņojumu. Praviešu mirstīgās atliekas tika pieskaitītas svētajām relikvijām un kļuva par uzskates līdzekļiem, kam vajadzēja veicināt reliģijas slavu un apliecināt baznīcas dogmu pareizību. Šie pīšļi glabājas tempļos un tiek uzskatīti par ticības brīnumiem. No tālam zemēm uz šīm svētajām vietām, pie svētajām relikvijām visos laikos tiekušies dievlūdzēju pūļi, alkdami atveseļošanās, mierinājuma, bet visvairāk — brīnuma. Un dažkārt šis brīnums arī noticis…

Nav grūti iztēloties kādus no šādiem reliģiskiem svētkiem, kas pulcējuši svētceļniekus no malu malām. Valodas par brīnumdarītājam svētbildēm, par garīdzniekiem, kuru lūgšanas uzklausot dievs, dievnamam pievelk tūkstošiem dievlūdzēju. To vidū ir slimi un nelaimīgi, veci un jauni, nabagi un bagāti, fanātiķi un parasti ticīgie, visi viņi meklē palīdzību «no augšas», cerēdami kļūt par brīnuma aculieciniekiem. Savu garīgo padomdevēju sagatavoti svētceļošanai, ceļā uz templi viņi nemitīgi murmina, palaikam arī dzied lūgšanas, aicinot dievu būt žēlsirdīgam. Pieiet akls jauneklis, kaismīgi alkdams kļūt redzīgs, ratiņos brauc paralizēta meitene, velkas nabadzīgie un kroplie, un likteņa pabērni, un visi tie spiežas tuvāk tempļa ieejai. Visu skatieni pievērsti vienam punktam — tai vielai, kur jāparādās garīdzniekam, par kura brīnumaino spēku valodas gājušas no mutes mutē.

Un, lūk, skanot svinīgai baznīcas dziesmai tūkstošbalsīga kora izpildījuma, atdarās tempļa durvis un parādās ilgi gaidītais dieva kalps. Nemitīgās lūgšanas, neparastie nostāsti un saspringtā gaidīšana pūli tā eksaltējusi, ka garīdznieka parādīšanas vien gandrīz tiek uzskatīta par brīnumu.

Ar plašu žestu aicinādams ticīgos pievienoties lūgsnai, garīdznieks griežas pie «visvarenā». Viņš lūdz savām avīm grēku atlaišanu, izveseļošanos un mierinājumu. Kā apmāti cilvēki lūkojas garīdzniekā, tiem pat šķiet, ka ap sludinātajā galvu mirdz varavīksnes vainags! Viņa balss pūlim ir pavēle, vēlējums «no augšas»: «Lūdziet dievu, karsti lūdziet dievu, visuaugstais dzird jūs! Viņš ir šeit, viņš ir ar jums! Uz ceļiem! Lūdziet dievu!»

Sasprindzinājums pūlī pieaug, un visi kā viens nokrīt ceļos, dzied slavas dziesmas tam kungam, raud no aizkustinājuma,neprātīgi kliedz. Simtiem ticīgo sastinguši nekustīgas pozas ar svētlaimīgu smaidu sejās, vieni, nometušies ceļos, vienmērīgi klanās lūgšanas taktī, citi — aizrāvušies reliģiska dziedāšana.

Ja kādu no šiem ticīgajiem netīšām pagrūstu, viņš nemaz to nemanītu, ja uzsauktu, viņš nedzirdētu. Šādā stāvoklī pat fiziskas sāpes cilvēks var nesajust. Bet garīdznieka vārdus viņš dzird un bez ierunām tiem paklausa. Kā gan to izskaidrot?

Tā nu esam nonākuši pie dažiem «brīnumiem», par kuriem pēc baznīcas svētkiem stāstīja mājās pārnākušie svētceļnieki. Jāatzīmē, ka gan «svētās brīnumainās parādības», gan «pravietiskie sapņi» un citas neparastas parādības, kas daiļskanīgi aprakstītas dažādās baznīcu grāmatās, varēja būt ne tikai apmācīšana ar iepriekšēju nodomu. Aprakstītais gadījums ir masu hipnoze un suģestija nomoda stāvoklī. Tagad šādu parādību būtība ir zinātniski izskaidrota.

Ārsts hipnotizētājs aizmidzinātam cilvēkam var izraisīt pārsteidzoši spilgtā formā dzirdes, redzes un ožas halucinācijas, arī ar reliģisku saturu. Pēdējās īpaši viegli ir iedvest reliģioziem cilvēkiem. Viņi «redz» neesošus, nereālus priekšmetus, parādības, veselus notikumus, «redz» un «dzird» to, kas viņiem labi pazīstams no baznīcas literatūras. Taču nevajadzētu arī aizmirst, ka dažādu halucināciju cēlonis var būt smagi psihiski traucējumi.

Turpināsim stāstu par «brīnumiem».

Dievkalpojums ir beidzies, taču galvenais notikums vēl priekšā. Slimie, kroplie, cietēji tiecas pie garīdznieka, lai tas viņus apslacītu ar «svēto» ūdeni, skartu ar roku, līdz ar to izārstēdams un atvieglodams viņu ciešanas. Ticīgo pūlis, reliģiskas ekstāzes pārņemts, elpu aizturēdams, seko notiekošajam. Cits pēc cita garam garīdzniekam iet nelaimīgie. Ne «svētais» ūdens, ne rokas pieskāriens tiem nepalīdz. Tad pie garīdznieka pieved aklu jaunekli. Viņa sejā sastingusi gaidu un cerību izteiksme. Garīdznieks aizskar jaunekļa acis, nomazgā tās ar «svēto» ūdeni un saka tos pašus parastos vārdus: «Dievs ir žēlīgs, mans dēls. Lūdzies dievu!» Uzmanīgi likdams kājas uz pakāpieniem, aklais tuvojas pūlim, te pēkšņi sastingst uz vietas, viņa seju rotā kautrīgs smaids. Ar priecīgu izbrīnu viņš raugās apkārt un, pacēlis rokas pret debesīm, gavilējoši sauc: «Es redzu! Redzu! Kungs, svēta vara! Es visu redzu!»

Garīdznieka sejas izteiksme ir neizdibināma, izskaidrot šo «brīnumu» viņš, protams, nevar. Saprazdams, ka tas dara baznīcu vēl varenāku, stiprina tās varu par ticīgajiem, viņš uzmanīgi raugās uz redzīgo jaunekli un ar acīm seko izbrīnītajam svētceļnieku pūlim. Jaunekļa laime un prieks ir neaprakstāmi, viņš metas uz ceļiem un kvēli pateicas dievam par žēlastību. Sai lūgšanai pievienojas visi «brīnuma» aculiecinieki. Bet garīdznieks, iztaujājis jaunekļa vecākus, noskaidro, ka viņu dēls redzi zaudējis pirms vairāk nekā desmit gadiem, smaga nervu satricinājuma brīdī, un ka ne ārsti, ne dziednieki to viņam nav varējuši atgriezt. Un, lūk, brīnums noticis.

Bet kas tad īsti notika? Vai tiešām kāds pārdabisks spēks atdeva zaudēto redzi? Protams, ka ne.šajā gadījumā ar hipnozi veiksmīgi tika izārstēts histērijas izraisīts aklums. Histērijas radītas funkcionālas paralīzes, aklums, kurlums, mēmums un citi traucējumi ārstiem ir zināmi jau sen. Nekādas zāles vai operācija šādam slimniekam nelīdz, viņu var izārstēt vienīgi ar hipnozi.

Kad smagu, dažreiz pat hronisku slimību pēkšņi izārstē ar hipnozi, nezinātājam tas liekas brīnums. Taču nekāda brīnuma te nav: tieši ar hipnozi ārsti sekmīgi ārstē cilvēkus, kuriem ir histēriska paralīze, aklums, kurlums utt. Garīdzniecība, dažkārt pat nezinādama hipnozes būtību un palaikam patiešam ticēdama pārdabisku spēku esamībai, hipnozi un suģestiju prasmīgi izmantojusi un joprojām izmanto, lai stiprinātu baznīcas autoritāti un ticīgo reliģiozitāti. Daudzu baznīcas literatūrā aprakstīto brīnumu pamatā ir hipnotiskā suģestija. Cilvēkam hipnozes stāvoklī (iemidzinātam vai arī hipnotiskā transā) var iedvest paēduša cilvēka sajūtu, stipru pārliecību, ka milzīgs pūlis ir ticis «paēdināts» ar dažām maizītēm un zivīm. Fanātiskiem ticīgajiem, nav grūti iedvest dažnedažādu teļu un ainu halucinācijas, piemēram, svētā uzbraukšanu debesīs, Jēzus Kristus iešanu pa ūdens virsu u. tml.

Ēģiptē un Indijā hipnoze ir bijusi pazīstama jau pirms mūsu ēras. Tā lietota dažādiem mērķiem, arī ārstniecībā. Indijā vēl līdz šim laikam hipnozes elementus plaši izmanto dažu reliģisku kultu pārstāvji. Starp citu, hipnoze un pašhipnoze ir jogas filozofiskās mācības pamatā. Dažos senākajos ēģiptiešu papirusos ir atrasti padomi hipnozes lietošana. Tie ir visai interesanti un liecina, ka toreiz cilvēka aizmidzinašanas metodes ir bijušas līdzīgas tām, kādas ārsti izmanto mūsu dienās.

Hipnozi, suģestiju, kā arī pašhipnozi un autosuģestiju allaž izmantojuši samani, par kuriem, jādomā, visi būs dzirdējuši vai lasījuši. Burvestības, kā zināms, bijušas plaši izplatītas daudzas pasaules tautās un ciltīs Galējos ziemeļos, kā arī Dienvidamerikā, Āzijā, Austrālijā, Āfrikā —visur, kur pastāvējusi daudzdievība un elku pielūgšana. Dažas zemes samani ir vēl mūsu dienās.

Cilts locekļu vidū samani parasti baudīja dziļu cieņu un autoritāti, jo tika uzskatīti par dievu izredzētiem. Saasinātā jutība, fanātiskā ticība, bieža savas nervu sistēmas kairināšana viņus nereti noveda līdz psihiskām slimībām ar smagām krampju lēkmēm un halucinācijām. Bet tas tikai vairoja viņu popularitāti ticīgo vidū.

Mēģināsim ielūkoties maģiskā ļauno garu izdzīšanas procedūrā, kas ir tipiska dažām ciltīm Altajā, Sibīrijā, Aļaskā un citur.

Kādā ciltī (nav vajadzības noskaidrot darbības vietu un laiku, jo mūsu tēmā tam nav būtiskas nozīmes) smaga slimība piemeklē lielas ģimenes māti, veiklākā cilts mednieka sievu un palīgu. Nelīdz nekādas zāles — sievietes kājas neklausa, to it kā nav. Atliek viena cerība — griezties pēc palīdzības pie samaņa. Mednieks šamanim pastāsta, ka kāju paralīze sievai iestājusies pēc tam, kad viņa padzirdējusi par nelaimi, kas viņam notikusi medībās. Lielo bēdu satriekta, sieva zaudējusi samaņu. Atjēgusies, gribējusi mesties vīram palīga, bet neesot varējusi kājas vairs neesot klausījušas. Visi ārstēšanas mēģinājumi bijuši bez sekmēm. Kad sieviete sapratusi, ka ģimenei kļuvusi par smagu nastu, viņa sākusi maz ēst un slikti gulēt, novājējusi.

Samanis noliek dienu, kad sievieti izārstēs; pēc rituāla šai dienai jābūt jaunā mēnesī. Noliktajā diena, ko gaida ne tikai mednieka ģimene, bet visa cilts, ritmiska bungu rīboņa vēsta samaņa tuvošanos (viņš parasti dzīvo nomaļus no apmetnes). Mednieka būdā valda puskrēsla, vāji gruzd ugunskurs. Ap slimnieci pulcējušies kaimiņi, ģimenes locekļi. Visi saspringti klausās pieaugošajā bungu rīboņā. Tikai slimniece paliek vienaldzīga, viņas nogurušais acu skatiens pievērsts ugunskuram, monotonās bungu skaņas rada miegainību. Un, lūk, būdā parādās šamanis, kura izskats iedveš pārliecību, ka viņa ir brīnumdarītājs gars: viņš ir spilgti izkrasojies, ar kaklarotām, amuletiem, zvaniņiem apkāries. Sākās ļauno garu izdzīšanas rituāls. Šamanis izdara noslēpumainas, klātesošajiem nesaprotamas manipulācijas, sāk lēnam riņķot ap gaiši iedegušos ugunskuru. Visi, acis nenolaizdami, uzmanīgi seko katrai samaņa kustībai. Bet viņš riņķo arvien ātrāk un ātrāk, izkliegdams nesaprotamus vārdus, drudžaini sizdams bungas. Tagad slimniece arvien vērīgāk raugās šamanī, ieklausās viņa balsī un palēnam iemieg. Samaņa temperamentīgā deja pēkšņi apraujas — viņš nokrīt bezsamaņa. Bet klātesošie ir bez elpas, ar cieņu un bailēm viņi raugās uz nekustīgo samaņa ķermeni un domā, ka viņa dvēsele devusies pie labiem gariem pēc padoma. Atguvies šamanis svinīgi pavesta garu gribu un pēc to padoma ierīvē slimnieces kājas ar iepriekš sagatavotām burvju zālēm. Katrai samaņa kustībai seko maģiski izsaucieni. Un brīnums notiek: sieviete saliec vispirms vienu kāju, tad otru, pieceļas un lēnam sāk iet.

Nav grūti pamanīt, ka starp kristīgo svētkiem un samaņa lūgšanām pastāv zināma līdzība. Abiem gadījumiem ir raksturīga svinīga atmosfēra, sapulcējušos gatavība kļūt par brīnuma aculieciniekiem reliģiozais noskaņojums, dzirdi un redzi nogurdinošās garīdznieka un samaņa izdarības, dedzīgā pārdabisku spēku pielūgšana. Bet pats galvenais — abos gadījumos «brīnumaini» izveseļojas cilvēki, kas bijuši slimi ar histēriskas izcelsmes kaitēm. Ne kristīgo garīdznieks, ne šamanis slimajiem un kroplajiem visbiežāk nespēj palīdzēt. Kā viens, tā otrs šīs savas neveiksmes izskaidro ar sirdzēju grēcīgumu vai pārdabisko spēku dusmām (vienā gadījumā ar dieva, otra — ar garu dusmām).

Dažus vārdus par dziedniekiem. Senatnē slimnieki, kam nebija pieejama kvalificēta medicīniskā palīdzība, bija spiesti griezties pie slaveniem dziedniekiem, kuri ne tikai prasmīgi ārstēja ar zālēm (izvilkumiem un novārījumiem), bet arī mācēja kaiti apvārdot. Vārdošana notika noslēpumainos apstākļos, parasti zem četrām acīm; to pavadīja rituāla darbība. Un, lai gan šie dziednieki bieži vien kļūdījās un slimnieks nereti pat nomira, šāda veida dziedniecība bija ļoti populāra, bet dažās zemēs savu popularitāti tā nav zaudējusi vēl šobaltdien. Lai apvārdotu, dziednieki ļoti bieži izmantoja vārdus un pat veselus izteicienus no lūgšanām, psalmiem un baznīcu grāmatām. Vārdotāju metodes pamatā, protams, bija suģestija, ar kuru viņi iedarbojās uz cilvēka psihi. Prasmīgi lietota, tā nereti tiešam labvēlīgi ietekmēja slimā cilvēka psihi. Tomēr visbiežāk dziednieku neizglītotības dēļ rezultāti bija gaužam bēdīgi un slimnieka jau tā smagais stāvoklis kļuva vēl smagāks.

Visiem ir zināms, cik spēcīgi cilvēka psihi ietekmē saasinātas uzmanības rosināta iztēle. Lūk, vienkāršs piemērs. Kādam cilvēkam jādodas ārā pilnīgā tumsā. Viņš ir stipri uztraukts, iztēlē veidojas nenoteikti iedomu tēli, no kuriem vajadzētu sargāties. Negaidīti kaut kur tuvumā atskan dobjš troksnis, un cilvēks zibenīgi pagriežas uz to pusi, domādams, ka tieši no turienes draud briesmas. Bet troksni radījusi tikai vēja brāzma.

Protams, «nesaprātīga» psihes reakcija ir saistīta ar noteiktu nervu sistēmas tipu, noskaņojumu, situāciju utt. Kurš no mums kaut reizi, it sevišķi bērnībā, nav pārdzīvojis mokošas bailes, tumšā naktī iedams pa nepazīstamam vietām vai garam kapsētai? Kādas šaušalīgas domas nenāk prata bērnam, kad viņa uzņēmīgā un jūtīgā nervu sistēma ir baiļu uzbudināta! Kādus iedomu tēlus iztēlē neuzbur lasītas un dzirdētās pasakas vai teikas! Bet pieaugušais — jo maņticīgāks un reliģiozāks viņš ir, jo spilgtāki viņa reliģiskie redzējumi, jo labvēlīgāka augsne dzirdes un redzes halucinācijām.

Saasinātas uzmanības rosināts cilvēks nedzīvus priekšmetus var noturēt par dzīvām būtnēm.

Pa mežu iet četri cilvēki. Pēkšņi vienam gājējam liekas, ka krūmos spīd acis; vērīgāk ieskatījies, viņš «redz» vilkus. Izbijies viņš vienu no ceļabiedriem satver aiz rokas un, uz krūmiem rādīdams, šausmās čukst: «Skaties, vilki!» Visi sastingst, modri raugās krūmos. Diviem liekas; ka viņi tiešām redz vilkus, bet otri divi krūmos nekā neredz. Beidzot viens ceļinieks ar nūju rokā metas uz krūmiem — un visi pārliecinās, ka tur nekā nav: krūmu apveidi tikai atgādinājuši vilku siluetus. Tomēr pirmais ceļinieks stūrgalvīgi apgalvo, ka redzējis vilkus, otrais saka, ka arī viņam diezgan skaidri krūmos rādījušies vilki, bet pārējie divi nesaprašanā rausta plecus. Šis vienkāršais piemērs liecina, ka pirmajam ceļiniekam redzes halucinācijas radās iztēlē, otrajam — vārdiskas suģestijas rezultāta. Pārējiem diviem ceļiniekiem iztēle un uzmanība nebija pietiekami saasināta. Iespējams, ka viņi nedomāja par varbūtējam briesmām, nebija satraukti, vai arī viņiem gluži vienkārši bija cits nervu sistēmas tips.»

Tātad iztēle un saasināta uzmanība visiem cilvēkiem nepiemīt vienādā mērā. Lūk, daži novērojumi.

Slimnieks, nejauši noklausījies ārstu sarunu par jaunu līdzekli, kas sekmīgi ārstējot paralīzes, iedomājas, ka šis jaunais līdzeklis ir viņam mutē ieliktais termometrs, un tūlīt paziņoja, ka jūtoties labāk. Slimnieka noskaņojums mediķus pamudināja šādu improvizētu «ārstēšanu» turpināt. Divas nedēļas katru dienu slimniekam mute lika termometru, un slimnieka veselības stāvoklis arvien uzlabojās, līdz beidzot viņš pilnīgi izveseļojas.

Reiz kāds profesors, pamanījis, ka klausītāji noguruši un vairs nespēj koncentrēties, nolēma viņus izklaidēt. Traukā sajaukdams divus šķidrumus, viņš klausītājus brīdināja, ka radīsies šķīdums ar pretīgu, nepanesamu smaku. Pēc tam, degunu ar lakatiņu aizspiedis un seju pretīguma grimasē savilcis, viņš no trauka steigšus atkāpās. Vairākums klātesošo drīz vien saoda nepatīkamu smaku, pirmajās rindās sēdošajiem kļuva slikti, bet dažiem pat uznāca nelabums. Profesors sāka smieties un paziņoja, ka parastajam ūdenim esot pielējis tinti. Un visi tūdaļ varēja pārliecināties, ka viņam taisnība.

Kādā hospitālī simts slimniekiem bija iedots cukurūdens, bet pēc tam tika paziņots, ka cukurūdens vieta aiz pārpratuma esot iedots vemšanas līdzeklis. Astoņdesmit cilvēkiem pēc šā paziņojuma sākās vemšana.

Tādu piemēru varētu minēt ļoti daudz. Visi tie liecina, ka iztēlei un saasinātai uzmanībai piemīt spēcīga fizioloģiska iedarbība. Kulta kalpi šo parādību izmantojuši ļoti plaši.

Daudz patiesa (bet vēl vairāk blēņu) ir stāstīts par dziedniecisko Lurdas avotu Francijā. Savulaik šis avots ar īpašu Romas pāvesta ediktu tika pasludināts par ikgadēju svētceļojumu vietu. Protams, vairums slimnieku no turienes aizbrauca, veselību neatguvuši, taču šī svētavota slavu stiprināja retie gadījumi, kur tika izārstētas histērijas izraisītas funkcionālās paralīzes, aklums un tamlīdzīgi uztveres traucējumi.

Par Lurdas svētavota dziedinošo spēku padzirdējusi, zemniece, kas jau trīs gadus bija sirgusi ar kreisās ķermeņa puses paralīzi, lūdza viņai atvest nedaudz brīnumūdens. Kad slimniecei ūdeni atveda, viņa izstiepa trīcošo roku, saslapināja pirkstus, pārkrustījās un glāzi lēnām izdzēra. Pēc tam viņa piecēlās un, iesaukusies «Laidiet mani, esmu izveseļojusies!», sāka staigāt, it kā nekad nebūtu bijusi slima.

Akla meitene, kurai nekādas ārstēšanas metodes nebija varējušas redzi atgriezt, pēc ilgas un kaismīgas lūgšanas samērcēja mutautiņu svētajā Lurdas ūdenī un, aizsējusi acis, likās gulēt. Otrā dienā viņa lakatiņu noņēma — un redzēja!

Mūsdienu medicīnai ir labi zināma šo brīnumu būtība. Paralīzes un aklums neapšaubāmi bija saistīts ar izpausmē sarežģītu un daudzveidīgu psihisko slimību — histēriju. Šo slimību sekmīgi ārstē ar hipnozi bez jebkādām lūgsnām. Protams, liela nozīme ir slimnieka pārliecībai, ka viņš izveseļosies.

Ir daudz «svētu» vietu, avotu, tempļu, kas kopš seniem laikiem bijuši populāri ticīgo vidū. Šāda ārstniecisku vietu slava ir Kijevas Pečeru, Troicas-Sergija, Solovku klosteriem un daudzām citām vietām, kur glabājas svētie pīšļi un brīnumdarītājas svētbildes. Taču, augot tautas masu izglītības un kultūras līmenim, dievlūdzēju straumes uz «svētajām» vietām krasi mazinājušās.

No hipnozes mācību vēstures

Gadu tūkstošus hipnoze ir atradusies misticisma skāvienos. Un pat medicīnas pārstāvji, kas paši hipnozi lietoja slimnieku ārstēšana, sakuma nevarēja to izskaidrot. Kaut arī viduslaikos magnēta īpašības vēl nebija zinātniski izskaidrotas, dabaspētnieki tās mehāniski saistīja ar hipnozi, kas 16. gadsimtā tika nosaukta par magnētismu.

Slavenais vācu ārsts un dabaspētnieks Paracelzs (1493—1541), kas medicīnas zinātnes pamatus saskatīja praktiskajā pieredzē un dabas norišu vērojumos, nolēma magnēta īpašības izmantot dažādu slimību ārstēšanā.

Paracelza aprēķins bija vienkāršs: ja magnēts spēj pievilkt, jāpamēģina to lietot ārstniecībā — magnētam no cilvēka jāizvelk slimība. Protams, no mūsdienu zinātnes viedokļa tas bija aplami, taču 15.—16. gadsimtā šādi zinātniski prātojumi nemaz tik muļķīgi nelikās. Tālaika zinātnei bija raksturīga parādību empīriskā izpēte. Visi atklājumi tika veikti bez jebkāda teorētiska pamatojuma, uz labu laimi. Apmēram tādā pašā veidā, kā to darīja alķīmiķi, kas, kolbās sajaukdami dažādas vielas, mēģināja iegūt zeltu.

Paracelzs bija pirmais viduslaiku zinātnieks, kas, kaut arī primitīvi, tomēr mēģināja izskaidrot hipnotiskās parādības. Ārstēdams slimniekus ar pašgatavotām zālēm, viņš sāka likt pie slimnieku ķermeņa arī magnētu. Vairākumā gadījumu slimnieku veselības stāvoklis neuzlabojās. Tomēr daži slimnieki — ar galvas sāpēm, krampjiem, paralīzēm — izveseļojās. Slava par burvju ārstu izplatījās visā pasaulē. Izveseļojušos cilvēku pateicībai nebija robežu. Par Paracelzu sāka interesēties inkvizīcija. Bet Paracelzs nomira ātrāk, pirms svētā inkvizīcija paspēja sadedzināt viņu uz sārta.

Nākamais magnētisma attīstības posms bija saistīts ar Vīnes ārsta medicīnas doktora Franča Antuāna Mesmera (1734—1815) vārdu. 1774. gadā viņš turpināja Paracelza aizsāktos pētījumus. Taču Mesmers novērotās magnētiskās parādības izskaidroja citādi nekā Paracelzs. Viņš ievēroja, ka dažkārt var iztikt bez magnēta, — tikai ar vienu pieskārienu pietika, lai slimnieks pēkšņi ieslīgtu miegā un atmodies būtu vesels. 1766. gadā aizstāvētajā medicīnas doktora disertācijā Mesmers izteica domu, ka Visumu piepilda neredzams varens magnētiskais gars (fluīds), kas virza planētu kustību un, cilvēkiem nemanot, ietekmē viņu veselību, likteni utt. Pārliecinājies, ka tādu pašu magnētisku iedarbību uz cilvēkiem viņš var panākt arī bez magnēta, Mesmers izvirzīja jaunu teoriju — par dzīvniecisko magnētismu. Šī Mesmera veikli safabricētā teorija atzina magnētiskā gara esamību, kā arī to, ka šis gars dažādā pakāpē koncentrējas arī cilvēkos. Un viņš, Mesmers, lūk, esot sevišķi «bagātīgi apveltīts» ar šo magnētisko garu un varot to pārvadīt uz citiem cilvēkiem, labvēlīgi ietekmējot viņu veselības stāvokli.

Lai gan šāda teorija robežojās ar šarlatānismu, daudzi slimnieki, kas ārstējās pie Mesmera, jutās daudz labāk, daži pat izveseļojās.

Mesmers ar divkāršu sparu turpināja ārstniecisko praksi. Taču viņa spožie panākumi radīja naidīgu noskaņojumu kolēģos. Daudzi no Mesmera novērsās: vieni aiz skaudības par magnetizētajā pieaugošo slavu un bagātību, citi tāpēc, ka viņu uzskatīja par šarlatānu. Bet neviens neturēja par vajadzīgu noskaidrot, kāpēc Mesmera metodei ir arī panākumi. Kolēģu nelabvēlīgās attieksmes satriekts, Mesmers 1778. gada atstāja Vīni un aizbrauca uz Parīzi. Te viņš turpināja ārstēt slimniekus, izmantojot savu metodi, un ātri vien ieguva milzu popularitāti. Simtiem cilvēku devas ārstēties pie Mesmera, un daži Parīzes medicīniskas padomes locekļi pat bija gatavi kļūt par viņa sekotājiem. Taču oficiālā zinātne neatzina Mesmera mācību. Kad pirmais Mesmera mācības piekritējs profesors Delons ierosināja medicīnas fakultātei izpētīt magnētisma parādības, viņš tika apsūdzēts savas kārtas goda un uzskatu nodevībā. Delona mēģinājums aizstāvēt galvenās Mesmera mācības atziņas beidzās bēdīgi — viņu atbrīvoja no amata, atņēma profesora nosaukumu.

Taču Mesmers turpināja ārstēt slimniekus. Pēkšņas izveseļošanās gadījumi ļoti spēcīgi ietekmēja ļaužu iztēli. Mesmers vairs nespēja palīdzēt visiem, kas alka pie viņa ārstēties. Un tad bija jāķeras pie viltības: bagātiem un slaveniem slimniekiem Mesmers uzcēla lielas tvertnes ar stieņiem, pie kuriem turoties, slimnieki it kā saņēma dziedinošo fluīdu. Apstākļi, kādos Mesmers rīkoja ārstēšanas seansus, bija rūpīgi pārdomāti: telpas sienas rotāja mīklaini raksti, logi bija aizklāti ar tumšiem aizkariem, soļu troksni slāpēja mīksti tepiķi. Slimniekus Mesmers pieņēma violetā, ar zeltu un sudrabu izšūtā samta kamzolī, ar daudziem gredzeniem pirkstos. Cieši skatīdamies slimniekam acīs, viņš ar garu zizli pieskārās tā ķermenim, teikdams dažus iedvešanas vārdus. Dažreiz slimnieki jau pēc pirmās reizes paziņoja, ka ir veseli vai sajūt uzlabošanos. Citiem vajadzēja papildu seansus. Tomēr tādu cilvēku, kuri nekā nejuta un neizveseļojās, bija krietni vien vairāk nekā izveseļojušos.

Mesmera slava, protams, radīja pastiprinātu ziņkāri arī bezdarbībā nīkstošajās aristokrātu aprindās. Daudzi bagātnieki izklaidējās, izdomādami sev dažādas «slimības», no kurām ātri vien «izveseļojās» jau pēc pirmā Mesmera seansa. Parīzes aristokrātiem, kas dzīvoja bailēs no draudošās revolūcijas, tas bija viens no paņēmieniem, ka sevi mierināt un aizmirsties. Pacientiem Mesmers iegalvoja, ka tvertne ir piepildīta ar viņa magnētisko speķu, kas slimnieku ķermeņos tiek pārvadīts ar «burvja zižļa» palīdzību.

Nabadzīgajiem pacientiem Mesmers magnetizēja koku pretī savai mājai: vajadzēja tikai nostāties šā koka ēnā, lai varenais magnētiskais fluīds, ko tajā bija «atstājis» Mesmers, ieplūstu cietēja miesā un dvēselē.

Galu galā liela daļa mediķu Mesmera teoriju noliedza, bet pats viņš tika izdaudzināts par avantūristu. Netika ņemti vērā arī pārsteidzošie smagu un dažreiz pat bezcerīgu slimnieku izveseļošanās gadījumi.

Sakarā ar Mesmera neatlaidīgo prasību oficiāli atzīt viņa ārstēšanas metodi, kā arī dažu iespaidīgu personu ietekmē šajā strīdā bija spiesta iejaukties franču valdība. Pēc karaliskā nolikuma tika sastādīta komisija, kuras sastāvā ietilpa ievērojamākie tālaika zinātnieki A. L.Lavuazje, B. Franklins, A. L. Zisjē. Tā izskatīja Karaliskās medicīnas biedrības un Parīzes Zinātņu akadēmijas ziņojumus par dzīvniecisko magnētismu un, veikusi rūpīgu izmeklēšanu, atzina, ka pārdabisks magnētisks gars (fluīds) neeksistē. 1784. gada 11. augustā komisija pieņēma lēmumu:

«Pēc tam kad komisijas locekļi atzina, ka dzīvnieciskā magnētisma fluīdu nav iespējams noteikt ne ar kādām sajūtām un ka tas neiedarbojas ne uz viņiem pašiem, ne uz slimniekiem, ar kuriem tas tika pārbaudīts; pēc tam kad tika noskaidrots, ka pieskaršanās un glaudīšana tikai retos gadījumos izraisa labvēlīgas pārmaiņas organismā, un kā pastāvīgas sekas bija bīstami iztēles satricinājumi; pēc tam kad tika pierādīts, ka iztēle bez magnētisma var izraisīt krampjus, bet magnētisms bez iztēles neko nevar izraisīt, komisijas locekļi vienbalsīgi nolēma, ka nekas neliecina par dzīvnieciskā magnētisma fluīda esamību un ka tāpēc izzināšanai nepakļāvīgais fluīds ir nelietderīgs. Kopā ar lēmumu karalim tika nosūtīts arī slepens ziņojums, kurā bija norādīts, ka aizraušanās ar magnētismu apdraud sabiedrības tikumību.

Tomēr viens no komisijas locekļiem — Antuāns Lorāns 2isje (1748—1836) komisijas sastādīto ziņojumu neparakstīja. Savā paskaidrojumā, kas vēlāk guva lielu ievērību, zinātnieks pieļāva, ka mesmerismā tomēr ir kaut kas racionāls. Nebūt neattaisnodams Mesmera blēdīgos trikus un viņa misticisko teoriju, Zjsjē atzina, ka daži Mesmera lietotie paņēmieni neapšaubāmi labvēlīgi ietekmē slimnieku psihi. Tāpat viņš norādīja, ka nebūtu pareizi neredzēt daudzos izveseļošanās gadījumus. Zisjē secinājums, jādomā, bija objektīvākais un pareizākais. Tomēr dzīvnieciska magnētisma teorijai ceļš uz zinātni bija slēgts. Komisija, kas veica izmeklēšanu, nekādu nozīmi neveltīja ne sevišķajiem apstākļiem, kādos savus seansus noturēja Mesmers, ne viņa izturēšanās manierei un runas veidam, ne arī īpašajiem paņēmieniem — lēnai roku virzīšanai gar slimnieka seju un ķermeni nelielā attālumā no ķermeņa virsmas.

Tiesa, Mesmera teorija bija melīga, dzīvniecisko magnētismu tā traktēja kā prasmi izmantot vareno mistisko speķu dziednieciskās īpašības. Tomēr jānorāda, ka Mesmeram bija arī vairāki praksē pārbaudīti paņēmieni, ar kuriem viņš pacientiem vienmēr (ar nedaudz izņēmumiem) varēja izraisīt hipnotiska miega vai transa stāvokli. Dažus no šiem paņēmieniem ārsti hipnotizētāji lieto vēl šodien.

Pēc Mesmera nāves (viņš mira 1815. gadā emigrācijā gandrīz pilnīgā aizmirstībā) Eiropā no jauna sākās aizraušanās ar misticismu, un atkal atdzima dzīvnieciskais magnētisms. Uzradās bezgala daudz burvju, magnetizētāju, vārdu sakot, cilvēku, kuriem it kā piemita spējas «piesaistīt» labos un ļaunos spēkus. Spekulēdami uz tautas masu tumsonību, viņi publiski demonstrēja savas spējas «radīt brīnumus». Visbiežāk tās bija tipiskas veiklu burvju mākslinieku un iluzionistu izrādes, kas publiku maldināja ar nevainojami nospēlētām un rūpīgi iestudētām ainām, kurās iesaistīja šim nolūkam speciāli sagatavotus cilvēkus. Bet nevar noliegt, ka šarlatānu un burvju mākslinieku vidū bija arī tādi cilvēki, kuriem patiešām piemita prasme «magnetizēt».

Interese par dzīvniecisko magnētismu arvien vairāk pieauga, un 1825. gadā Parīzes Medicīnas akadēmija atkal izveidoja komisiju tā pētīšanai. Komisija šo jautājumu studēja sešus gadus, līdz 1831. gadā tika paziņots, ka magnētisms ir uzskatāms par fizioloģisku parādību aģentu vai arī par terapeitisku līdzekli, ka tam ir jāieņem noteikta vieta starp medicīniskajām zinātnēm un tātad ar to vajadzētu nodarboties tikai ārstiem. Komisija arī norādīja, ka Parīzes Medicīnas akadēmijai ir jāatbalsta ārsti šīs parādības izzināšanā. Taču akadēmija tā arī neizšķīrās šo ziņojumu publicēt.

Aizraušanās ar Mesmera «magnētismu» nemazinājās, to lietoja, kā vien mācēja un gribēja. 1837. gadā atkal tika ierosināts šo jautājumu izskatīt Parīzes Medicīnas akadēmijā. Atkal tika sastādīta speciāla komisija, kuras locekļi lielākoties bija nikni «magnētisma» pretinieki. Pēc šīs komisijas referāta 1840. gadā dzīvnieciskais magnētisms uz visiem laikiem tika izslēgts no Parīzes Medicīnas akadēmijas nodarbību programmas. Šoreiz autoritatīvā komisija savu lēmumu oficiāli publicēja, tādējādi pārvelkot svītru tālākai dzīvnieciskā magnētisma parādību pētīšanai. Liela daļa dabaszinātnieku un ārstu uzskatīja, ka «magnētisma» parādības ir šarlatānisma un pašapmāna produkts. Nievājoša un noraidoša attieksme pret to tika uzskatīta par nepieciešamu priekšnoteikumu zinātnieka pašcieņas saglabāšanai. Taču netrūka arī zinātnieku, kas dzīvniecisko magnētismu aizstāvēja. Viens no viņiem bija angļu ārsts Džeims Breids (1795—1860), kas aktīvi cīnījās par tiesībām «magnētismu» lietot cilvēku ārstēšana. Sākumā arī viņš, tāpat kā vairums ārstu praktiķu, pret «magnētisma» parādībām izturējās ar neuzticību. Strādādams Mančestrā acu ķirurģijas nozarē, viņš dzīvi interesējās arī par nervu slimībām. 1841. gadā daudzas Eiropas valstīs spožus panākumus guva magnetizētājs Saris Lafontēns. Kad S. Lafontēns ieradās Mančestrā, Breids atnāca uz viņa seansu, cieši apņēmies atmaskot ši šarlatāna trikus. Trīsreiz pabijis S. Lafontēna seansos, viņš pārliecinājās, ka redzētās parādības nebūt nav šarlatāna triki ar speciāli sagatavotiem cilvēkiem. Breida vērīgajam skatienam nepalika nepamanīts, ka magnetizēta cilvēka acis ir aizvērtas un ka viņš patiešam tas nevar atvērt, kaut-gan cenšas to darīt, — tas bija redzams gan no viņa sejas izteiksmes, gan no mīmikas muskulatūras savilkšanās. Acu ķirurgs ar interesi vēroja, kā magnetizēto cilvēku durstīja ar adatām, bet viņš, kā bija redzams, nekādu sāpju nejuta, viņam deva ost ožamo spirtu, bet viņš, spriežot pēc sejas izteiksmes, izjuta patiku. Vel vairāk: bez ierunām paklausot magnetizētajā rīkojumiem, viņš nostājās pavisam neiedomājamās pozās un pēc tam ilgi varēja palikt ļoti neērta stāvoklī. Visapkārt dūca izbrīnītais skatītāju pūlis, tikai magnetizētais saglabāja pilnīgu mieru un vienaldzīgu sejas izteiksmi. Taču, līdzko Lafontēns izteica dažus vārdus, magnetizētais pamodās.

Redzētais Dž. Breidu satrieca; viņš saprata, ka dažiem mesmeriskiem «brīnumiem» nav nekā kopīga ar mistiskiem speķiem. Savus minējumus Breids sāka pārbaudīt prakse. Pirmo «magnētisma» seansu viņš sarīkoja ģimenes loka divu draugu klātbūtnē divas dienas pēc S. Lafontena uzstāšanas. Jau tad viņš sāka nojaust, ka «magnētisms», ko gandrīz visi magnetizētāji lietoja pēc Mesmera metodes, rodas, ja uz cilvēka nervu sistēmu iedarbojas monotonas atkārtotas kustības — lēna roku virzīšana gar slimnieka seju un ķermeni nelielā attālumā no ķermeņa virsmas. Rezultāta nogurst visi slimnieka maņu orgāni, un iestājas miegam līdzīgs stāvoklis.

Būdams gandrīz pārliecināts par savu taisnību, Dž. Breids pirmoreiz aizmidzināja kādu savu draugu, liekot viņam skatīties uz kādu priekšmetu. Mēģinājums izdevās, miegam līdzīgais stāvoklis ilga četras minūtes (sakuma Breids baidījās no nelabvēlīgām sekām). Nākošajos mēnešos tādā pašā veidā Breids aizmidzināja radus, draugus, paziņas, kalpotājus, visus, kas tikai to vēlējās, bet pēc tam arī pacientus. Pametis ķirurģiju, viņš pilnīgi nodevas šīs neizprotamās parādības izzināšanai un tās praktiskajai izmantošanai.

Dž. Breids pierādīja, ka starp to «sevišķa miega stāvokli», ko izraisa viņš, un noslēpumaino «magnētismu» nav nekādas atšķirības, jo būtībā tas ir viens un tas pats. Breids pirmais šai parādībai deva nosaukumu «hipnotisms» (medicīna pazīstams arī kā «breidisms»), ar to pasvītrodams tas līdzību ar parastu normālu miegu. Meklēdams izskaidrojumu hipnotiskām parādībām, Breids noliedza jebkuru mistiku, arī pieņēmumu, ka magnetizētajiem piemīt sevišķi maģiski spēki. Bez tam viņš uzskatīja, ka lēna roku virzīšana gar cilvēka seju un ķermeni nav īpaši piemērots paņēmiens, jo izkliedē magnetizējamā uzmanību. Ar to arī bija izskaidrojams, kāpēc magnetizētāji ne vienmēr savos seansos guva panākumus. Pēc Breida domām, daudz lielāks efekts ir paņēmienam, ja slimniekam liek neatlaidīgi skatīties uz kādu nekustīgu priekšmetu.

Dž. Breids ar hipnozi aizrāvās arvien vairāk. Viņš pārliecinājās, ka ar to sekmīgi var ārstēt daudzas slimības, it īpaši tas, kas ir saistītas ar nervu sistēmas traucējumiem, piemēram, histēriskās paralīzes. Viņš konstatēja, ka jutība pret hipnozi nav visiem cilvēkiem vienāda, ka hipnozes dziļums var mainīties un hipnoze organisma izraisa fizioloģiskas pārmaiņas. Bez tam viņš atklāja, ka hipnotizētu cilvēku var ārstēt ar vārdu palīdzību, iedvešot viņam domu par izveseļošanos.

Dž, Breids eksperimentēja ne jau slavas un iedzīvošanās kāres dēļ, viņa mērķis bija izzināt hipnozes būtību, iegūt stingri zinātnisku izskaidrojumu šai interesantajai parādībai. Viņš pierādīja, ka Mesmera un viņa piekritēju izrādēs nekā pārdabiska nav. Ne jau velti pret Dž. Breidu nostājās baznīca. Garīgie tēvi ātri vien uzminēja ķirurga hipnotizētāja publiskās uzstāšanas bīstamību, jo viņš bija atklājis hipnozes īsto, materiālistisko būtību. Baznīca Dž. Breidu apsūdzēja visos pasaules grēkos, bet viņa eksperimentus pasludināja par grēcīgiem. Arī kolēģu vidū Breida eksperimenti neguva atzinību. Šaubīdamies par viņa zinātnisko meklējumu godīgumu, nesaprazdami viņa izziņas kaisli, vēlēšanos zinātniski izskaidrot hipnozes parādības, daudzi ievērojami mediķi viņu pieskaitīja jau atmaskotajiem mesmeristiem, apsūdzēja šarlatānisma. Tomēr nekas nespēja kavēt drosmīgo dabas pētnieku. Viņš publicēja zinātniskus rakstus, pierādīja, strīdējās, demonstrēja savus hipnozes seansus. Atbildēdams uz baznīcas apvainojumu, Breids uzrakstīja asu pamfletu, kurā pilnīgi satrieca ticīgo tēvu melīgās koncepcijas un pārliecinoši pierādīja savu taisnību. Pretiniekus viņš izsauca uz godīgu zinātnisku strīdu.

Tomēr domubiedru Dž. Breidam bija maz. Viens no tiem bija slavenais angļu ķirurgs un psihologs Herberts Meijo, kas 1842. gadā ārstu konferencē Londona Breida metodi atzina par pašu labāko, ātrāko un drošāko, ar kuras pa līdzību slima cilvēka nervu sistēmu var novest līdz tādam stāvoklim, lai sekmīgi varētu uzsākt ta ārstēšanu. Un tomēr gan Breida dzimtenē, gan citas Eiropas valstīs viņa centieni palika bez ievērības. Galvenais Dž. Breida mūža darbs «Neirohipnoloģija» tika izdots tikai pēc autora nāves 1860. gadā.

Francijā, kur vairums ārstu stingri ticēja, ka ar Mesmera metodi nevar ārstēt un ka tā, ļoti iespējams, ir pat kaitīga veselībai, joprojām netrūka arī tādu ārstu, kas turpināja nodarboties ar hipnozi. Tā, 1829. gada hipnozi izmantoja, lai mazinātu sāpes krūts dziedzera vēža operācijas laikā, 1842. gadā — augšstilba amputācijas laika.

1845. un 1846. gada hipnoze amputēja apakšstilbu un kakla rajona izlobīja dziedzeru audzēju. 19. gadsimta 50. gados Stokholma sekmīgi izdarīja dzemdes operāciju, sāpju remdēšanai lietojot hipnozi. 1859. gadā Francijas ārstu uzmanību saistīja ķirurga profesora Azama paziņojums ķirurgu biedrības sēdē, ka hipnozē iespējams iedvest pilnīgu nejutību. Tajā paša gadā franču ķirurgi hipnozi veiksmīgi lietoja, izdarot vairākas amputācijas, lielu sāpīgu augoņu atvēršanu, piededzināšanu ar kvēlošu dzelzi un zobu ekstrakcijas. Hipnozi kā sāpju remdētāju izmantoja arī Indijā: Kalkutas hospitālī sešu gadu laikā hipnoze tika lietota vairāk nekā 600 lielas ķirurģiskās operācijās. Šos ziņojumus apstiprināja īpaša valdības izveidota komisija.

Neraugoties uz spožajiem panākumiem, kādi hipnozei ka sāpju remdētajai bija ķirurģijā, plašu atzinību tā tomēr neguva un vispirms tāpēc, ka nejutību vai pilnīgu nejutību pret sāpēm varēja panākt tikai atsevišķiem slimniekiem. Aizsteidzoties notikumiem priekšā, jāteic, ka arī mūsu dienas hipnozi ķirurģijā lieto reti. Tas arī saprotams. Daudzas operācijas ilgst 3—5 stundas, un tad ar hipnotiskās suģestijas palīdzību grūti sasniegt vēlamo efektu. Un tomēr hipnozes lietošanai atsevišķos gadījumos noteikti ir zinātniska nozīme. Diemžēl Dž. Breida laikā viņa acīmredzamie panākumi hipnozes izpētē un izmantošanā, kā arī zinātniskie darbi par hipnotisku miegu nekļuva par medicīnas ieguvumu, lai gan izpelnījās slavenā angļu fiziologa V. B. Kārpentera atzinību.

Dž. Breida aizsākto hipnozes pētniecības darbu turpināja Ambruazs Ogistēns Ljebo, ārsts no Francijas pilsētas Nansī. Viņš jau sen bija ievērojis, cik lielu ietekmi uz slimnieka psihi atstāj īstajā laikā un vietā pateikts ārsta vārds. Slimnieki, kurus ārstēja A. O. Ljebo, sirga galvenokārt ar nervu un psihes slimībām. Mērķtiecīga saruna, ko praktizēja Ljebo, izmeklējot pacientu, nereti izrādījās daudz ietekmīgāka par dažādām zālēm. Divdesmit piecus gadus ilgās prakses laikā ārsts ar hipnozi bija ārstējis vairāk nekā 7,5 tūkstošus slimnieku, dažus no tiem viņš ar panākumiem bija hipnotizējis desmitiem reižu. Apgūdams hipnozes metodes, viņš ievēroja, ka visvieglāk pacientus ir iemidzināt ar monotonu, nesteidzīgu, klusu runāšanu, jo tā iedveš domas par miegu. Ljebo, tāpat kā Breids, atzina, ka hipnozei ir materiāla daba, taču atšķirībā no viņa uzskatīja, ka hipnoze būtībā ir parasts miegs, kas iedvests ar suģestijas palīdzību. Savā darbā «Miegs un tam līdzīgi stāvokļi» (1866) Ljebo bija apkopojis piecu gadu novērojumus. Un, lai gan viņa teorētiskie atzinumi bija ilustrēti ar daudziem piemēriem, kas pierādīja, ka ar suģestiju sekmīgi var ārstēt dažādas slimības, vairums pasaules mediķu to uzņēma ar neuzticību. Tikai pēc divdesmit gadiem Ljebo guva pelnīto atzinību un slavu, kļūdams par vienu no Nansī hipnozes skolas pamatlicējiem. Tas notika tā.

Franču ārsts Dimons, kas ne vienreiz vien bija apmeklējis konsultācijas, kuras Ljebo sniedza saviem pacientiem, nolēma personiski pārliecināties par šīs metodes iedarbību. Ljebo viņam labprāt palīdzēja apgūt hipnozes tehniku. Jau 1881. gadā Dimons kādai pacientei ar hipnozi izārstēja ilgstošus krampjus kājā. Pēc tam ar hipnozes palīdzību viņam izdevās izārstēt slimnieci, kurai vairākas reizes dienā uznāca histērijas lēkmes. Par saviem novērojumiem Dimons ziņoja Nansī Medicīnas fakultātes iekšķīgo slimību klīnikas profesoram Anrī Bernheimam, lūdza hipnozi nodemonstrēt medicīnas darbinieku sēdē. Dimons veiksmīgi ievadīja hipnozē četrus slimniekus. Demonstrējums medicīnas biedrības locekļus pārliecināja, un drīz vien daudzi Nansī ārsti arvien biežāk sāka pievērsties hipnotiskas ārstēšanas metodēm, bet profesors A. Bernheims, kas pirms tam pret hipnozi bija izturējies visai skeptiski, nu kļuva par tās popularizētāju. Viņa klīnikā hipnoze bija līdzvērtīga citām ārstniecības metodēm. Gandrīz nebija tādas dienas, kad kāds no slimniekiem netiktu izārstēts ar hipnozes palīdzību.

Taču Nansī hipnozes skola kļuva slavena ne tikai ar to, ka plaši un veiksmīgi lietoja hipnozi slimnieku ārstēšana. Nansī Medicīnas fakultātes fizioloģijas profesors Bonī pētīja hipnotiskās parādības, izmantojot laboratorijas aparatūru, viņa iegūtās ziņas bija objektīvas, precīzas, bez jebkāda subjektīvisma, kas dažkārt vērojams pārmērīgi ar savām idejām aizrāvušos pētnieku spriedumos. Pēc grafiskām līknēm, kas tika sastādītas, pamatojoties uz objektīviem datiem, Bonī secināja, ka ar hipnotisko suģestiju var ietekmēt lielāko daļu procesu, kas norisinās cilvēka organismā. Ar suģestiju, piemēram, var izraisīt asarošanu, piena, sviedru izdalīšanos, zarnu trakta peristaltiku, paātrināt vai palēnināt sirdsdarbību. Visi profesora Bonī dati tika stingri dokumentēti. Rezultātus un pētījumu metodiku zinātnieks aprakstījis grāmatā «Hipnotisms. Fizioloģiskie un psiholoģiskie pētījumi». Tā tika izdota 1885. gada Francijā, 1888. gadā — Krievijā. Nansiešu, ka arī citu zinātnieku panākumi veicināja hipnozes popularitāti. 1886. gadā Francija tika izdots pat speciāls žurnāls «Hipnotisma apskats». Tajā bija publicēts arī A. O. Ljebo raksts «Ārsta hipnotizētajā atzīšanas», kura autors stāstīja par savu bagāto pieredzi hipnozes lietošanā. Beidzot — pēc divdesmit pieciem gadiem — Ljebo bija ieguvis kolēģu atzinību, daudzi bijušie pretinieki kļuva par viņa skolniekiem.

Nansī hipnozes skola, ko vadīja profesors A. Bernheims, deva lielu ieguldījumu hipnozes teorētiskajā un praktiskajā izpēte visaugstākajā zinātniskajā līmenī.

Taču hipnozi pētīja ne tikai Nansī mediķi. Gandrīz tajā pašā laikā Francijā bija izveidojusies otra tikpat liela hipnozes pētīšanas skola. Tās dibinātājs bija slavenais neiropatologs Salpetrieri psihiatriskās slimnīcas (Parīzē) vadītājs Zans Martēns Sarko (1825—1893). Apmeklēdams kāda magnetizētajā seansus, viņš uzmanīgi bija vērojis notiekošo un galu galā aizrāvies ar neparasto parādību. Taču Z. M. Sarko nebūt neuzskatīja, ka šim hipnotizētājam piemīt kādas pārdabiskas spējas, tāpēc nolēma pats pievērsties šai problēmai.

Sakarā ar dienesta pienākumiem Z. M. Sarko nācās cieši saskarties ar mesmerismu: viņam bija uzdots pārbaudīt, vai ir iespējams ārstēt, izmantojot metālus. Tobrīd Sarko bija sācis pētīt histēriju un tās ārkārtīgi daudzveidīgos izpausmes veidus, tāpēc nolēma pamēģināt ar metālu palīdzību ārstēt tieši šo kaiti. Sev par lielu izbrīnu, daudzos gadījumos Sarko guva pārsteidzošus rezultātus: slimnieki izveseļojas, tikko viņu ķermenim pieskārās ar vara stienīti. Taču Sarko netaisīja pārsteidzīgus secinājumus; kopā ar līdzstrādniekiem viņš šo interesanto parādību izpētīja ne tikai klīnisku novērojumu ceļā — eksperimentos ar slimniekiem tika izmantotas arī laboratoriskās metodes. Rūpīgos pētījumos Sarko konstatēja, ka hipnozei ir trīs stadijas: letarģija, katalepsija un somnambulisms.

Starp Sarko un Nansī skolas pārstāvjiem izvērtās plaša diskusija par hipnozes būtību. Atšķirībā no nansiešiem Sarko skolas pārstāvji uzskatīja, ka hipnoze ir nenormāla parādība. Pēc Sarko un viņa piekritēju domām, hipnoze ir visai līdzīga histērijas parādībām (muskuļu krampji, vaskveida lokanība, pilnīgs jutības zudums plašos ķermeņa apvidos u. tml.j. Tāpēc īstu hipnozi (visas trīs stadijas), pēc Sarko domam, var izraisīt tikai tādiem cilvēkiem, kam ir tieksme uz histēriju, vai — histērijas slimniekiem. Sarko uzskatīja, ka hipnoze ir viens no histērijas veidiem un ka tā, tāpat kā histērija, rodas tūlīt pēc psihotraumas — ka slimīga stāvokļa attīstības sekas. Strīda starp abām skolām iesaistījās plašas zinātnieku aprindas.

Pagājušā gadsimta 80. un 90. gados starp Parīzi un Nansī uzliesmoja asa, reizēm pat nikna polemika. Bet gods kam gods: abas skolas vienprātīgi vērsās pret galveno ienaidnieku — misticismu. Gan Z. M. Sarko, gan A. Bernheims savos zinātniskajos darbos pilnīgi sagrāva pasakas par «magnētismu», atmaskoja baznīckungu «brīnumus». Sevišķi lieli nopelni ir A. Bernheima darbam «Suģestija un tās lietošana terapijā». Tajā izskaidrota dažādu amuletu un talismanu, arī Lurdas svētavota brīnumaina «iedarbība», zinātniski izskaidrota baznīcu relikviju un lūgšanu loma.

Z. M. Sarko un viņa uzskatu piekritēja, ievērojamā neiropataloga S. Rišē kopīgais darbs (divi sējumi ilustrāciju ar autoru komentāriem) atmaskoja baznīcas literatūra aprakstītos «brīnumus». Slimnieku ārstēšanu ar lūgsnu, svētā ūdens un svēto pieskārienu palīdzību viņi pretstatīja histērijas slimnieku izārstēšanai ar hipnozi Salpetrieri slimnīcā. Salīdzinot šos piemērus, kļūst skaidrs, ka abos gadījumos ārstnieciskais efekts tiek panākts, izmantojot hipnozi. S. Rišē un Z. M. Sarko pārliecināja lasītaju, ka izveseļošanās «brīnumam» ir dabisks, materiāls raksturs. Nozīmīgs ir arī 2. M. Sarko darbs «Dziednieciska ticība» (1892), kurā autors izskaidroja brīnumainos izveseļošanās gadījumus, vēlreiz satriekdams misticiskos uzskatus.

Zinātniskā doma turpināja hipnozes būtības meklējumus. Šī problēma nodarbināja zinātnieku prātus ne tikai Francijā un Anglijā, bet arī daudzās citās valstīs. Radās Z. Freida un citu zinātnieku teorijas, kas dažādos aspektos mēģināja raksturot hipnozes būtību. Apkopojis Bernheima, Z. M. Sarko un S. Rišē pieredzi, D. Lūiss atklāti paziņoja, ka «atpalikusī fizioloģija» nav spējīga dot atbildi uz jautājumu par hipnozes raksturu. Un patiešām pat izcilākie tālaika Rietumeiropas zinātnieki to vēl nespēja zinātniski izskaidrot.

Daudzus gadus hipnozes fizioloģiskajai izpētei bija veltījis vācu fiziologs un histologs Breslavas universitātes profesors Rūdolfs Peters Heinrihs Heidenhains (1834— 1897). Izdarījis daudz eksperimentālu pētījumu, viņš nonāca pie minējuma, ka hipnoze ir tāds stāvoklis, kur apziņa ir nomākta un cilvēciskais saprāts aizmidzis. Pēc Heidenhaina domām, apziņa ir smadzeņu darbības prodūkts, centrālas nervu sistēmas augstākās daļas — galvas smadzeņu garozas — darbības rezultāts. Heidenhains uzskatīja, ka apziņu iespējams nomākt, kavējot galvas smadzeņu garozas nervu šūnu darbību, un to var panākt, ritmiski, monotoni kairinot cilvēka dzirdes un redzes nervus vai adas nervus.

Šo minējumu Heidenhains izteica 1880. gadā, kad teatralizēta publikas krāpšana daudzās Eiropas valstīs joprojām turpinājās. Hipnozes seansi pievilka plašas masas, bet šarlatāni magnetizētāji, izmantodami skatītāju neuzmanību, veikli viņus mānīja, nelaižot garām arī izdevību piebāzt savas kabatas. Lai atspēkotu atmaskojošās zinātnieku runas un saglabātu savu popularitāti, viņi, šie vieglās peļņas tīkotāji, centās visiem ieskaidrot, ka noslēpumainajam magnētiskajam miegam, kurā cilvēkus varot iegremdēt tikai viņi, neesot nekā kopīga ar hipnozi. Taču arī šos mistifikatoru trikus atmaskoja A. Bernheima un Z.M. Sarko skolu zinātniskie sasniegumi, kā arī R. P. H. Heidenhaina pētījumi fizioloģijā.

Hipnozes parādības pētīja čehu fiziologs I. Cermaks, vācu fiziologs V. Preijers, kā arī krievu fiziologs V. Daņiļevskis (1852—1939). Šie zinātnieki pierādīja, ka hipnozes parādības var izraisīt arī dzīvniekiem. Tādi fakti bija novēroti arī agrāk, taču absolūti nepareizi izskaidroti.

Jau 1646. gadā vācu zinātnieki Sventers un Kirhers publicēja ziņas par savu «brīnišķīgo eksperimentu», un tas bija šāds: vistu nolika uz sāna un tādā stāvoklī turēja, līdz tā nomierinājās, un tad tai pie pašas galvas ar krītu novilka svītru. Kad vistu atbrīvoja, tā šo stāvokli saglabāja un ilgi gulēja nekustēdamās, it kā būtu dziļi iemigusi. Šo eksperimentu ar «apburto» vistu Kirhers izskaidroja tādējādi, ka vista svītru uzskatot par virvīti, kas to tur uz sāniem, un, «saprazdama» pretošanās veltīgumu, neceļoties.

Vairāk nekā divus gadsimtus vēlāk čehu zinātnieks I. Čermaks līdzīgus eksperimentus veica ar vistām, zosīm, sīkiem dziedātājputniem, pīlēm, vēžiem.

Ar dzīvnieku hipnozi nodarbojās arī vācu fiziologs V. Preijers. Ar zibenīgu kustību viņš trušus, jūrascūciņas un putnus nolika neērtā stāvoklī un kādu laiku pieturēja. Zinātnieks ievēroja, ka dzīvniekiem rodas ne tikai muskuļu vaskveida lokanība (tieksme saglabāt līdzšinējo pozu), kas dod iespēju tos atstāt pavisam neiedomājamās pozās, bet arī pilnīgs jutības zudums.

Krievu fiziologs V. Daņiļevskis savus eksperimentus veica citādi. Vardi noguldījis uz muguras, viņš kādu brīdi to tādā stāvoklī pieturēja, pēc tam «apsēdināja» uz sakrustotām pakaļkājām. Izrādījās, ka varde var saglabāt jebkuru pozu, kādā to noliek. Pēc tam vardi knaibīja ar pinceti — varde nekustējās, aizlīmēja tai nāsis ar papīriņu; vardei sāka trūkt gaisa, izspiedās acis, bet papīriņu tā nemēģināja nomest. V. Daņiļevskis veica milzumdaudz eksperimentu un noskaidroja, ka hipnozē var novest daudzus dzīvniekus: upes vēžus, jūras krabjus, čūskas, zivis, bruņrupučus, ķirzakas, krokodilus, putnus, trušus, jūrascūciņas un citus dzīvniekus.

I. Cermaka, V. Preijera un V. Daņiļevska eksperimentiem bija liela nozīme hipnozes izpētē. Viņi pieradīja, ka hipnozes parādības var izraisīt gan cilvēkiem, gan dzīvniekiem, līdz ar to tika atspēkota A. Bernheima teorija, kas apgalvoja, ka hipnozes nav, ir tikai suģestija. Bet suģestija ir vārda iedarbība un tātad iespējama tikai ar cilvēku.[3][4]Mūsdienu izpratnē hipnoze pastāv un nav pielīdzināma suģestijai. Bez tam V. Daņiļevskis neapšaubāmi pieradīja, ka hipnozē piedalās galvas smadzeņu garoza.

Lieli nopelni V. Daņilevskim ir materiālistiska hipnozes izskaidrošanā, kas palīdzēja cīnīties pret reakcionāro misticismu, kurš pagājušā gadsimta beigās sevišķi izplatījies bija Krievijā. Aktīvi šajā cīņā iesaistījās arī pazīstamais krievu hipnologs A. Tokarskis (1859—1901). Hipnozi propagandēdams, viņš vērsās pret reliģijas sludinātajiem, kas hipnozi un suģestiju izmantoja ticīgo ļaužu krāpšanai.

Izcilais krievu neiropatologs un psihiatrs akadēmiķis V. Behterevs, kas daudz enerģijas veltījis arī hipnozes pētīšanai, atklāja visai interesantu un svarīgu hipnozes īpatnību: tai labāk padodas cilvēku grupa nekā atsevišķi cilvēki. Šie krievu akadēmiķa klīniskie vērojumi noderēja par pamatu ārstēšanas metodei, saskaņā ar kuru vienlaicīgi tiek ārstēti 5—10—15 cilvēki, kas sirgst ar vienu un to pašu kaiti. Sevišķi veiksmīgi izrādījās narkomānu, arī hronisku alkoholiķu, kolektīvās ārstēšanas seansi.

Neraugoties uz daudzu ārvalstu, kā arī krievu zinātnieku nopietno zinātniski pētniecisko darbu, teorijas, kas objektīvi un pareizi izskaidrotu hipnozes būtību, vēl joprojām nebija. Taču Dž. Breida, A. O. Ljebo, A. Bernheima, Z. M. Sarko, V. Daņiļevska, A. Tokarska un daudzu citu zinātnieku lielākais nopelns bija tas, ka viņi hipnozi nosargāja no reliģijas uzbrukumiem, noņēma tai misticisma čaulu. Pamatojoties uz eksperimentiem, viņi stingri zinātniski pierādīja, ka hipnoze ir vērtīga ārstniecības metode, ka ar to var un arī nepieciešams ārstēt slimības, kas saistītas ar dažādiem nervu sistēmas traucējumiem. Tika izstrādāta hipnotizēšanas metodika. Pamatojoties uz novērojumiem, tika radīti hipnozes stadiju apraksti, kas raksturoja hipnozes dziļuma pakāpi. Tika atklāta hipnozes fizioloģiska iedarbība, pierādīts, ka hipnotiskais stāvoklis (kataleptiskā stadija) ir gan cilvēkam, gan dzīvniekiem. Hipnozes īstās dabas atklāšanai vistuvāk nonāca R. P. H. Heidenhains, kurš tās būtību saistīja ar galvas smadzeņu lielo pusložu garozas darbību. Viņš pirmais izteica domu, ka hipnozes mehānisma pamatā ir galvas smadzeņu garozas nervu šūnu darbības kavēšana. Šo viedokli apstiprināja arī daudzie krievu zinātnieka V. Daņiļevska eksperimenti.

Hipnozes mehānismu atklāja izcilais padomju fiziologs akadēmiķis Ivans P avlovs (1849—1936), kurš pētīja sarežģītos augstākās nervu darbības procesus un īsti zinātniski izskaidroja tādas noslēpumainas parādības kā miegs un sapņi.

Hipnozes būtība

Lai izprastu hipnozes būtību, jāgūst noteikts priekšstats par to, kas ir reflekss. Pirmoreiz refleksa jēdzienu formulēja franču zinātnieks Renē* Dekarts pirms vairāk nekā 300 gadiem. Par refleksu tika nosaukta organisma atbilde uz ārējās un iekšējās vides kairinājumu, kura realizējas ar nervu sistēmas starpniecību pa noteiktiem nervu ceļiem, kas veido refleksa loku. Jebkurš ārējās vides kairinājums iedarbojas uz noteiktiem maņu orgāniem. Iegūtā informācija nervu impulsu veidā pa jušanas nervu šķiedrām tiek pārvadīta uz centrālo nervu sistēmu (muguras vai galvas smadzenēm), kur pārslēdzas uz motoriskajām vai sekretoriskajām nervu šķiedrām un atgriežas perifērijā — izpildorgānā (muskulī vai dziedzerī). Izšķir beznosacījuma (iedzimtus) refleksus un nosacījuma (iegūtus) refleksus. Beznosacījuma refleksi norisinās automātiski un, lai tie rastos, nav vajadzīgi citi nosacījumi kā vienīgi atbilstošs kairinājums. Beznosacījuma refleksu bioloģiskā nozīme ir dažāda. Piemēram, pie beznosacījuma refleksiem pieder organisma reakcijas, kas nodrošina elpošanas un sirdsdarbības automātismu. Dzīves un darba procesā izstrādājušies nosacījuma refleksi beznosacījuma refleksus zināmā mērā var kavēt un pārveidot. Svarīgāko beznosacījuma refleksu trūkums izraisa organisma bojāeju. Beznosacījuma refleksu loki iet caur muguras smadzenēm un iegarenajām smadzenēm.

L Pavlovs zinātniski pierādīja, ka cilvēka un dzīvnieka organismā milzīga loma ir nosacījuma refleksiem, kas pakāpeniski līdz ar dzīves pieredzi rodas uz beznosacījuma refleksu pamata. Nosacījuma refleksi spēj mainīties un pielāgoties jebkuriem ārējās vides apstākļiem. Tie ir dzīvā organisma augstākā pielāgošanās forma. Jebkurš ārējās vai iekšējās vides kairinājums, ko uztver organisms, tiek pārvadīts pa nervu šķiedrām — nervu sūnu izaugumiem" Nervu šķiedras, kas ierosu no perifērijas (maņu orgāniem, iekšējiem orgāniem, kauliem, muskuļiem) pārvada uz centrālo nervu sistēmu, (muguras smadzenēm vai galvas smadzenēm), sauc par centrtieces jeb jušanas nervu šķiedrām. Nervu šķiedras, kas impulsus vada no smadzenēm uz perifēriju un izraisa izpildorgānu (muskuļu vai dziedzeru) atbildi, sauc par centrbēdzes jeb kustību nervu šķiedrām.

Ir pierādīts, ka galvas smadzeņu garoza — augstākā matērijas attīstības forma — salīdzinājumā ar zemgarozu un citām centrālās nervu sistēmas daļām filoģenētiski, t.i., no vēsturiskās attīstības viedokļa, ir pats jaunākais smadzeņu veidojums. Cilvēka galvas smadzeņu lielās puslodes ir veidojušās ilgstošā vēsturiskās attīstības gaitā, cilvēka mērķtiecīgas darbības un pēc tam arī runas pakāpeniskās attīstības rezultātā. Galvas smadzeņu pusložu masa pakāpeniski palielinājās un tagad nervu šūnu, kas veido galvas smadzeņu pusložu pamatmasu, ir apmēram 14 miljardu. Attiecība starp galvas smadzeņu masu un ķermeņa masu cilvēkam ir lielāka nekā citiem augstākajiem dzīvniekiem. Tātad galvas smadzeņu lielo pusložu garoza, kaut arītās masa ir pakāpeniski palielinājusies, filoģenētiski vecākos smadzeņu nodalījumus nav izspiedusi un aizstājusi: kopā ar tiem pastāvot, tā tikai ieņēmusi vadošo vietu un pakļāvusi tos sev.

Jebkuru kairinājumu (piemēram, mehānisku) perifērijā (ādā, muskuļos, kaulos) uztver īpaši veidoti jušanas nervu gali — receptori. Tajos kairinājuma enerģija pārveidojas elektriskajā enerģijā — ierosā, ko jušanas nervu šķiedras aizvada uz galvas smadzenēm. Nervu šķiedru un šūnu kontakta vietās (sinapsēs) izdalās bioloģiski aktīvas vielas (acetilholīns vai noradrenalīns), kam ir starpnieka loma kairinājuma tālākā pārvadīšanā no vienas šūnas vai šķiedras uz otru. Tādējādi kairinājuma pārvadīšanā no perifērijas uz centru un otrādi — no centra uz perifēriju — ir fizikālķīmisks process.

Impulsi, kas nāk no jebkuras cilvēka ķermeņa daļas, tiek novadīti pa noteiktām nervu šķiedrām un ir saistīti ar noteiktu galvas smadzeņu nervu šūnu grupu. Galvas smadzeņu garozā atsevišķas šūnu grupas izveido dzirdes, runas, redzes u.c. centrus. Muguras smadzeņu nervu šķiedras ir saistītas gan ar galvas smadzeņu garozu, gan zemgarozu.

Tātad viss cilvēka organisms caurausts ar neskaitāmām nervu šķiedrām, kas kairinājumu izraisīto ierosu pārraida uz galvas smadzeņu centriem, nodrošinot ar informāciju centrālo nervu sistēmu. Ir pierādīts, ka cilvēkiem vai dzīvniekiem, kam galvas smadzeņu lielo pusložu garoza tiek ievainota vai izoperēta, nosacījuma refleksi, kas izveidojušies organisma individuālās attīstības procesā, izzūd. Nosacījuma refleksi vienmēr veidojas kā atbilde uz kairinājumu, un, atkārtoti nepastiprināti, tie var atslābt vai pavisam izzust. Cilvēkam vienu vai otru nosacījuma refleksu izstrādāšanās visbiežāk ir saistīta ar runu, nosacījuma kairinājums šādos gadījumos ir vārds. Vārdi saistībā ar darbību veicina stabilu nosacījuma refleksu rašanos. Cilvēka dzīve — viņa darbs, atpūta, izklaidēšanās utt. — balstās uz nosacījuma refleksiem. Arī sporta nodarbības nav nekas cits kā jaunu nosacījuma refleksu izveidošanās uz agrāk izstrādājušos refleksu bāzes. Siekalu atdalīšanās izsalkušam cilvēkam, kas ieraudzījis ēdienu vai sajutis tā smaržu, ir nosacījuma reflekss, kas radies uz beznosacījuma refleksa pamata. Arī tas ir nosacījuma reflekss, kas autovadītājam liek strauji bremzēt pie sarkanās gaismas signāla.

Nosacījuma refleksu lielo nozīmi cilvēka dzīvē pētījis un zinātniski izskaidrojis I. Pavlovs. 1903. gadā viņš konstatēja, ka ārējā vidē nav neviena kairinājuma, kas, iedarbojoties uz maņu orgāniem, nevarētu kļūt par nosacījuma kairinājumu. I. Pavlovs ievēroja, ka ne visi kairinājumi nervu šūnās izraisa ierosu: noteiktos apstākļos smadzenēs attīstās tieši pretējs process — kavēšana (aizture).

Ja uz dzīvnieku ilgstoši iedarbojas noteikta veida monotoni kairinātāji, tad nosacījuma refleksi pavājinās un pakāpeniski izzūd pavisam. Pētījumi pierādījuši, ka stāvoklis, kas tad iestājas, ir analoģisks miegam.

Tika veikts šāds eksperiments. Izsalkušam sunim parādīja barību — un viņam sāka bagātīgi atdalīties siekalas. Barību tūdaļ atņēma, bet pēc dažām minūtēm atkal parādīja. Un atkal sunim tecēja siekalas, viņš tiecās pēc barības, smilkstēja. Šo procedūru atkārtoja daudzas reizes. Siekalas atdalījās arvien mazāk un mazāk, līdz suns pēc ēdiena vairs netiecās, nesmilkstēja. Pēc brīža dzīvnieks pēkšņi aizmiga, nemaz nereaģējot uz ēdienu, kas bija nolikts tam priekšā.

Kas tad bija noticis? Sākumā barības izskats, tās smarža sunim izraisīja noteiktu galvas smadzeņu garozas nervu šūnu ierosu. Šīs šūnas raidīja signālus dzīvnieka siekalu dziedzeriem, kuņģa dziedzeriem un muskuļiem, kas reaģēja ar attiecīgu atbildi. Atsevišķu galvas smadzeņu garozas šūnu grupu spēcīgā kairināšana, kas periodiski atkārtojās, izraisīja ierosas izplatīšanos visā galvas smadzeņu garozā, t.i., ierosa no vienām šūnām tika pārvadīta uz blakusesošajām nervu šūnām. Taču, kairinājumam ilgstoši iedarbojoties un barībai netiekot saņemtai, radās pretējs process — nervu šūnu ierosa pakāpeniski pārgāja kavēšanā, galvas smadzeņu garozas nervu šūnas uz periodiski pienākošajiem impulsiem (barības izskatu un smaržu) pārstāja reaģēt. Nervu šūnas kļuva inertas, jo izsīka to fizioloģisko darbaspēju krājums, tāpēc ierosa pakāpeniski pārgāja kavēšanā, un sakari ar perifēriju uz laiku pārtrūka — suns iemiga. Tādā veidā tika pierādīts, ka periodiska un ilgstoša galvas smadzeņu noteiktas grupas šūnu kairināšana var izraisīt ne tikai kavēšanu šajās šūnās, bet arī kavēšanas procesa izplatīšanos visā galvas smadzeņu lielo pusložu garozā. Kavēšanai ir ļoti liela nozīme — nervu šūnu tā pasargā no pārāk stipriem un ilgstošiem kairinājumiem. Miegs ir kavēšana, kas pārņēmusi visu vai gandrīz visu galvas smadzeņu pusložu garozu un pat dažus zemgarozas centrus.

Tādējādi, pētīdams ierosas un kavēšanas procesus galvas smadzenēs, akadēmiķis I. Pavlovs izstrādāja teoriju par miega fizioloģisko dabu.

Vesela, nomodā esoša cilvēka centrālās nervu sistēmas nervu šūnas atrodas optimālo darbaspēju stāvoklī: saņemot signālus no attiecīgām organisma daļām, tās kontrolē dažādu orgānu, asinsvadu, šūnu darbību. Taču ārējie kairinātāji, kas iedarbojas uz maņu orgāniem (eksteroreceptoriem) un iekšējā vidē radušies kairinātāji (interoreceptori) pakāpeniski pavājina nervu šūnu fizioloģisko izturību. Ilgstoši vienveidīgi kairinātāji nervu šūnās rada īslaicīgas bioķīmiskas pārmaiņas, šūna «nogurst», t.i., ierosu nomaina kavēšana, un šūna uz kairinājumiem vairs neatbild un tos tālāk nepārvada. Tātad kavēšana šūnu pasargā no sabrukšanas. Atšķirībā no citām šūnām cilvēka galvas smadzeņu nervu šūnām nepiemīt vairošanās spēja. Tāpēc, kādām nervu šūnām ejot bojā, jaunas nerodas. Tas rada katastrofālas pārmaiņas organismā — rodas nervaudu regulācijas mehānisma traucējumi, kas nenovēršami izraisa slimību. Miega (aizsargkavēšanas) laikā nervu šūnas atrodas pilnīgā miera stāvoklī, to darbaspējas atjaunojas, un pēc atpūtas tās no jauna ir gatavas veikt savas funkcijas. Pamatojoties uz lielu skaitu eksperimentu, I. Pavlovs secināja, ka miegs un galvas smadzeņu pusložu garozas nervu šūnu kavēšana pēc būtības ir viens fizioloģiskais process, kas organismam nodrošina normālas dzīvības norises. I. Pavlova secinājums par aizsargkavēšanas fizikālķīmisko dabu, kā arī par aizsargkavēšanas un miega vienotību kļuva par stūrakmeni viņa radītajai mācībai par augstākās nervu darbības fizioloģiju.

Kavēšanas parādību atklāšana, miega mehānisma noskaidrošana kļuva par atslēgu hipnozes problēmas atrisināšanai.

Parasti cilvēks neaizmieg vienā mirklī, jo aizmigšanas sākumā kavēšanas process ir virspusējs, tikai pakāpeniski tas izplatās pa visu galvas smadzeņu pusložu garozu. Starpstāvoklim starp nomodu un miegu ir dažādas kavēšanas stadijas, ko I. Pavlovs nosauca par hipnotiskajām stadijām jeb miega pārejfāzēm.

Cilvēkam iemiegot, viņš sākumā izjūt patīkamu nogurumu un siltumu, kas izplūst pa visu ķermeni. Pēc tam pakāpeniski kļūst smagāki plakstiņi, viss ķermenis kļūst smags, plakstiņi salīp, troksnis un balsis kļūst klusākas, it kā attālinās, atslābst muskuļi, zūd vēlēšanās kustēties. Beidzot cilvēks pārstāj reaģēt uz troksni, gaismu un ieslīgst miegā. Šie pārejstāvokļi jeb t.s. fāžu stāvokļi ir mī tajos gadījumos, kad par cilvēku saka — «aizmiga kā nosists», «nokrita un momentā aizmiga». Tikai tad tie ir tik īslaicīgi, ka iemiegot cilvēks tos nemaz neatšķir. Nerēti cilvēks saka: «Es negulēju, tikai snaudu.» Šī snaušana (stāvoklis starp nomodu un miegu) arī ir viena no miega hipnotiskajām fāzēm.

Miega hipnotisko fāžu būtība ir tāda, ka galvas smadzeņu garoza kavēšana izplatās nevis uzreiz, bet pakāpeniski. Tāpēc dažādās nervu šūnu grupās un galvas smadzeņu pusložu garozas nodalījumos kavēšana var izplatīties ar dažādu intensitāti (dziļumu), izraisot pārmaiņas garozas šūnu reakcijā. Veselam, nomodā esošam cilvēkam galvas smadzeņu pusložu garozas nervu šūnas atrodas «darba ierosas» stāvoklī, t.i., tām ir optimāls tonuss: jo stiprāks ir nosacījuma kairinājums, jo spēcīgāka ir atbildreakcija uz to. Citiem vārdiem — nervu šūnu ierosas stiprums ir proporcionāls kairinājuma stiprumam. Miega hipnotiskajās fāzēs šis likums nav spēkā.

Pirms aizmigšanas iestājas tā sauktā izlīdzinātāja fāze, kad cilvēks aptuveni vienādi reaģē gan uz stipriem, gan vājiem kairinātājiem.

Nākošo miega fāzi sauc par paradoksālo fāzi, jo šajā stāvoklī nervu sistēmas reakcijas uz kairinātājiem ir neparastas; tās ir apgriezti proporcionālas kairinājuma stiprumam: vājš kairinātājs izraisa spēcīgu atbildreakciju, bet stiprs kairinātājs — vāju.

Ir vēl arī tā sauktā ultraparadoksālā fāze, kad nervu sistēmas reakcija ir pavisam neadekvāta: negatīvie nosacījuma kairinātāji izraisa pozitīvu reakciju, bet pozitīvie nosacījuma kairinātāji — negatīvu reakciju. Tā, piemēram, ēdiena smarža var būt par cēloni pavājinātai siekalu izdalei.

Pēdējā miega fāze ir narkotiskā fāze, kad strauji pavājinās nervu sistēmas reakcija gan uz stipru, gan vāju kairinātāju; tomēr atšķirība starp reakcijām pastāv. Un, beidzot, miega padziļināšanās pārtrauc visus nosacījuma refleksus: kavēšana pilnīgi pārņem visu galvas smadzeņu pusložu garozu, un tā no refleksa loka atslēdzas. Visām miega fāzēm ir tiešs sakars ar parādībām, kas novērojamas hipnozes stāvoklī.

Hipnoze pēc būtības ir nepilnīgs, daļējs miegs. Miega hipnotiskās fāzes atbilst noteiktām hipnozes dziļuma stadijām. Hipnozē kavēšana visus galvas smadzeņu pusložu garozas nodalījumus nepārņem vienlīdz stipri. Tajā garozas nodalījumā, kur nervu šūnu kavēšana sasniegusi vislielāko dziļumu, sakari ar noteiktiem ārējiem kairinātājiem pārtrūkst. Bet garozas nodalījumos, kuros nervu šūnu kavēšana nav tik dziļa, iestājas viena no hipnotiskajām fāzēm, kas raksturīga parastam miegam.

Ar līdzīgām daļēja miega parādībām nereti var sastapties ikdienas dzīvē. Piemēram, māte, kas aizmigusi pie sava smagi slimā bērna gultas, nedzird ielas troksni, arī spilgta gaisma netraucē viņas miegu, bet, līdzko bērns klusi ievaidas, māte tūdaļ pamostas.

Cits piemērs, šoreiz no frontes ikdienas. Vairākas dienas no vietas sakarnieks ir dežūrējis pie telefona. Kaujas laikā viņš atklāj, ka sakari ir pārtrūkuši. Aizsūtījis kareivjus tos atjaunot, viņš acumirklī aizmieg. Visapkārt apdullinošs kaujas troksnis, kliedzieni, kurus iemigušais sakarnieks, šķiet, nedzird. Bet, līdzko telefona austiņas atskan vājš signāls, kas liecina, ka sakari atjaunoti, sakarnieks tūdaļ pamostas.

Tādu piemēru ir ļoti daudz, un visi tie liecina, ka noteiktos apstākļos, kur daļu no galvas smadzeņu pusložu garozas šūnām pārņem diezgan stipra kavēšana, citi tas apvidi «neguļ». Tie ir saistīti ar noteiktu vāju kairinātāju, tomēr pietiekami stipru, lai arī visas pārejas smadzeņu pusložu garozas šūnas nonāktu nomoda stāvoklī. Pirmajā piemērā tāds kairinātājs bija tikko sadzirdamais bērna vaids, otrajā — signāls telefona austiņas.

Tātad, lai arī cik dziļā miegā cilvēks atrastos un lai arī cik plaša būtu kavēšana, atsevišķi smadzeņu garozas apvidi uztur organisma kontaktu ar ārējo vidi. Šajā laikā galvas smadzeņu pusložu garoza atrodas tādā stāvokli, ka stiprs kairinātājs neizraisa vai tikpat kā neizraisa galvas smadzeņu pusložu garozas šūnu reakciju, bet vājš kairinātājs izraisa spēcīgu reakciju (vispārēja ierosa). Noteiktas grupas «nomoda šūnu» saistīšanos ar noteiktu nosacījuma kairinātāju jeb, pareizāk sakot, noteikta galvas smadzeņu lielo pusložu garozas apvidus šūnu noskaņošanos uz noteiktu nosacījuma kairinājumu sauc par raportu.

Tātad miegs ir galvas smadzeņu pusložu garozas pilnīga kavēšana, bet hipnoze ir daļējs miegs, kura laika kavēšanas procesa skartajā galvas smadzeņu pusložu garozā saglabājas «dežurējoši nomoda punkti» (šūnu grupas). Caur šiem punktiem realizējas raports — galvas smadzeņu pusložu garozas saikne ar kairinātāju — hipnotizētāja balsi. Visbiežāk raports realizējas ar dzirdes analizatora starpniecību. Nomoda šūnas veido tā saukto raporta zonu.

Atšķirībā no parasta miega hipnoze ir stāvoklis, kas aktīvi tiek uzspiests no ārpuses. Ir zināms, ka galvas smadzeņu pusložu garozas nervu šūnu kavēšana iestājas ātrāk, ja uz to iedarbojas vienveidīgi ārējie kairinātāji. Viens šāds spēcīgs kairinātājs ir hipnotizētāja teiktais vārds. Cilvēks hipnoze iemieg vardu ietekmē. Hipnotizētāja monotona balss veicinošos apstākļos (ērts stāvoklis, klusums, siltums, pustumsa) sekmē iemigšanu. Tomēr miegā cilvēks dzird hipnotizētāja balsi un pakļaujas viņa rīkojumiem. Tā ir hipnozes galvenā īpatnība, ar ko tā atšķiras no parasta, normāla miega. Hipnotiskā miega stāvoklis ir galvas smadzeņu pusložu garozas šūnu nepilnīga kavēšana, kuras laikā dažos garozas punktos vai rajonos saglabājas «nomods». Caur šiem rajoniem ar dzirdes analizatora palīdzību realizējas raports — hipnotizētāja kontakts ar hipnotizēto cilvēku.

Ir izstrādātas īpašas suģestijas formulas, ar kurām hipnotizētāji zināma mēra spēj ietekmēt hipnotiski iemiguša cilvēka iekšējo orgānu darbību, jo visiem ķermeņa orgāniem ir savi augstākie regulējošie centri galvas smadzeņu garoza.

Kāpēc hipnotizētāja vārdi tiek uzņemti bez ierunām, bet viņa pavēles izpildītas bez domāšanas un vērtēšanas? Cilvēkam nomoda stāvoklī galvas smadzeņu pusložu garozā pastāvīgi saglabājas zināms līdzsvars starp ierosas un kavēšanas procesa pārņemtiem rajoniem, pie tam ierosa parasti ir pārsvara. Šis relatīvais līdzsvars ir dinamisks; tas visu laiku mainās — kavēšana pāriet ierosā un otrādi. Ja galvas smadzeņu pusložu garoza vienlaicīgi reaģētu uz katru ārējo vai iekšējo kairinātāju, tad organisma atbildreakcijas valdītu neiedomājams haoss. Pastāvot ierosas un kavēšanas dinamiskajam līdzsvaram, galvas smadzeņu pusložu garozā pienākošie kairinātāji izraisa tādas reakcijas, kas netraucē organisma dzīvības procesus, ļauj saglabāties organisma spējai veikt tās vai citas apzinātās darbības.

Hipnotizētāja balss izraisa ierosu izolētā galvas smadzeņu pusložu garozas apvidū, bet pārējā garozas daļa, ko pārņēmusi vispārēja kavēšana, atrodas kādā miega hipnotiskajā fāzē. «Aizmigušās» nervu šūnas nevar izraisīt kavēšanu «neaizmigušajā» galvas smadzeņu pusložu garozas apvidū. Tā tiek nodrošināts izolēts, norobežots raports. Pa galvas smadzeņu garozas «dežurējošajiem» punktiem smadzeņu centros ar suģestijas vārdiem tiek izraisīta atbilstoša ierosa.

Hipnozes trīs stadijas ne vienmēr stingri norobežojas.

Pirmajā, letarģiskajā hipnozes stadijā (virspusējā hipnoze) pavājinās galvas smadzeņu pusložu garozas tonuss, zūd ierosas un kavēšanas relatīvais līdzsvars. Sajā stadijā hipnotizētajam cilvēkam novērojama miegainība un vispārējs muskuļu atslābums. Viņš izjūt mieru, vieglumu, bet saglabā jutību pret sāpēm, dzird apkārtējos trokšņus, uz jautājumiem atbild lēni vai arī neatbild nemaz. Cilvēks pamostas viegli un parasti ir pārliecināts,, ka būtu varējis pamosties pats.

Otrajā — kataleptiskajā — hipnozes stadijā (hipnozes vidējā pakāpe) galvas smadzeņu garozas tonuss ir stipri pavājināts, rodas raporta zona. Pilnīga galvas smadzeņu pusložu garozas kavēšana izplatās uz runas un ādas analizatoriem, iestājas hipnotiskā miega izlīdzinātājfāze. Hipnotizētais cilvēks elpo dziļi, vienmērīgi. Šajā laikā viņam var iedvest izdarīt vienveidīgas, automātiskas kustības, muskuļu vaskveida lokanību jeb katalepsiju (no šejienes arī šīs stadijas nosaukums). Hipnozei padziļinoties, novērojams tetānisks jeb krampjveida muskuļu stāvoklis, strauji zūd sāpju sajūta. Šajā stadijā hipnotizētajam atmiņa kļūst fragmentāra. Pēc pamošanās cilvēks jūt stipru miegainību, viņam ir apgrūtinātas kustības.

Trešajai, dziļākajai hipnozes stadijai jeb somnambulismam raksturīga hipnotiskā miega paradoksālā fāze: vāji kairinātāji izraisa spēcīgas atbildes reakcijas. Hipnotizētā cilvēka muskulatūra ir pilnīgi atslābuši (pacelta roka tūlīt nokrīt atpakaļ), nekādas skaņas — izņemot hipnotizētāja balsi — hipnotizētais cilvēks nedzird (rodas izolētais raports), deguna, mēles, ādas kairinājums var izraisīt halucinācijas. Šajā stāvoklī hipnotizētam cilvēkam var iedvest halucinatīvus tēlus (redzes, dzirdes, taustes), pilnīgu nejutību vai arī pastiprinātu jutību pret sāpēm, atrašanos citās situācijās. Pēc pamošanās viņš parasti neko neatceras.

Hipnozes un suģestijas praktiskā izmantošana

Ārstu prakse pierādījusi, ka slimnieku visai sekmīgi var suģestēt jau pirmajā (letarģiskajā) hipnozes stadijā. Taču stiprāka suģestīvā iedarbība ir sasniedzama tad, kad slimnieks atrodas otrajā (kataleptiskajā) vai trešajā stadijā (somnambulismā). Novērojumi apstiprina, ka hipnotiskā suģestija stipri ietekmē galvas smadzeņu pusložu garozu, bet caur to visas organisma sistēmas, orgānus un audus. Lasītājs jau ir uzzinājis, ka Dž. Breida laikā, kā arī vēlāk hipnoze veiksmīgi tikusi lietota sāpju remdēšanai ķirurģiskajās operācijās, pat tādās kā krūts dziedzera operācija un ekstremitātes amputācija.

Taču arī mūsu dienās dažkārt anestēziju veiksmīgi aizstājusi hipnoze. Lūk, daži gadījumi.

Kādam slimniekam, kam tika operēts hronisks apendicīts, iedvesa priekšstatu, ka viņš skatās aizraujošu kinofilmu, Kamēr pacientu operēja, ārsts hipnologs, kas iepriekš, protams, bija pārliecinājies par suģestijas iedarbību, visu operācijas laiku noteiktā secībā slimniekam iedvesa halucinatīvus (redzes) tēlus, kuri atbilda kinofilmas saturam.

1965. gada 29. janvārī Rīgas Medicīnas institūta fakultatīvās ķirurģijas klīnikā, kur strādāju par dežurējošo ķirurgu, tika ievesta sieviete, kurai bija akūta apendicīta lēkme (slimības vēsture Nr. 1968). Slimniece lūdza operāciju izdarīt vispārējā narkozē. Tātad slimniece pati bija sevi noskaņojusi, ka nekādu sāpju operācijas laikā nejutīs. Es izmantoju šo situāciju un nolēmu operēt hipnozē. Uz slimnieces deguna un mutes tika uzlikta narkozes maska, bet tajā nebija ne piliena narkotiskas vielas. Slimnieci ātri iemidzināju ar hipnozi. Operācijas laikā viņai nepārtraukti iedvesu pilnīgu visa organisma nejutību. Ķirurģiskā operācija (aklās zarnas piedēkļa izņemšana) ilga 40 minūtes. Jāteic, ka nekādus pretsāpju līdzekļus pirms operācijas, tās laikā un pēc operācijas paciente nesaņēma. Operācijas laikā viņa bija mierīga, elpoja vienmērīgi, ritmiski, nekustējās. Tikai brīdī, kad viņai atvēru vēdera dobumu un no brūces izcēlu zarnu (vissāpīgākajos operācijas brīžos), slimniece nedaudz pakustināja labo roku. Bet viņai nebija ne vēderpreses muskuļu sasprindzinājums, ne arī spiešanās, kas varēja rasties kā reakcija uz sāpēm. Pēc pamošanās paciente teica, ka «narkoze» bijusi ļoti laba un sāpes viņa neesot jutusi. Brūce sadzija ļoti labi. Drīz pēc tam pacienti demonstrēju ārstu konferencē P. Strādina Republikas klīniskajā slimnīcā.

Taču mūsu dienās hipnoze kā sāpju remdētāja ķirurģiskās operācijās netiek lietota, jo visi narkozes veidi ir tiktāl pilnveidoti, ka nodrošina labu anestēziju. Šinī ziņā hipnoze nekādi nevar konkurēt ar narkozi, it īpaši vēl tāpēc, ka ne visiem slimniekiem suģestija hipnozes stāvoklī nodrošina pietiekamu nejutību pret sāpēm. Suģestejamību var vājināt arī slimnieka bailes no operācijas, ka arī stipras sāpes, neparasti apstākļi utt. Un tomēr hipnotisko suģestiju var veiksmīgi izmantot arī ķirurģija. Šī metode noderīga pirms operācijas, ka arī pecoperacijas perioda, kad ar to var novērst iespējamās subjektīvas sajutās, nemieru un bezmiegu.

Ļoti liela nozīme hipnozei un suģestijai ir neirogēnu slimību ārstēšanā. Gandrīz vai neticamu gadījumu aprakstījis ārsts hipnologs A. Tokarskis. Pacientam draudējusi kājas amputācija sakarā ar gangrēnu, ko radījusi ilgstoša asinsvadu spazma. Izmantojot hipnotisko suģestiju, spazma tikusi likvidēta un ka ja bijusi glābta.

Hipnozi, ko izdara lielas cilvēku grupas klātbūtnē, sauc par masu (vai kolektīvu) hipnozi. V. Behterevs šo psihoterapijas palīgmetodi veiksmīgi lietoja alkoholiķu un narkomānu ārstēšanai. Viņš aprakstījis arī sekmīgus hipnotiskās suģestijas iedarbības gadījumus neirogēnu hronisku caureju un aizcietējumu ārstēšana. Ar hipnotisko suģestiju līdz zināmai pakāpei var ietekmēt vielmaiņu, ķermeņa temperatūru, sviedru izdali, siltumatdevi.

Klīniskie novērojumi, kas izdarīti slimniekiem, kuri tiek ārstēti ar hipnozi, apstiprinājuši nervu darbības traucējumu nozīmi dažu slimību izcelsmē un attīstībā. Kādā Rīgas slimnīcā tika operēta slimniece, kurai bija ezofagokardiospazma — spastiska muskuļu savilkšanas vieta, kur barības vads pāriet kuņģī. Pēc operācijas pacientes veselības stāvoklis neuzlabojas. Taču, ārstējot ar hipnozi, tika panākta izveseļošanās. Šis gadījums apstiprina teoriju, ka dažas slimības primāri ir neirogenas.

Un vēl viens piemērs no ārstnieciskās prakses. Slimniece bija saslimusi ar akūtu rozi un griezās pie ārsta otrajā dienā pēc slimības pazīmju parādīšanās. Sievietei bija nespēks, paaugstināta temperatūra, slima locekļa pietūkums. Pacienti sāka ārstēt ar hipnozi, un jau pēc pirmā seansa iekaisuma process bija apturēts, bet pēc otra hipnozes seansa — ceturtajā dienā pēc saslimšanas. — slimniece bija pilnīgi izveseļojusies un varēja stāties darbā. Šādu rozes izārstēšanas gadījumu ir daudz, un visi tie liecina, ka šīs slimības izcelsme liela nozīme ir centrālās nervu sistēmas stāvoklim. Tāpēc nereti hipnoze palīdz atklāt slimības raksturu. Histērijas slimīgo parādību — paralīžu, akluma, kurluma, runasspeju zuduma un stostīšanās — izārstēšana ir plaši zināma un jau pietiekami aprakstīta brošūras daļā, kas veltīta dažām hipnozes vēstures lappusēm.

Atzīmējams, ka ar hipnozes un suģestijas palīdzību var ietekmēt cilvēka uzmanības koncentrētību, sasniedzot augstu tās pakāpi. Vēl vairāk — var panākt tādu koncentrētību, kur cilvēka uzmanība vienlīdz labi ir pievērsta vairākiem objektiem reizē.

Protams, visas parādības, ko var izraisīt ar hipnozi un hipnotisko suģestiju, nav iespējams aplūkot. Kā norādīts brošūras ievadā, šajā jomā ir daudz strīdīgu un neskaidru jautājumu. Bet to atrisināšana, jādomā, vairs nav aiz kalniem.

Svarīgi ir zināt, ka ar hipnozi atļauts nodarboties tikai mediķiem un tikai zinātniskos un ārstnieciskos nolūkos. Personām bez augstākās medicīniskās izglītības hipnozes seansus rīkot aizliegts. Aizliegta arī teatralizēta hipnozes demonstrēšana. Vienīgi izņēmuma kārtā un tikai ārstiem atļauts ar hipnozes seansiem ilustrēt lekcijas par hipnozes būtību.

Kāpēc ir nepieciešams šāds aizliegums?

Šarlatāna rokās hipnoze no ārstēšanas metodes var kļūt par bīstamu cilvēka psihes ietekmēšanas līdzekli. Nemākulīgas suģestijas, kā arī daždažādu vārdošanu, burvestību izmantošana slimnieku ārstēšanā bieži noved pie nelabojamām kļūdām. Ir zināms daudz gadījumu, kur slimnieki kaut kādu iemeslu dēļ pēc palīdzības griezušies pie dziedniecēm jeb tā saucamajām vecenēm, nevis pie ārstiem. Rezultātā viņu veselības stāvoklis vēl vairāk pasliktinājies. Tā, piemēram, slimnieks ar ādas vēzi griezās pie «vecenes», kas veselu gadu laiku pa laikam apvārdoja vēzi. Galu galā slimnieka veselība strauji pasliktinājās, jo audzēja metastāzes parādījās arī citos orgānos. Un tikai tad slimnieks griezās pēc palīdzības pie ārsta. Diemžēl palīdzēt vairs nevarēja, jo slimība bija gaužām ielaista. Bet ādas vēzis taču ir viegli konstatējams un, izmantojot mūsdienu ārstēšanas metodes, ir panākama pilnīga izveseļošanās!

Lūk, vēl kāds piemērs. Kuņģa čūlas slimnieks, ignorēdams ārsta ieteikumu ārstēties slimnīcā stingrā medicīniska kontrole, griezās pie dziednieces, kas sāka ārstēt pēc savas metodes — galvenokārt ar vārdošanu. Jau pēc pusotra gada slimnieks tika nogādāts slimnīcā bezcerīgā stāvoklī — no čūlas bija attīstījies ļaundabīgs audzējs.

Līdzīgs iznākums ir bijis arī mēģinājumiem «ārstēt» (ar apvārdošanu un lūgšanām) plaušu tuberkulozi, akūtas reimatiskās slimības un daudzas citas nopietnas kaites. Tomēr ir zināmi atsevišķi gadījumi, kur arī vārdošana devusi labu ārstniecisko rezultātu. Acīmredzot šo efektu rada gan suģestija no ārienes (dziedniece), gan slimnieka autosuģestija. Par autosuģestiju vēl runāsim.

Terapijas nolūkā hipnozi ieteicams izdarīt speciāli šim nolūkam paredzētās un attiecīgi sagatavotās telpās, kur var nodrošināt pilnīgu klusumu, pustumsu. Slimniekam jāieņem ērts guļu vai pussēdu stāvoklis, un seansa laikā nedrīkst novirzīties uz citām domām. Svarīgi, lai slimnieks zinātu hipnozes būtību. Jāpaskaidro, ka tā ir pilnīgi nekaitīga.

Pirms hipnozes jebkurā gadījumā nepieciešams noteikt hipnotizējamā cilvēka suģestējamības pakāpi. Tas ir ļoti svarīgs mērķtiecīgas hipnoterapijas priekšnoteikums. Šo pakāpi noteic ar dažādiem paņēmieniem. Viens no tiem ir šāds. Pacients nostājas pret ārstu hipnotizētāju ar muguru, kājas kopā, rokas nolaistas gar sāniem, muskulatūra atslābināta. Galvu viņš atliec atpakaļ un atbalsta uz izstieptās hipnotizētāja rokas. Tad ārsts liek slimniekam aizvērt acis, brīdinot neuztraukties, kad radīsies tieksme krist atpakaļ; slimniekam jāzina, ka viņš nenokritīs, jo laikus tiks atbalstīts. Tad mierīgi, bet stingri un pārliecinoši slimniekam tiek iegalvots, ka viņam būs jākrīt atpakaļ, tiklīdz hipnotizētājs noņems savu roku. Pēc šiem vārdiem hipnotizētājs noņem savu roku no slimnieka pakauša, un, ja slimnieks tiešām krīt, nepieciešams viņu īstajā brīdī pieturēt. Krišana vai arī tikai vēlēšanās to darīt jau liecina, ka pacientam ir pietiekami augsta suģestējamības pakāpe. Ja pārliecinoši rezultāti nav iegūti, var pieņemt, ka šis slimnieks suģestijai nepadodas. Taču negatīvs rezultāts, kas iegūts pēc aprakstītā paņēmiena, vēl neliecina, ka hipnoterapija vispār nav iespējama. Lai iegūtu pilnīgāku priekšstatu par slimnieka suģestējamības pakāpi, ieteicamas arī vēl citas metodes. Minēsim biežāk lietotās.

Pacients nostājas ar seju pret ārstu hipnotizētāju, kājas kopā, rokas gar sāniem, muskuļi atslābināti. Likdams slimniekam skatīties sev tieši acīs, hipnotizētājs koncentrē skatienu uz slimnieka virsdeguni, tad, ar plaukstām pieskardamies pacienta deniņiem, iegalvo, ka pēc tam, kad viņš — hipnotizētājs — nolaidīs savas rokas, pacients kritīs uz priekšu.Ja suģestējamības pakāpe ir augsta, tas arī notiek. Vairākuma gadījumu pacients nekrīt, tomēr jau neliela šūpošanās liecina, ka hipnoterapija ir iespējama.

Demonstrējot hipnozi lekcijas laikā (to drīkst darīt tikai ārsts!), lieto citu, daudz racionālāku paņēmienu, ar ko var noteikt gan lielākas cilvēku grupas, gan viena cilvēka suģestējamības pakāpi. Ārsts hipnotizētājs vienu pacientu vai vairāku cilvēku grupu uzaicina sakrampēt rokas pirkstus virs galvas un uzmanīgi skatīties uz kādu spožu priekšmetu vai arī hipnotizētājam acīs. Tad apgalvo, ka pirksti ir sastinguši un tos nav iespējams atliekt. Augstas suģestējamības gadījumā pirkstus patiešām nebūs iespējams atliekt.

Interesants ir paņēmiens ar šķietamo magnētu. Ārsts pacientam liek turēt diegā iekārtu metāla priekšmetu un apgalvo, ka, tuvinot šim priekšmetam magnētu, tas tiks pievilkts (vispārzināma parādība). Taču ārsts tuvina nevis magnētu, bet gan pakavveidīgu, speciāli šim nolūkam pagatavotu koka gabalu. «Magnētu» tuvinot un attālinot, diegā iekārtais metāla priekšmets parasti sāk .svārstīties pacientiem, kas vieglāk padodas hipnozei.

Ir vēl daudz citu paņēmienu, kurus šeit neaplūkosim. Hipnozi izdara, izmantojot dažādas suģestijas formulas. To izvēle ir atkarīga no katra atsevišķa gadījuma īpatnībām. Dažreiz nepavisam nav nepieciešams panākt, lai hipnoze būtu dziļa. Hipnotizētāja teiktais vārds hipnotizētam cilvēkam rada attiecīgu noskaņojumu, izraisa miegainību, snaudu, kas pakāpeniski pāriet hipnotiskā miegā. Suģestijas vārdi var tikt pastiprināti ar vājiem fiziskiem kairinātājiem — vienveidīgām, atkārtotām darbībām, ko uztver redzes, dzirdes un ādas analizatori. Šādi kairinātāji var būt skatiena fiksācija uz spožu priekšmetu, vienmērīgi krītošu pilienu troksnis, metronoma skaņa, viegla ādas glāstīšana. Kad slimnieks aizmidzis, ārsts uzsāk ārstnieciski hipnotisku suģestiju, ko dažkārt atkārto 2—3 reizes. Ārsts runā suģestijas vārdus, kas veido īsus, skaidrus teikumus. Pēc seansa ārsts slimnieku var tūlīt pamodināt vai arī dažas stundas atstāt guļam. No hipnotiskā stāvokļa slimnieku modina saskaņā ar noteiktu metodiku, kas atbilst katra atsevišķa gadījuma īpatnībām. Hipnozes un hipnotiskās suģestijas tehnika un metodika ir aplūkota speciālās rokasgrāmatās, kas paredzētas ārstiem hipnologiem.

Kaut kādā mērā suģestējams ir jebkurš cilvēks, tāpēc suģestiju iespējams veiksmīgi lietot ne tikai hipnozē, bet arī nomoda stāvoklī. Dažkārt šāda ārstēšana nav mazāk efektīva kā suģestija hipnozes stāvoklī. Šais gadījumos ārsts ļoti rūpīgi un sīki iepazīstas ar saslimšanas apstākļiem, slimības raksturu, slimnieka personisko dzīvi. Suģestēšana nomodā notiek pēc noteikta, iepriekš izstrādāta plāna un bieži dod labus rezultātus, dažkārt pat pilnīgi izārstē.

P. Buls grāmatā «Ārstnieciskās hipnozes tehnika» (1955) apkopojis daudzu hipnologu sniegtos datus, secina, ka hipnozei pakļaujas 80—90% cilvēku. Dziļa hipnoze panākama tikai 25% gadījumu. Bet ārstnieciskais efekts, kā jau minēts, ne vienmēr ir atkarīgs no hipnotiskā miega dziļuma. Nereti ārstniecisku rezultātu iegūst arī virspusējā, nedziļā hipnozē.

Hipnotiskai suģestijai vienādi pakļaujas gan sievietes, gan vīrieši. Agrāk pastāvēja uzskats, ka hipnotisku stāvokli vieglāk izraisīt sievietēm, taču eksperimenti un prakse to atspēkojusi. Hipnotiskās ārstēšanas panākumi lielā mērā ir atkarīgi no slimnieka noskaņojuma, no viņa attieksmes pret hipnozi, no ārējiem un iekšējiem kairinātājiem. Izveseļošanos sekmē slimnieka ticība, un šai ārstniecības metodei ir labvēlīga iedarbība. Cilvēki, kas pret hipnozi izturas noraidoši, ir grūti suģestējami, un tādā gadījumā arī hipnotiskā ārstēšana nebūs efektīva. Hipnotiskā stāvokļa iestāšanos var traucēt slimnieka bailes pirms hipnozes seansa vai arī pārmērīga vēlēšanās ātrāk tikt iemidzinātam, bet dažreiz — tīša pretošanās hipnozei un savu domu koncentrēšanai. Vislabāk hipnozei padodas bērni un pusaudži vecumā no 7 līdz 17 gadiem, vājāk — veci cilvēki. Prakse liecina, ka vieglāk suģestējami cilvēki, kuriem nepiemīt tieksme analizēt savus pārdzīvojumus. Hipnozes ārstnieciskais seanss parasti ilgst pusstundu, katra atkārtota aizmidzināšana panākama arvien ātrāk un vieglāk. Taču nepieciešamības gadījuma hipnozi var paildzināt līdz 5—6 stundām vai arī hipnotizēto slimnieku atstāt guļam, līdz viņš pats pamostas. Šī pamošanās var notikt pēc ļoti dažāda laika (no 10 minūtēm līdz vairākām diennaktīm) un ir atkarīga no hipnozes dziļuma un organisma vispārējā stāvokļa. Nereti hipnoze pāriet parastā dziļā miegā. Šādu paildzinātu miegu bieži izmanto, ārstējot novājinātus slimniekus, kā arī neirožu gadījumā. Nereti slimnieks hipnozes seansa laikā aizmieg parastā miegā un uz hipnotizētāja balsi vairs nereaģē. Tas nozīmē, ka ir pazaudēts raports, t.i., hipnotizētāja saistība (kontakts) ar iemidzināto.

Hipnozi iespējams izdarīt arī parastā miega stāvoklī. Vislabāk šādai hipnozei pakļaujas cilvēki, kas guļ «caurā miegā», bieži redz sapņus vai miegā runā: viņiem miega laikā galvas smadzeņu garozā saglabājas paaugstinātas ierosas rajoni, kuru šūnas atrodas miega paradoksālajā fāzē. Tāpēc arī klusā balsī teikti suģestijas vārdi var būt pietiekami stiprs kairinātājs, kas, iedarbojoties uz jau tā ierosinātajiem smadzeņu rajoniem, radīs garozas nomoda šūnu zonu, kas savukārt novedīs pie raporta izveidošanās.

Ārstēšanās sākumā parasti nepieciešami 2—3 hipnozes seansi (seanss dienā vai ik pārdienas), pēc tam to skaitu samazina — līdz 1—2 seansiem nedēļā. Atkarībā no slimības un no hipnozes rezultātiem ārstēšanas kursā var būt no 1—3 līdz 10—20 un vairāk seansu. Jāteic, ka hipnoze pat tādā gadījumā, kad ar to neizdodas pacientu pilnīgi izārstēt no tās vai citas slimības, ļoti labvēlīgi ietekmē vispārējo veselības stāvokli. Veselības pasliktināšanos, nemaz jau nerunājot par kaut kādu kaitējumu, hipnoze nerada.

Interesanta parādība ir posthipnotiskā suģestija — dziļas hipnozes stāvoklī cilvēkam var iedvest darbības, ko viņš izpildīs pēc pamošanās. Šo paņēmienu bieži izmanto ārsti hipnologi, lai pastiprinātu suģestijas iedarbību.

Hroniskā alkoholisma un dažu narkomānijas veidu ārstēšanā sekmīgi tiek lietota modernizēta grupveida hipnozes forma: slimnieku grupa tiek hipnotizēta ar magnetofona palīdzību. Palātā tiek ieslēgts magnetofons, kura lentē ierakstīti atbilstoši suģestijas vārdi. Ieraksta atskaņošanas laikā slimnieki nonāk tādā hipnotiskā stāvoklī, kāds rodas tiešā kontaktā ar hipnotizētāju. Dažos gadījumos šādu hipnozi pastiprina, lietojot miega līdzekļus vai elektromiegu.

Īpaša terapijas metode ir autosuģestijai. Cilvēka dzīvē tai ir ļoti liela nozīme. Ikdienā ar autosuģestijas parādībām nākas saskarties ik uz soļa. Neapšaubāmi spēcīgu ietekmi tā atstāj uz cilvēku savstarpējām attiecībām, simpātijām vai antipātijām, bailēm, cieņu utt. Autosuģestija var būt par cēloni daudziem smagiem psihiskajiem traucējumiem, kas labi pazīstami jebkuram ārstam, it sevišķi neiropatologam, psihiatram.

Visspilgtāk autosuģestija izpaužas histērijas slimniekiem. Šai kaitē viegli rodas un tikpat viegli var izzust dažādas slimīgas parādības — paralīzes, runasspējas zudums,, kurlums, aklums, izsitumi, čūlas, spazmas, krampji,, smiekli, kas mijas ar asarām utt. Vispārzināmas ir arī tā sauktās medicīnas studentu slimības, kas rodas studentiem pirmoreiz dzīvē saskaroties ar ļoti daudzām slimībām. Iepazīšanās ar medicīnisko literatūru, kā arī lekciju, praktisko nodarbību un klīniku apmeklēšana jutīgiem studentiem patiešām var izraisīt slimīgu stāvokli, nepārvaramu tieksmi visu attiecināt uz sevi un redzēto un par slimībām dzirdēto salīdzināt ar savu veselības stāvokli. Var rasties pat slimība, kuras izpausme ir bailes no saslimšanas, piemēram, ar tuberkulozi, vēzi utt.

Nepārdomāts vārds, ko izteicis medicīnas darbinieks, nereti var izraisīt ļoti smagu un grūti ārstējamu psihogenu veselības traucējumu — jatrogeniju. Tas izpausme ir slimnieka pārliecība, ka viņš ir neglābjami slims un lēnam iet bojā. Cilvēks kļūst apkārtējiem cilvēkiem pilnīgi neciešams. Tieši šādā reizē var palīdzēt ārstēšana ar suģestiju un hipnozi.

Šajā sakarā pamācoša ir sportista L. slimības vēsture. Pārslodze treniņos un sacensībās viņam bija radījusi nespēku, nervozitāti un nepatīkamu sajutu sirds apvidu. Būdams mediķis, viņš iedomājās, ka ir nopietni saslimis, tādēļ nekavējoties griezās pie I. — autoritatīva speciālista sirds slimībās. Diemžēl ārsts I., nenoskaidrojis sliktās pašsajūtas īsto cēloni, apstiprināja L. bažas un paziņoja, ka tā tiešām esot sirdskaite un ka pacientam nekavējoties esot jāpārtrauc sporta nodarbības un jāsāk ārstēties. Galu galā tas noveda pie jatrogēnijas — slimības, kas attīstās uz spilgti izteikta autosuģestīvā fona. Sāpēm sirdī ļoti drīz pievienojās citas vainas. Ilgus gadus slimais L. bija izsists no garīgā līdzsvara. Viņš neatlaidīgi ārstējās un tomēr nejutās vesels. Un tikai hipnoterapija palīdzēja viņam atgūt veselību, atbrīvojot no smagajām ciešanām, kas bija ārsta I. nepārdomātās rīcības, pat bezatbildības rezultāts.

Autosuģestijas mehānisms kļūst saprotams, ja atceramies, ka ierosa koncentrējas noteiktā galvas smadzeņu garozas iecirknī. Tas ieņem dominējošu stāvokli uz pārējo iecirkņu analizējošās darbības pavājināšanās un nervu šūnu tonusa pazemināšanās fona. Tāpēc vides iedarbība ir vājāka salīdzinājumā ar mazāk svarīga kairinātāja iedarbību. Tas kļūst valdošais un izraisa tā saukto autosuģestīvo efektu. Runājot psihiatra vārdiem, autosuģestija ir noteiktu uzskatu rašanās, kas notiek kritiskajai attieksmei krasi pavājinoties. Atsevišķi cilvēki reizēm var sevi tik stipri suģestēt, ka dominējošais ierosas perēklis pārņem noteiktus galvas smadzeņu garozas rajonus, bet visi pārējie garozas apvidi tajā pašā laikā atrodas pilnīgas kavēšanas stāvoklī.

Autosuģestijai ir spēcīga, bieži vien zinātniski vēl neizskaidrojama ietekme uz svarīgākajām cilvēka organisma dzīvības norisēm. Dažkārt šīs ietekmes spēks ir tik liels, ka šķiet īsts brīnums. Šinī sakarā nevar neminēt jogu brīnumus, par kuriem ne vienreiz vien ir lasīts populārzinātniskajā literatūrā. Spēja staigāt pa kvēlojošām oglēm, koncentrētu skābju vai sārmu dzeršana, spēja noturēt uz krūtīm smagu automašīnu, gulēt un grozīties uz stikla lauskam bez ādas bojājumiem — vai tas nestāv pāri cilvēka spēkiem? Bet nedēļām ilgi atrasties hermētiski noslēgta kastē, ieraktam dziļi zemē, vai vairākas stundas «ledus zārkā» kailam gulēt? Un spēja tā atslābināt un palēnināt savu sirdsdarbību un elpošanu, ka tikai ar jutīgas aparatūras palīdzību to iespējams reģistrēt? Un kur tad gadījumi, kad tiek panākta tāda asinsspiediena pazemināšanās un asinsvadu spazmas, ka, iedurot vai iegriežot miesā, netek asinis, kad noteiktas muskuļu grupas, cīpslas un āda tik stipri sasprindzinātas, ka, durot miesā, saliecas pat garš, resns un ass metāla šķēps, ko ar rokām grūti saliekt veselīgam, spēcīgam cilvēkam? Šīs parādības ir ne tikai aprakstītas, tās tiek pētītas, tās demonstrē kinofilmās. Ko šīs parādības liecina? To, ka cilvēka organismam ir kolosālas potenciālās iespējas un autosuģestijai ir milzīgs spēks, kas atraisāms grūtos, neatlaidīgos, pēc jogas sistēmas izstrādātos vingrinājumos.

Jogas filozofiskā mācība pēc būtības ir reliģiska. Šīs mācības sekotāju galamērķis ir pasīvas ekstāzes stāvoklis, kura cilvēks, šķietami atbrīvojies no jebkādām ārpasaules ietekmēm un iegremdējies pašapcerē, nonāk dziļam miegam līdzīgā stāvoklī. Ar fizisku un psihisku vingrinājumu sistēmas palīdzību tiek panākts augstākais ideāls — sakari ar pārdabiskiem spēkiem. Taču, atmetot mistisko sakumu, mums ir jāatzīst tas autosuģestīvais spēks, kas jogam ļauj pilnībā valdīt pār sava organisma svarīgākajam norisēm un pārsteigt visus ar iepriekš aprakstītajiem brīnumiem.

Lai cilvēka ķermenis kļūtu piemērots jogas mācības izvirzītā mērķa sasniegšanai, nepieciešams izpildīt veselu virkni īpašu prasību, sagatavošanas vingrinājumu, jāmāk pilnībā valdīt pār sevi, savām jūtām, nedrīkst padoties priekam, bēdām, žēlumam. Bez tam jāizkopj spēja «ieiet pašam sevī», atbrīvoties, atslēgties no apkārtējās pasaules, jāpārstāj reaģēt uz ārējiem kairinātājiem, jāiemācās nedēļām ilgi nejust badu un slāpes, karstumu un aukstumu utt.

Jogu fiziskie vingrinājumi sākas ar vienkāršām, bet beidzas ar ārkārtīgi sarežģītām pozām, kas netrenētiem cilvēkiem tikpat kā nepadodas. Jogas mācība prasa šos fiziskos vingrinājumus saistīt ar psihiskiem vingrinājumiem, kas izstrādāti pēc daudzos gadsimtos pārbaudītas sistēmas.

Svarīgi, ka ar noteiktu vingrinājumu kompleksu palīdzību jogi sekmīgi ārstē slimības, kurām nav infekciozs raksturs, visbiežāk — kaulu—muskuļu un cīpslu kaites, iekšķīgās slimības, funkcionāli psihiskos traucējumus.

Suģestija, hipnoze un, galvenais, autosuģestija ir nenoliedzami un svarīgi jogu psihisko vingrinājumu elementi.

Autosuģestiju kā īpašu terapijas metodi, piemēram, jau lieto daudzās psihoneiroloģiskās iestādēs un sanatorijās, it īpaši dažādu neirožu, hroniska alkoholisma un narkomānijas ārstēšanā. Sājos gadījumos mērķtiecīgi ir kombinēt ārstniecības metodes, apvienojot hipnozi ar medikamentozu ārstēšanu, ar fizisko terapiju utt. Šīs metodes dod neapšaubāmi pozitīvus rezultātus, taču jāatzīmē, ka autosuģestija, ko slimniekiem palīdz apgūt pieredzējuši speciālisti, pēc iedarbības spēka ļoti atšķiras no tās autosuģestijas, kas piemīt jogam. Lai sasniegtu vēlamo autosuģestijas iedarbību, ir nepieciešams ilgstoši un precīzi izpildīt noteiktās prasības. Jāatceras, ka jogi tās izstrādā daudzu gadu laikā. Diemžēl tas prasa lielu piepūli un bieži vien nav pa spēkam ne tikai slimam, bet arī praktiski veselam cilvēkam. Vislabākie rezultāti, protams, būtu, ja jogas sistēmas vingrinājumiem pievērstos bērnībā, sliktākā gadījumā — pusaudža gados. Sekmes būs labākas, ja nodarbības vadīs pieredzējuši instruktori, kas labi pārzina ne tikai teoriju, bet arī jogas sistēmas praktisko pusi.

Daži vārdi par ātrās hipnozes metodi jeb «zibenīgo hipnozi». Jāteic, ka tā sasniedzama daudz retāk nekā parastā. Visvieglāk tai padodas cilvēki, kas slimo ar histēriju vai alkoholismu. Atrās hipnozes metodi ieteica

Z. M. Sarko un citi vecās hipnozes skolas pārstāvji. Metodes pamatā ir negaidīta, ātra un stipra kairinātāja iedarbība. Tā, piemēram, negaidīts spilgts gaismas uzliesmojums, spēcīgs gonga sitiens, pavēlniecisks uzkliedziens un citi līdzīgi kairinātāji var cilvēkā izraisīt pat dziļu hipnozi.

Manā praksē bija gadījums, kad viegli hipnotizējama slimniece jebkuros apstākļos krita dziļā hipnozē, tikko es uzmanīgi ielūkojos viņai acīs. Pirmajā reizē tas notika tik negaidīti, ka nepaspējām viņu aizkavēt, un slimniece nokrita uz grīdas, par laimi, bez nopietnām sekām.

Tomēr hipnozē šādus pēkšņus un stiprus kairinātājus izmantot nav ieteicams, kaut arī ātrā hipnoze varētu labi noderēt demonstrējumiem. Grūtniecēm, bērniem, kā arī tiem, kas sirgst ar sirds un asinsvadu sistēmas slimībām,, tā ir kontrindicēta.

Hipnozes lietošanas indikācijas

Sākumā ar hipnozi ārstēja jebkādas slimības. Tikai vēlāk hipnozes pētnieki noskaidroja tās lietošanas indikācijas. Ir nepieciešams zināt, ka ar hipnozi un suģestiju nevar ārstēt un izārstēt slimības, kas saistītas ar orgānu vai audu organiskām pārmaiņām. Tāpat šķiet pats par sevi saprotams, ka nevienu infekcijas slimību nevarēs izārstēt, ar hipnozi. Taču pēc tam, kad būs likvidēta pamatslimība vai uzlabojies slimnieka vispārējais veselības stāvoklis, hipnoze var kļūt par papildu metodi dažādu varbūtēju psihisku traucējumu novēršanai. Visbiežāk hipnoze tiek lietota dažādu neirožu ārstēšanā (nervozitāte, bezmiegs, galvassāpes utt.), jo neirožu slimniekiem ir pastiprināta tieksme uz autosuģestiju un sevišķa suģestējamība. Tikpat veiksmīgi ar hipnozi var ārstēt slimniekus, kas cieš no uzmācīgiem stāvokļiem (dažāda veida bailēm). Nereti ar hipnozi novērš dzimumvājumu un citus seksuālus traucējumus gan vīriešiem, gan sievietēm, urīna nesaturēšanu, stostīšanos (ja tā ir viena no neirozes izpausmēm). Sājos gadījumos visbiežāk hipnozi kombinē ar citām terapeitiskām metodēm (medikamentozo terapiju, kūrortterapiju utt.). Šāda veida ārstēšana sevišķi nepieciešama šizofrēnijas, epilepsijas, hroniskas narkomānijas (alkoholisms,, morfīnisms, kokaīnims u.c.) gadījumos.

Taču hipnozi lieto ne tikai psihiatrijā un neiropatoloģijā, to sekmīgi izmanto dermatoloģijā, ārstējot daudzas ādas slimības (zvīņēde, sarkanā vilkēde, kārpas, eritēmas, ādas nieze u.c.).

Arī dzemdniecībā un ginekoloģijā neiztiek bez hipnozes un suģestijas. Lai likvidētu bailes no dzemdībām, kā arī lai mazinātu vai pavisam novērstu dzemdību sāpes, sieviešu konsultācijās notiek psihoprofilaktiska grūtnieču sagatavošana dzemdībām (lekcijas, pārrunas, suģestija). Daži ārsti hipnozi mēģinājuši lietot arī dzemdībās; daudzkārt tikusi panākta pilnīga nejutība pret sāpēm — dzemdības notikušas dziļa miega stāvoklī. Ārvalstu mediķi šajā nolūkā dažreiz ir izmantojuši narkohipnozi, t. i., sākuma dzemdētājas saņem miega līdzekļu devu, pēc tam to iedarbība tiek pastiprināta ar hipnozi. Šajos gadījumos dzemdētājas pirms un pēc dzemdībām gulējušas caurmēra 15—30 stundas. Tomēr daudzi ārsti vērsās pret šīs metodes ieviešanu, jo tāds svarīgs notikums kā dzemdības nedrīkst notikt ārpus sievietes apziņas.

Hipnoze var palīdzēt ginekologiem ārstēt dažādus neirogēnus menstruālā cikla traucējumus, novērst grūtniecības toksikozes.

Arī iekšķīgo slimību hipnoterapija neapšaubāmi, ir efektīva. Hipnozi lieto paroksismālās tahikardijas (paātrinātas aritmiskas sirdsdarbības), sirds un gremošanas trakta neirožu, hronisku caureju, aizcietejumu, atraugu ārstēšana. Daži ārsti hipnologi hipnozi ar labiem rezultātiem lietojuši hipertonijas, vairogdziedzera slimību ārstēšana, ka arī tuberkulozes saasināšanās gadījumos. Padomju hipnologu eksperimenti liecina, ka hipnozi var izmantot vēl daudzu citu slimību ārstēšanā. Tā, piemēram, P. Buls ar hipnotisko suģestiju ārstēja čūlas slimību, sirds astmu, hroniskus žultspūšļa iekaisumus.

Aplūkosim dažus gadījumus no mūsu prakses, kad pacienti veiksmīgi tikuši izārstēti ar hipnozi.

20 gadus vecais slimnieks M. sūdzējās ārstam par nepatiku strādāt un turpināt studijas konservatorijā, bezmiegu, stiprām galvassāpēm, paaugstinātu uzbudinamību un nogurdināmību. Bieži par sīkumiem raudot. Pēdējā laikā arvien biežāk domājot par nāvi. Slimīgais stāvoklis attīstījies divu pēdējo gadu laikā pēc mātes un tuvu radinieku nāves. Ārstējies neiroloģiskās nodaļas un ambulatoriski. Pēc nomierinošo līdzekļu lietošanas un fizikālās, terapijas procedūrām bijusi neliela uzlabošanās. Pēdējā laikā esot zaudējis cerību izveseļoties, pārstājis apmeklēt ārstus, noslēdzies sevī.

Ilgstoša saruna ar ārstu noskaidrojās arī slimnieka attieksme pret profesiju, draugiem, darbabiedriem, radiniekiem utt. Hipnozes seansi mijas ar suģestiju nomodā. Ārstēšana ilga mēnesi, pēc tam — ar mēneša starplaiku — 2 mēnešus, 3 mēnešus, pusgadu. Pašlaik pacients ir sekmīgi pabeidzis mācības, strādā, sūdzību nav.

1966. gadā P. Stradiņa Republikas klīniskajā slimnīca 18 gadus vecai slimniecei paduses apvidū izoperēja lipomu (taukaudu audzēju). Slimnieci jau gatavojās izrakstīt no nodaļas. Pastaigājoties palātā, slimniece nejauši paklupa un uz gultas malas sasita galvu. Tūlīt pēc tam iestājās operētas rokas pirkstu paralīze, ko pavadīja stipras galvassāpes, muskuļu vājums, nospiestība, raudulīgums. Hipnozes seanss (kataleptiskā stadija) paralīzi likvidēja, un slimnieces pašsajūta strauji uzlabojās. Iegūto efektu nostiprināja otrs hipnozes seanss, un paciente no slimnīcas izrakstījās pilnīgi apmierinošā stāvoklī.

Ir novērots, ka paralīzes un līdzīgi stāvokļi pēc operatīvas iejaukšanās vai arī pēc kādas traumas nereti rodas cilvēkiem, kam ir tieksme uz histērijas izpausmēm.

1961. gadā P. Strādina slimnīcas uzņemšanas nodaļā ieveda 19 gadus vecu slimnieci ar grieztu brūci kreisajā apakšdelmā (pašnāvības mēģinājums ģimenes nesaskaņu dēļ). Brūce tika apkopta, sašūta slimnīcas traumatoloģiskajā nodaļā, ekstremitāte imobilizēta. Pacienti atlaida mājās, nozīmējot ambulatorisku ārstēšanu. Nākamajā dienā slimniecei iestājās kreisās rokas pirkstu paralīze, kuras izcelsmi uzreiz noteikt bija grūti. Un tad palīgā nāca hipnoze. Jau pēc pirmā hipnozes seansa (somnambuliskajā stadijā) paralīze pilnīgi izzuda.

Jāatgādina, ka abos šajos gadījumos runa ir par funkcionālam paralīzēm. Organiskas paralīzes ar hipnozi izārstēt nevar.

Daudzreiz pēc pārciestām operācijām slimniekiem attīstās pēcoperācijas neirozes, kas tieši vai netieši ir saistītas ar operācijas raksturu.

1968. gadā pie manis griezās 52 gadus veca paciente T. Pirms diviem gadiem viņai bija izdarīta vairogdziedzera operācija. Tomēr slimībai raksturīgie simptomi — paātrināta sirdsdarbība, dūrieni sirdī, izteikta pēkšņa garastāvokļa maiņa, darbspēju zudums — nebija izzuduši, tādēļ pirmajai operācijai bija sekojusi otra operācija. Arī tā nebija devusi pozitīvu rezultātu. Tikai pēc 10 hipnozes seansiem slimniecei atgriezās darbspējas un izzuda lielākais vairums nepatīkamo sajūtu.

Pacientei S. ir 12 gadu. Jau kopš agras bērnības viņa sirgst ar urīna nesaturēšanu naktīs. Vairākkārt ārstējusies pie neiropatologa, bet bez panākumiem. Pacientei tika nozīmēti 15 hipnozes seansi. Tā kā sākumā stabilu panākumu nebija, papildus hipnoze tika izdarīta arī mājās, parasto miegu pārvēršot hipnotiskajā. Tas deva pozitīvu rezultātu.

Nav, protams, iespējams aprakstīt tos daudzos gadījumus, kad ārstnieciskais efekts tika panākts jau pēc 3—5 hipnozes seansiem. Iepriekš aprakstītais piemērs norāda, ka dažos gadījumos hipnoterapiju nepieciešams lietot ilgstoši.

Ar hipnozi ieteicams ārstēt dažāda rakstura baiļu sajūtas. Pie tām pieskaita bailes no slēgtām telpām un bailes atrasties ārpus tām. Pirmajā gadījumā slimnieks baidās viens palikt istabā, automašīnā, trolejbusā utt. Vai arī pretēji — viņš cenšas neatstāt telpas, baidās pāriet ielu, parku, laukumu. Šādos gadījumos slimnieka ārstēšana ar hipnozi ir bijusi ļoti efektīva. 22 gadus veca paciente sūdzējās par paniskām bailēm palikt uz ielas vakarā, kad sāk krēslot. Tādēļ vakaros esot spiesta atteikties no pastaigām, teātra, kino apmeklējumiem. Saslimšanas cēlonis — kādreiz izdarītais uzbrukums pacientei nakts laikā. Pēc trīs hipnozes seansiem viņa bija tikusi vaļā no mokošajām bailēm. Līdzīgi tika izārstēta arī paciente, kas bija cietusi autokatastrofā un pēc tam baidījās no slēgtam telpām.

Daudz sarežģītāk ir ārstēt aktierus, kuriem pirms uzstāšanās vai uzstāšanās laikā rodas stipras bailes no skatītājiem. Šai baiļu sajūtai parasti ir hronisks raksturs, un tā biežāk ir aktieriem ar lielu skatuves stāžu. Ļoti bieži šāda veida nedrošība un bailes saistās ar pārdzīvojumiem darbā vai mājās un nelabvēlīgi ietekme tālāko jaunradi.

Izmantojot hipnozi, divos šādos gadījumos nepatīkamas parādības izzuda.

Grūts uzdevums mediķiem ir stabilu funkcionālu hiperkinēžu ārstēšana. Hiperkinēzei ir raksturīga sejas, roku, kāju trīce vai visa ķermeņa, bet dažreiz arī diafragmas muskulatūras haotiska raustīšanās. Ir arī vēl citas hiperkinēžu formas. To ārstēšanai jābūt kompleksai. Hipnotiskie seansi tiek nozīmēti divu, trīs vai vairāku kursu veidā atkarībā no ārstnieciskā efekta. Starp kursiem nepieciešami 1—3 mēnešus ilgi pārtraukumi. Kursa ietilpst 7—10 hipnozes seansi.

15 gadus vecai slimniecei hiperkinēze pēkšņi sākās uz operācijas galda, ar uztraukumu gaidot apendicīta operāciju. Gan operācijas laikā, gan pēcoperācijas periodā meitenei raustījās mīmikas muskulatūra, trīcēja un raustījās galva un arī kakls, ķermeņa augšdaļa un dažreiz pat viss ķermenis. Vēlāk, pēc operācijas, slimniece sāka raustīt arī valodu un bija spiesta pārtraukt mācības skolā. Ņemot vērā slimības funkcionālo raksturu, kā arī tās emocionālpsihisko izcelsmi (bailes no neizbēgamās operācijas), slimnieci ārstēja ar hipnozi. Tika izdarīti 7 hipnozes seansi. Jau pēc pirmajiem trīs seansiem mazinājās roku un galvas trīce. Paciente kļuva mierīgāka, sāka ticēt, ka izveseļosies. Pirms ārstēšanās pacientes rokraksts bija nelīdzens, nesalasāms, bet pirmā kursa beigās viņas rakstīto varēja izlasīt bez grūtībām. Pēc divu mēnešu starplaika notika otrs ārstēšanās kurss (10 hipnozes seansi). Rezultātā pacientes veselība vēl vairāk uzlabojās, radās cerība, ka viņa varēs turpināt pārtrauktās mācības.

Savā trīsdesmit gadu ilgajā hipnozes lietošanas laikā es atceros vēl dažus gadījumus, kad hipnoze bija vienīgā ārstniecības metode, kas varēja slimniekam palīdzēt. 1985. gadā P. Strādina slimnīcas neiroloģijas nodaļā ievietoja pavecu lauku sievieti, kurai bija kāju paralīze. Paralīze bija iestājusies pēc tam, kad sievieti kārtējo reizi bija stipri piekāvis viņas piedzērušais vīrs. Cietusī varēja staigāt tikai ar kruķiem. Izsaucu viņu uz hipnozes seansu. Atņēmu viņai kruķus. Turēdamās pie koridora sienām, slimniece ar grūtībām aizgāja līdz hipnozes kabinetam. Pēc hipnozes seansa gan slimnieki, gan slimnīcas darbinieki izbrīnīti noraudzījās, kā sieviete, kas pirms brīža pārvietojās tikai ar kruķu palīdzību, nu brīvi un patstāvīgi dodas uz savu palātu bez tiem.

1986. gadā pie manis ieradās kāda skolotāja, kas bija zaudējusi spēju skaļi runāt. Noskaidrojās, ka pirms tam pacientei bijuši smagi pārdzīvojumi personiskajā dzīvē un darbā skolā. Rezultātā skolotāja esot nokļuvusi slimnīcā — mutes, ausu un kakla slimību nodaļā. Pēc tam ārstējusies daudzās slimnīcās, bet panākumu neesot bijis. Beidzot viņa bija nonākusi P. Strādina Republikas klīniskajā slimnīcā. Šoreiz ārstēšanās bija pavisam īsa. Pēc kārtējā hipnozes seansa pacientei tika pateikts, ka, no rīta pamodusies, viņa spēs runāt skaļā, skaidrā balsī. Tā arī notika. Nākošajā rītā, visiem slimniekiem par lielu pārsteigumu, slimniece pēkšņi ierunājās skanīgā, patīkamā balsī.

Ar hipnozi izārstēja 37 gadus vecu vīrieti, kam kājas paralīze bija iestājusies sešu gadu vecumā sakarā ar smagiem psihiskiem pārdzīvojumiem. Jau pēc pirmā hipnozes seansa bija jūtama uzlabošanās. Pēc pēdējā seansa slimnieks devās projām bez sava spieķa, kas tika atstāts manā kabinetā par piemiņu…

Līdzīgu gadījumu medicīnas praksē nav mazums. Minēju tikai dažus, lai parādītu hipnoterapijas efektivitāti.

Hipnoze saistījusi un joprojām saista daudzus jo daudzus pētniekus. Un, lai gan šīs kādreiz tik noslēpumainās parādības būtība pamatos ir noskaidrota, atsevišķas tās nianses vēl joprojām gaida zinātniskus pētījumus.

Domu pārraide, "domu atminēšana" un hipnoze, kā arī citas noslēpumainas parādības

Vai ir iespējams pārraidīt domas? Šis jautājums, neraugoties uz daudzu zinātnieku pūlēm, joprojām nav skaidrs.

Tomēr netrūkst publicējumu, kuru autori — ievērojami zinātnieki — domu pārraidi un uztveršanu bez runas, mīmikas, žestu vai kādu citu zināmu signālsistēmu palīdzības (telepātiju) uzskata par iespējamu. Eksperimenti ir veikti gan ar cilvēkiem, gan ar dzīvniekiem. Viens no šīs teorijas piekritējiem B. Kažinskis ir aprakstījis psiholoģiskos eksperimentus, ko savā zoopsiholoģijas laboratorijā veicis pazīstamais dzīvnieku dresētājs V. Durovs. Jāpiebilst, ka eksperimentus vēroja tādi kompetenti padomju zinātnieki kā fiziologs un histologs profesors A. Ļeontovičs, zoologs profesors G. Koževņikovs, profesors A. Čiževskis, akadēmiķis V. Behterevs un citi.

Lūk, ko par vienu no daudzajiem V. Durova eksperimentiem rakstīja V. Behterevs: «Trešais mēģinājums ir šāds: sunim jāuzlec uz klavieru soliņa un ar ķepu jāuzsit pa klavieru labās puses taustiņiem. Un, lūk, suns Pikijs stāv Durova priekšā. Durovs saspringti raugās sunim acīs, neilgu brīdi tur viņa purniņu plaukstās. Dažas sekundes Pikijs paliek nekustīgs, bet atbrīvots strauji metas pie klavierēm, uzlec uz apaļā krēsla un ar ķepu uzsit pa dažiem taustiņiem klaviatūras labajā pusē. Ceturtajā mēģinājumā sunim pēc tam, kad izdarīta iedvešanas procedūra, vajadzēja uzlēkt uz krēsla pie istabas sienas, pēc tam uzkāpt uz blakusesošā apaļā galdiņa un ar ķepu paskrāpēt lielu portretu, kas karājās virs galdiņa. Likās, šo sarežģīto darbību suns tik viegli neveiks. Bet Pikijs visus mūs pārsteidza. Pēc tam kad Durovs dažas sekundes bija cieši skatījies sunim acīs, Pikijs nolēca no krēsla, pieskrēja pie sienas, uzlēca uz norādītā krēsla, tad uz galdiņa un, pacēlies uz pakaļkājām, ar labo ķepu sasniedza portreta apakšējo malu un sāka to skrāpēt ar nagiem.»

Divdesmit mēnešu laikā (ap 1921. gadu) V. Durovs izdarīja 1278 analoģiskus eksperimentus ar suņiem; 696 eksperimenti bija veiksmīgi, 582 — neveiksmīgi. Jāpiebilst, ka tie bija dresēti dzīvnieki. Visi eksperimenti tika rūpīgi protokolēti. Iegūtie rezultāti ir aprakstīti V. Durova grāmatā «Dzīvnieku dresēšana» (1924). . Domu pārraides pētīšana izcilo dresētāju bija aizrāvusi, un līdz 1934. gadam viņš izdarīja vairākus tūkstošus eksperimentu. Mēģinājumi tika veikti ne tikai tiešā kontakta ar dzīvnieku: dažkārt tas atradās citā telpā vai speciālā, izolētā būrī, un tieša kontakta eksperimentētājam ar dzīvnieku nebija.

Dažādu valstu zinātnieki līdzīgus eksperimentus veikuši ar cilvēkiem. Cilvēku, kas domās izsaka pavēli, pieņemts saukt par induktoru, bet izpildītāju, kurš šo no attāluma raidīto domu uztver, — par percipientu.

Ir izdevies noskaidrot, ka ne visi cilvēki telepātiski raidīto domu ir spējīgi uztvert. Biežāk tas izdodas tiem cilvēkiem, kas labi padodas hipnozei. Tomēr iepriekš noteikt šo spēju ir grūti. Pētnieki, kas nodarbojušies ar šīs parādības izzināšanu, priekšroku dod viegli suģestējamiem percipientiem. Domās percipientam var likt izpildīt kādu nesarežģītu darbību, izjust stipru temperatūras maiņu, pateikt, kādas ir priekšmetu formas u. tml.

Viens no domu pārraides mēģinājumiem ir šāds. Induktors un percipients atrodas katrs savā telpā. Induktors domas pārraida noteiktas formas ģeometriskas figūras, kas percipientam tajā pašā laikā jāuzzīmē uz papīra. Klātesošie var objektīvi novērtēt abu personu izturēšanos, fiksējot laiku un figūru secību. Percipients viņam pārraidītās domas uz papīra attēlo, nezinot ne to secību, ne seansa sākumu, ne beigas. Kad seanss beidzies, lapas ar zīmējumiem salīdzina. Ja pārraide un uztveršana bijušas sekmīgas, vairums induktora un percipienta uzzīmēto priekšmetu pēc formas sakrīt vai arī ir ļoti līdzīgi. Lai eksperimentu varētu uzskatīt par izdevušos, abām darbībām jānoteik vienlaicīgi.

Mēs mēģinājām veikt līdzīgus eksperimentus ar daudziem pacientiem, kas šķita labi percipienti, jo bija diezgan viegli hipnotizējami, taču pārliecinošus rezultātus neguvām nevienā gadījumā.

Tomēr, respektējot daudzu kompetentu zinātnieku secinājumus un aprakstītos mēģinājumus, kategoriski noliegt domu pārraides iespējamību būtu nepareizi.

Diemžēl līdz šim vēl nevienam nav izdevies pārliecinoši materiālistiski raksturot, kāda varētu būt tā psihes enerģija, kas tiek pārraidīta un uztverta. Daudzi zinātnieki uzskata, ka psihes enerģija izplatās līdzīgi elektromagnētiskajiem viļņiem. Pagaidām tas nav apstiprinājies, lai gan tiek veikti dažādi visai sarežģīti eksperimenti. Nav arī nekādu metožu, kā šo enerģiju reģistrēt.

Taču hipnoze mums jāšķir no domu pārraides. Hipnoze ir aktīva viena cilvēka psihiskā ietekme uz otru cilvēku, miegam līdzīgs stāvoklis, kas izraisīts, iedarbojoties uz redzes, dzirdes un jušanas analizatoriem. Telepātiska rakstura eksperimentos nekas tamlīdzīgs netiek novērots.

Pie brīnumiem nevajadzētu pieskaitīt arī tā saukto domu atminēšanu. Mēs jau runājam par jogu sasniegumiem, kas gūti ilgstošos psihiskos un fiziskos treniņos pēc detalizēti izstrādātas sistēmas. Analoģiska, pat vēl vienkāršāk izskaidrojama ir atsevišķu neapšaubāmi apdāvinātu cilvēku spēja «atminēt domas». Publiskā «domu atminēšanas» seansā, kas notiek vienlaikus ar izskaidrojošu lekciju, var ievērot, ka seansa rīkotājam ir ļoti labas novērošanas spējas un atmiņa. No klātesošo vidus tiek uzaicināti brīvprātīgie, kas ar mieru piedalīties eksperimentā. Viņiem zālē jāpaslēpj kāds noteikts priekšmets. Tad lektors lūdz visiem ievērot visstingrāko klusumu, bet izraudzītajām personām domās koncentrēties uz paslēpto priekšmetu. Pēc tam lektors ņem vienu no izraudzītajām personām pie rokas un kopā ar to sāk apstaigāt zāli. Gājienam parasti ir nenoteikts raksturs. Vispirms pa labi, tad taisni, pa kreisi, atkal pa labi utt. Turpinādams staigāt un neatlaizdams pacienta roku, lektors ik pa brīdim pavēlošā balsī viņam atgādina: «Domājiet, domājiet!» Lai pastiprinātu efektu, lektora acīm uzlikts gaismnecaurlaidīgs melns apsējs. Kad pacienta uzmanība atslābuši, «domu atminētājs», kas vienīgais to pamana, viņam saka: «Jūs nedomājat! Koncentrējieties! Domājiet!» Beidzot, visiem par lielu pārsteigumu, paslēptais priekšmets tiek atrasts.

Kad šīs parādības (idiomotoriskās parādības) izpētīja, atklājās, ka, koncentrējot uzmanību uz noteiktu priekšmetu, cilvēkam pret paša gribu rodas zināmas muskuļu tonusa pārmaiņas, ko viņš pats nejūt, bet ko ar savu roku sajūt un uztver eksperimentētājs. Staigājot kopā ar lektoru, pacientam saraujas noteiktas muskuļu grupas, un viņa roka it kā pati vada «domu atminētāju» pie paslēptā priekšmeta. Mainās arī pulsa biežums: tuvojoties priekšmetam, tas paātrinās.

Lai sajustu un novērtētu otra cilvēka muskuļu saraušanos, nepieciešams gadiem ilgs treniņš, ļoti labas novērošanas spējas, jābūt labam psihologam un acīmredzot jāprot saprast un pazīt sevi.

Iepriekšminētās, kā arī daudzas citas «noslēpumainas» parādības joprojām cilvēkos izraisa apbrīnu. Tomēr zinātne balstās uz objektīviem faktiem, nevis uz sajūtām un subjektīviem vērojumiem. Tāpēc «brīnumi» īstenībā mūs nepārliecina un bieži vien ir izdomāti. Stingri zinātnisku pārbaudi tie neiztur.

Pēdējā laikā slimnieki bieži jo bieži interesējas par ārstēšanos ar tā saucamajām biostrāvām. Jāteic, ka ar šāda veida ārstēšanu nodarbojas galvenokārt cilvēki, kuriem nav medicīniskās izglītības. Tiek lietoti dažnedažādi paņēmieni; īpaši raksturīgs ir šāds: dziednieks slimnieku nogulda un pēc tam savas rokas virza pār slimo ķermeni. Dažkārt šīs manipulācijas pavada arī vārdiska suģestēšana. Ārstēšanas laikā daži slimnieki iesnaužas, viens otrs pat iemieg. Vai šādā ārstēšanas veidā ir kas jauns? Protams, ne! Gluži vienkārši atkal atdzimst sen sakāvi cietusī Mesmera pseidomācība, ko aplūkojām brošūras sākumā. Pseidomācība, ko jau 1784. gadā kompetenti mediķi bija nosaukuši par šarlatānismu. Ārstējot ar tā sauktajām biostrāvām, tiek izmantoti tie paši vecu vecie Mesmera paņēmieni. Mēs jau zinām, ar ko ir izskaidrojams atsevišķos gadījumos gūtais pozitīvais efekts, tāpēc neatkārtosimies. Tomēr pašlaik ārstēšana ar biostrāvām atkal pretendē uz «pašnoteikšanos» oficiālajā zinātnē, tātad atkal ir runa par sen apgāzto mesmerisma principu atzīšanu.

1985. gadā šajā sakarā referēju kādā zinātniskās biedrības sēdē. Faktiski par šo «ārstniecisko» enerģiju, kuru it kā izstaro cilvēks, mums nav nekādu reālu, objektīvu datu. Kaut arī pētījumi šajā jomā ir veikti, mums nav nedz fizikāla, nedz ķīmiska, nedz matemātiska šīs iedomātās enerģijas raksturojuma. Un tieši tāpēc nevienā zinātniskā žurnālā nav rakstu par «ārstnieciskajām biostrāvām». Citiem vārdiem sakot, nav atrasta un nav pierādīta šīs parādības materiālā būtība. Šajā gadījumā būtu galīgs absurds iztēloties kādu nezināmu, neizdibināmu spēku iedarbību, ko cilvēks nespēj izpētīt. Trūkst arī objektīvu datu, kas liecinātu, ka atsevišķi cilvēki dabas doto «individuālo īpatnību» dēļ spēj izstarot šādu enerģiju.

Sensacionālie ziņojumi par tādu vai citādu «brīnumu» (krāsu noteikšana ar tausti, brīnumaini izārstēšanās gadījumi utt.) šad un tad parādās populārzinātniskos žurnālos, kā arī avīzēs. Tie satrauc, noskaņo, intriģē…

Piemēram, stāsti par Filipīnu ķirurgu fenomenālajām spējām. Apgalvoja, ka viņiem piemītot tik spēcīga enerģija, ka viņi ar pirkstiem, t. i., bez jebkādiem instrumentiem, varot atvērt vēdera dobumu un bez sāpēm un narkozes paveikt operāciju. Brūces pēc operācijas nepaliekot…

Drīz vien par Filipīnu brīnumārstiem runāja visā pasaulē. No malu malām devās tūkstošiem cietēju, kas gaidīja izveseļošanās brīnumu. Ātri izveidojās garas rindas — visus nemaz nespēja apkalpot. Ārsti «operēja» arī bezcerīgi slimos, tādus, kurus jau bija atteikušies operēt parastie ķirurgi. Likās, ka brīnumdaru sekmēm un slavai nebūs gala. Par viņu neparastajām operācijām skandēja prese, radio, televīzija. Tika uzņemta arī dokumentāla filma.

Bet tad kā pērkons no skaidrām debesīm parādījās kāda Rietumvācijas ķirurga profesora atmaskojošs raksts. Šis ķirurgs daudzkārt esot bijis klāt un uzmanīgi vērojis, kā «operējuši» filipīniešu slavenības. Izrādījās, ka visas «ārstu pārcilvēku» ķirurģiskās manipulācijas ir augstas klases blēdības, ka tā ir klātesošo un arī slimnieku krāpšana, pavisam banāli triku meistaru paņēmieni. īstenībā nekādas operācijas nebija. Tika radīta operācijas ilūzija jeb, citiem vārdiem sakot, veikli tika nospēlēta labi sagatavota izrāde, spekulējot ar slima cilvēka dabisko vēlēšanos izveseļoties. «Operācijas» laikā vates un marles tamponus piesūcināja ar ķīmisku šķīdumu, kas ātri kļuva sarkans, tādējādi atgādinot asinis. Skriemeļa daļa, kuru it kā izņēma operēšanas gaitā, izrādījās, bija ņemta no zivs, utt. Un tomēr daudzi slimnieki, pat tie, kas bija neārstējami, kādu laiku tiešām jutās labāk. Labāk pēc operācijas… kuras nemaz nebija! (Tāpēc nebija atrodamas arī pēcoperācijas brūces.) Pat tad, kad viltnieki jau bija atmaskoti, daudzi šai īstenībai, reālajiem faktiem negribēja ticēt,

Minētais piemērs liecina, līdz kādam absurdam var novest akla ticība «brīnumam», un vēlreiz parāda autosuģestijas lielo spēku.

1988

Content

Gerke Roalds Hipnoze un suģestija

HIPNOZE UN SUĢESTIJA

Ievads

Hipnoze un reliģija

No hipnozes mācību vēstures

Hipnozes būtība

Hipnozes un suģestijas praktiskā izmantošana

Hipnozes lietošanas indikācijas

Domu pārraide, "domu atminēšana" un hipnoze, kā arī citas noslēpumainas parādības