Jansone Tūve

Tetis un jūra

Tētis un jūra

Tūve Jansone

Pirmā nodaļa   ĢIMENE STIKLA BUMBĀ

Kādu nenoteiktu pēcpusdienu augusta beigās kāds tētis staigāja pa dārzu un jutās nevienam nevajadzīgs. Viņš nezināja, ko lai iesāk, jo viss darāmais jau bija padarīts vai arī to jau darīja kāds cits.

Tētis uz labu laimi tipināja apkārt pa savu dārzu, un viņam nopakaļus, pār sauso zemi melanholiski skrapstēdama, vilkās aste. Karstums gulēja un rūga ielejas iekšienē, viss bija kluss, nekustīgs un maķenīt noputējis. Šis mēnesis bija kā radīts lieliem meža ugunsgrēkiem un lielai piesardzībai.

Viņš bija brīdinājis savu ģimeni. Reizi pa reizei tētis bija skaidrojis, cik augustā ir jābūt piesardzīgiem. Viņš bija attēlojis degošo ieleju dunoņu, kvēlojošus stumbrus, zem sūnām lodājošo uguni. Spīdošus uguns stabus, kas traucas nakts debesīs! Uguns viļņus, kas brāžas pāri ielejai un tālāk uz jūru.

— Un šņākdami metas jūrā, — tētis ar drumu apmierinājumu pabeidza. — Viss ir melns, viss sadedzis. Milzīga atbildība gulstas uz ikvienu vismazāko radību, uz vismazāko ķiparu, kam ir pieejami sērkociņi!

Ģimenes locekļi pārtrauca savu darbošanos un noteica:

— Ak, tā gan. Jā, jā. — Pēc tam atkal turpināja iesākto.

Viņi allaž ar kaut ko nodarbojās. Rāmi, nepārtraukti un ar interesi viņi noņēmās ar sīkiem sīkumiem, kas piepildīja pasauli. Viņu dzīve bija ļoti regulāra un privāta, tur nebija ne ko pielikt, ne atņemt. Kā karte, kur viss ir zināms un apdzīvots un vairs nav nekādu baltu plankumu. Un viņi sacīja cits citam:

— Augustā tētis allaž runā par meža ugunsgrēku.

Tētis devās uz verandu. Ķepas, kā parasti, lipa pie lakotās grīdas, sīkas knakšķošas skaņas pavadīja viņu visu ceļu augšup pa kāpnēm līdz pītajam krēslam. Arī aste pielipa, — likās, it kā kāds to raustītu.

Tētis atsēdās un aizvēra acis. Šo grīdu vajadzētu pārlakot. Vainīgs, protams, bija karstums. Bet laba laka tā nemaz neizšķīst, kad ir karsts. Varbūt viņam bija gadījusies slikta laka. Tas bija šausmīgi sen, kopš viņš uzcēla verandu, un grīdu noteikti vajadzētu pārlakot. Bet vispirms vajadzētu dēļus noberzt ar smilšpapīru, — piņķerīgs darbs, kādu neviens neapbrīno. Jaunai, baltai, ar platu otu un spīdošu laku krāsotai grīdai piemīt kaut kas sevišķs; ģimenei tad ir jāstaigā pa pakaļdurvīm un jāturas malā. Līdz es viņus ielaidīšu un teikšu: «Lūdzu. Jūsu jaunā veranda…» Ir pārāk karsts. Es vēlētos doties jūrā un burāt. Burāt taisni prom, stipri tālu…

Tētis juta ķepās lienam miegu, viņš noskurinājās un aizdedzināja pīpi. Sērkociņš pelnu traukā turpināja degt, un viņš ar interesi to vēroja. Tieši pirms tā nodzišanas tētis noplēsa dažas avīzes strēmelītes un uzlika tās virsū ugunij. Iznāca mazs, skaists, saulē gandrīz nemanāms ugunskurs, bet tas dega patiešām glīti. Viņš to rūpīgi uzraudzīja.

— Nu tā atkal nodzisīs, — sacīja mazā Mija. — Uzliec vēl papīrus. — Viņa sēdēja uz margām verandas staba ēnā.

— Vai tu jau atkal esi šeit? — tētis vaicāja un kratīja pelnu trauku, līdz uguns nodzisa. — Es pētu uguns tehniku, tas ir svarīgi.

Mija smējās un turpināja raudzīties viņā. Tad, uzvilcis cepuri uz acīm, viņš paslēpās miegā.

— Tēt! — sacīja trollītis Mumins. — Mēs apdzēsām uguni mežā!

Tagad abas ķepas bija cieši pielipušas pie lakas. Juzdams stipru nepatiku un netaisnību, viņš atrava tās nost.

— Par ko tu runā? — viņš vaicāja.

— Par īstu mazu meža ugunsgrēku! — trollītis Mumins stāstīja. — Tieši aiz tabakas lauciņa. Dega sūnas, un māmiņa sacīja, ka kāda dzirkstele no skursteņa…

Tētis uzlēca kājās no pītā krēsla, vienā acumirklī viņš bija pārtapis par tēti ar milzīgu rīcības spēju. Viņa cepure noripoja pa kāpnēm.

— Tas ir nodzēsts! — trollītis Mumins sauca viņam nopakaļ. — Mēs to uzreiz nodzēsām. Tev it nemaz nevajag baiļoties!

Tētis spēji apstājās, un viņam aizžņaudzās kakls.

— Vai jūs to nodzēsāt bez manis? — viņš vaicāja. — Kāpēc neviens man neko neteica? Jūs ļāvāt man gulēt un nekā nesacījāt!

— Mīlulīt, — pa virtuves logu sacīja māmiņa. — Mēs domājām, ka nevajag tevi modināt. Tā bija gluži sīka uguntiņa, tā tikai maķenīt kūpēja. Man gadījās iet garām ar ūdens spaiņiem, tāpēc atlika tikai uzšļakstīt mazu šļācienu.

— Garāmejot! — tētis izsaucās. — Tikai uzšļakstīt! Uzšļakstīt — šitādu vārdu! Un atstāt uguns perēkli neuzraudzītu! Kur tas ir? Kur tas ir?

Māmiņa meta pie malas visus darbus un abiem pa priekšu žigli tipināja uz tabakas lauciņu; trollītis Mumins palika verandā stāvam un stingi lūkojamies. Melnais plankumiņš sūnās bija ļoti mazs.

— Varbūt kāds domā, — tētis beidzot lēnām sacīja, — ka tāds pleķis nav bīstams. Un kā vēl ir! Tas var turpināt degt zem sūnām; vai saproti? Zemē. Var paiet stundas, pat dienas, un tad piepeši — spurkš! — uguns uzliesmo pilnīgi jaunā vietā. Saproti?

— Jā, mīlulīt, — māmiņa atbildēja.

— Tāpēc es palikšu šeit, — tētis turpināja un sapīcis bakstīja sūnas. — Es to sargāšu. Ja būs vajadzīgs, es sargāšu visu nakti.

— Vai tu patiešām domā… — māmiņa iesāka. Tad sacīja: — Jā, tas ir mīļi. Ar sūnām nekad neko nevar zināt.

Visu pēcpusdienu tētis sēdēja un sargāja melno plankumu. Viņš izplēsa sūnas lielu gabalu ap to. Viņš negribēja nākt vakariņās. Viņš gribēja būt aizvainots.

— Vai tu domā, ka tētis paliks tur visu nakti? — jautāja trollītis Mumins.

— Var jau gadīties, — māmiņa atteica.

— Ja cilvēks ir dusmīgs, tad ir dusmīgs, — konstatēja mazā Mija, ar zobiem lobīdama kartupeli. — Dažreiz ir jābūt dusmīgam; ikvienam ķiparam ir tiesības būt niknam. Bet tētis ir dusmīgs aplamā veidā, viņš neko neizpūš ārā, viņš velk uz iekšu.

— Mīļais bērns, — māmiņa ieteicās. — Gan jau tētis pats zina.

— Nedomāju vis, — mazā Mija vaļsirdīgi attrauca. — Viņš it nemaz nezina. Vai jūs zināt?

— Ne gluži, — māmiņa piekrita.

Tētis iebāza degunu sūnās un sajuta skābo dūmu smaku. Zeme bija atdzisusi. Viņš iztukšoja pīpi zemes bedrītē un uzpūta dzirkstelēm. Tās mirkli iegailējās un nodzisa. Tētis nomīdīja nelaimīgo vietu un lēnām devās uz dārzu, lai ieskatītos stikla bumbā.

No zemes jau bija izaugusi krēsla, kā viņa to mēdza darīt, un savākusies dārzā zem kokiem. Ap stikla bumbu bija mazliet gaišāks. Tur tā gulēja, skaista uz sava jūras putu pīlāra, un atspoguļoja visu dārzu. Tā bija tēta stikla bumba, vienīgi viņa, viņa spīdoši zilā, maģiskā stikla bumba, dārza un ielejas centrs, un — kāpēc gan ne, — visas pasaules centrs.

Tētis neielūkojās tajā uzreiz. Viņš apskatīja nokvēpušās ķepas un pūlējās sakopot neskaidrās, apkārt lidojošās bēdas. Padarījis savu sirdi, cik vien iespējams, smagu, viņš žigli ielūkojās bumbā, lai tā viņu nomierinātu. Tā viņu allaž nomierināja; katru vakaru viņš bija gājis lejā, lai tajā paraudzītos, — visu garo, silto, neaprakstāmi skaisto un skumīgo vasaru.

Bumba aizvien bija vēsa. Zilā krāsa bija tumšāka un dzidrāka par jūras krāsu, un tā pārveidoja visu pasauli tā, ka tā kļuva vēsa, tālīna un sveša. Pasaules centrā viņš redzēja pats sevi, savu lielo degunu, un visapkārt tam spoguļojās pārveidojusies un sapnim līdzīga ainava. Zilā zeme bija tālu, tālu lejā un dziļi iekšā, un šī nesasniedzamā iekšienē tētis sāka meklēt savu ģimeni. Ja vien viņš pagaidīja, viņi vienmēr atnāca. Stikla bumba tos vienmēr atspoguļoja.

Protams, krēslā viņiem aizvien bija tik daudz darāmā. Viņi pastāvīgi ar kaut ko nodarbojās. Agrāk vai vēlāk trollīša Mumina māmiņa devās no virtuves uz pagrabu; viņa gāja pēc desas vai sviesta. Vai arī uz kartupeļu lauciņu. Vai pēc malkas. Katru reizi izskatījās, it kā viņa ietu pa gluži citu ceļu — viņa domāja, ka tā ir jaukāk. Bet nekad jau neko nevarēja zināt. Tikpat labi viņai varēja būt padomā kāda noslēpumaina jautrība, viņa rotaļājās savā nodabā vai arī tikai staigāja apkārt un jutās dzīvības pilna.

Tur viņa šāvās kā balta, pakalpīga lode attālu, starp viszilākajām ēnām. Tur garām klaiņoja trollītis Mumins, svešs un savrups; tur pa nogāzi augšup kā ziboša svītra aizslīdēja mazā Mija, — viņu tikko varēja samanīt. Zibējumā bija kaut kāda apņēmība un patstāvība — kaut kas tik neatkarīgs, ka nebija nepieciešamības apstāties un izrādīties. Bet iekšā, savā spoguļattēlā, viņi visi tapa neticami mazi, un stikla bumba vērta viņu kustības nomaldījušās un izplūdušas.

Tas Mumintētim patika, tā bija viņa vakara rotaļa. Tā sniedza viņam sajūtu, ka viņus nepieciešams pasargāt, ka tie iegrimst dziļā jūrā, kuru pazīst tikai viņš.

Nu bija gandrīz tumšs. Un pēkšņi stikla bumbas iekšienē atgadījās kaut kas jauns: tur iedegās gaisma. Trollīša Mumina māmiņa bija aizdedzinājusi verandā lampu, to viņa nebija darījusi visu vasaru. Petrolejas lampa dega. Uzreiz drošības sajūta savācās vienā vienīgā punktā: verandā un nekur citur, un verandā sēdēja māmiņa un gaidīja mājās savu ģimeni, lai dotu tēju.

Stikla bumba nodzisa un viss zilais pārvērtās par tumsu; neredzēja nekā cita kā vien lampu.

Tētis brītiņu palika stāvam, nezinādams, par ko viņš prāto, tad pagriezās un devās mājās.

— Ak tā, — noteica tētis. — Nu, es domāju, mēs varam mierīgi gulēt. Šoreiz briesmām vajadzētu būt pāri. Bet drošības labad es rītausmā noskriešu lejā un pārbaudīšu.

— Hā! — teica mazā Mija.

— Tēt! — sauca trollītis Mumins. — Vai tu neesi pamanījis ko sevišķu? Mums ir lampa!

— Jā, es nodomāju, ka lampa būtu pašā laikā tagad, kad vakari kļūst gari. Šovakar bija tāda sajūta, — māmiņa sacīja.

Tētis atteica:

— Bet tad tu padari galu vasarai. Lampu iededz tikai tad, kad ir beigusies vasara.

— Pēc tam taču nāks rudens, — māmiņa lēnprātīgi atteica.

Lampa degdama šalca. Tā vērta visu tuvu un drošu, veidodama ciešu apli, kas bija ģimene un tas, ko viņi juta un uz ko paļāvās, bet ārpusē bija viss svešais un nedrošais, kas krāva tumsu augstāk un augstāk, un tālāk prom līdz pasaules galam.

— Daži tēti vienmēr izšķir, vai ir pienācis laiks dedzināt lampu, — tētis nomurmināja, lūkodamies savā tējas krūzītē.

Trollītis sviestmaizes bija sarindojis parastajā kārtībā — vispirms ar sieru, tad divas ar desu, pēc tam ar aukstiem kartupeļiem un sardīnēm un visbeidzot ar marmelādi. Viņš jutās pilnīgi laimīgs. Mija ēda tikai sardīnes, jo juta, ka šis ir ļoti neparasts vakars. Viņa domīgi lūkojās dārza tumsā ar acīm, kas kļuva melnākas un melnākas, jo vairāk viņa pārdomāja un ēda.

Lampas gaisma krita pār zāli un ceriņu krūmiem. Nedroši tā līda starp ēnām, kur tumsā sēdēja Morra un jutās ļoti vientuļa.

Morra bija sēdējusi vienā vietā tik ilgi, ka zeme viņai zem kājām bija sasalusi. Kad viņa piecēlās un pašļūca mazu gabaliņu tuvāk gaismai, zāle knirkšķēja kā stikls. Šaušalu čuksts pāršalca lapotni, sačervelējās dažas pīlādžlapas un drebelīgi nokrita viņai uz pleciem. Asteres snaicījās prom no viņas pēc iespējas tālāk. Sienāži pārstāja sisināt.

— Kāpēc tu neēd? — jautāja māmiņa.

— Es nezinu, — atbildēja trollītis Mumins. — Vai mums nav logu aizvelkamās gardīnes?

— Tās ir bēniņos. Tās mums būs vajadzīgas tikai tad, kad iesim ziemas miegā. — Pagriezusies pret tēti, māmiņa teica:

— Kad nu mums ir lampa, vai tu nebūvēsi savu bākas modeli?

— Ek, — tētis novilka. — Tā tikai tāda bērnišķība. Modelis nav īsts.

Morra atkal pašļūca gabaliņu. Viņa blenza uz lampu un lēnām purināja savu lielo, smago galvu. Pie viņas kājām vēlās balta aukstuma migla. Tagad viņa — milzīgi pelēka vientulības ēna — lēnām sāka slīdēt uz lampas pusi. Rūtis viegli iešķindējās kā attālu negaisu izdzirdējušas, un dārzs aizturēja elpu. Nu Morra bija pie verandas, viņa apstājās pie gaismas četrstūra uz naksnīgās zemes.

Tad viņa žigli spēra vienu soli līdz pašam logam, dabūdama lampas gaismu tieši sejā. Mierīgā noskaņa, kas līdz šim valdīja verandā, pēkšņi pārtrūka; telpa pildījās kliedzieniem, plandošām kustībām, gāzās krēsli, un gaisma tika steigšus aiznesta prom. Dažos acumirkļos veranda ietinās tumsā. Visi bija paglābušies mājā — vistālākajā un visdrošākajā vietā — tur viņi bija paslēpušies ar savu lampu.

Morra brīdi palika stāvam un elpoja salnu uz tukšajām loga rūtīm. Slīdot prom, viņa bija daļa no tumsas, — zāle skanēja un krakšķēja, kur vien viņa gāja, vājāk un vājāk, tālāk un tālāk prom. No drebuļa dārzam nokrita lapas, un tas atkal uzelpoja, — Morra bija pagājusi garām, nu viņa bija prom.

— Bet nav taču vajadzīgs aizbarikādēties un būt nomodā visu nakti, — māmiņa sacīja. — Viņa laikam atkal būs kaut ko sapostījusi dārzā. Bet viņa nav bīstama. Tu taču zini, ka viņa nav bīstama, kaut arī ir šausmīga.

— Protams, ka viņa ir bīstama! — tētis iesaucās. — Pat tu nobijies no viņas! Tu pavisam trakoti izbijies, bet kamēr es esmu mājās, tev nevajag bīties…

— Mīļais, — māmiņa teica. — No Morras nobīstas tāpēc, ka viņa gluži vienkārši ir auksta. Un tāpēc, ka nav neviena, kurš viņai patiktu. Bet viņa nav neko izdarījusi. Tagad, es domāju, mēs dosimies pie miera.

— Jauki, — noteica tētis un nolika krāsns kruķi atpakaļ stūrī. — Jauki! Ja jau viņa ne drusku nav bīstama, tad man nevajag jūs aizsargāt. Cik patīkami! — Viņš izdrāzās verandā, garām traukdamies, pakampa sieru un desu un metās iekšā vientuļajā tumsā.

— Re nu! — mazā Mija ar cieņu novilka. — Viņš ir dusmīgs. Viņš izpūš dusmas! Viņš ir nodomājis sargāt sūnas līdz rītrītam!

Māmiņa nesacīja nekā. Klusi, uz pirkstgaliem viņa staigāja uz priekšu un atpakaļ, sakārtodama māju uz nakti, kā viņa to allaž mēdza darīt; viņa parakņājās savā somā, viņa nogrieza mazāku lampas liesmu; klusums bija gluži aplams. Beidzot viņa izklaidīgi sāka slaucīt putekļus no tēta bākas modeļa, kas stāvēja stūri uz kumodes.

— Māmiņ, — ierunājās trollītis Mumins.

Bet māmiņa nedzirdēja. Viņa piegāja pie lielās sienas kartes, pie tās, uz kuras bija redzama Muminieleja, krasts un salas jūrā. Viņa uzkāpa uz krēsla, lai varētu tālāk pārredzēt jūru, un piebāza purniņu cieši pie mazā punktiņa baltā tukšuma vidū.

— Tur tas ir, — trollīša Mumina māmiņa nomurmināja. — Tur mēs dzīvosim, un mums būs patīkami un nogurdinoši…

— Ko tu saki? — jautāja trollītis.

— Tur mēs dzīvosim, — māmiņa atkārtoja. — Tā ir tēta sala. Tētis gādās par mums. Mēs pārcelsimies uz turieni un dzīvosim tur visu mūžu, un sāksim visu no gala.

— Es aizvien domāju, ka tas ir mušu mēsls, — sacīja mazā Mija.

Māmiņa nokāpa no krēsla.

— Dažreiz paiet laiks, — viņa teica. — Paiet milzum daudz laika, iekams kaut kas noskaidrojas.

Tad māmiņa izgāja dārzā.

— Es nekā neteikšu par tētiem un māmiņām, — mazā Mija gari, stiepti novilka, — jo tad tu tūlīt sacīsi, ka tēti un māmiņas nemaz nevar būt ģeķīgi. Viņi kaut ko spēlē, bet es gribu ēst kappe guano, ja vien es spētu aptvert, kas tas tāds ir.

— Tas nav nemaz domāts, lai tu sajēgtu! — trollītis Mumins skali ierunājās. — Viņi paši labāk zina, kāpēc ir savādi. Dažs labs vienmēr stāv augstāk tikai tāpēc, ka ir adoptēts!

— Tur tev pilnīga taisnība, — sacīja mazā Mija. — Es vienmēr esmu augšā!

Trollītis Mumins stingri vērās vientuļajā punktā tālu jūrā un domāja: «Tur tētis grib dzīvot. Uz turieni viņš grib doties. Viņi to domā nopietni. Tā ir nopietna rotaļa.» Un pēkšņi trollītim Muminam likās, ka tukšā jūra sakuļ bangas ap salu un krāc, un sala kļūst zaļa ar sarkaniem kalniem; tā kļūst par visu bilžu grāmatu vientulīgo, noslēpumaino salu; salu, kur izglābjas no avārijām, vai par salu dienvidjūrā, un viņam sastājās kamols kaklā, un viņš nočukstēja:

— Mija! Tas taču ir fantastiski!

— Lai ir, viss ir fāntastisks, — sacīja mazā Mija. — Vairāk vai mazāk. Visfantastiskāk būtu, ja mēs nokļūtu tur ar visiem loriņiem un ar lielu blīkšķi un atklātu, ka tas patiešām ir mušu mēsls.

Pulkstenis diez vai varēja būt vairāk par pussešiem no rīta, kad trollītis Mumins sekoja Morras pēdām cauri dārzam. Zeme atkal bija atkususi, bet viņš tomēr varēja redzēt, ka tur, kur viņa bija sēdējusi un gaidījusi, zāle bija gluži brūna. Viņš zināja, ja Morra sēž vairāk nekā stundu vienā vietā, tur nekad nekas vairs neaug; zeme aiz izbailēm nomirst. Viņu dārzā bija vairākas šādas vietas, visnepatīkamākā bija tulpju dobes vidū.

Uz verandu veda plats sausu lapu ceļš. Tur viņa bija stāvējusi. Tieši ārpus gaismas loka Morra bija stāvējusi un lūkojusies uz lampu. Pēc tam viņa nebija varējusi atturēties, viņa bija pienākusi pavisam tuvu, un viss nodzisa. Tā tas notika vienmēr. Viss, kam viņa pieskārās, izdzisa.

Trollītis Mumins iztēlojās, ka ir Morra. Sakņupis viņš lēnām šļūca caur mirušo lapu birumu; viņš stāvēja mierā un gaidīja, kamēr izpletis miglu visapkārt, tad nopūties viņš ilgu pilnu skatu stingi lūkojās uz logu. Viņš bija pats vientuļākais visā pasaulē.

Bet bez lampas tāda iztēlošanās nelikās pārliecinoša. Toties viņam galvā sāka traukties mazas, priecīgas domiņas — domiņas par salām jūrā un lielām pārmaiņām; viņš aizmirsa Morru un, ieturot līdzsvaru, sāka iet starp rīta garajām ēnām. Drīkstēja kāpt tikai uz saulainām vietām, viss pārējais bija bezdibenīgi dziļa jūra. Protams, tad, ja neprata peldēt.

Malkas šķūnītī kaut kas svilpoja. Trollītis Mumins ielūkojās tajā. Agrīnā saule dzeltena spīdēja zāģu skaidās pie loga, oda pēc lineļļas un sveķiem. Tētis pašlaik lika bākas sienā mazas ozolkoka durvis.

— Paskaties uz šīm dzelzs cemmēm, — viņš sacīja. — Tās ir iecirstas klintī, pa tām var uzrāpties augšā bākā. Ja ir bargs laiks, tad ir jāuzmanās. Redzi, laiva uz viļņa muguras pieslīd pie kalna — tu pārlec pāri, pieāķējies, uzskrien augšā, pa to laiku laiva atgrūžas… kad atnāk nākošais vilnis, tu jau esi drošībā. Tu cīnies uz priekšu pret vēju, šeit, redzi, gar margām — atver durvis, tās ir smagas. Tā, nu tās atkal aizkrīt. Tu esi iekšā savā bākā. Caur biezajiem mūriem tu pa gabalu dzirdi tikai jūru. Ārpusē — visapkārt — dārd jūra un laiks jau ir tālu prom.

— Vai mēs arī esam tur iekšā? — trollītis Mumins jautāja.

— Protams, — atbildēja tētis. — Jūs esat šeit augšā, tornī. Redzi, katrs logs ir no īsta stikla. Visaugstāk ir pati bāka, gaisma, kas ir sarkana, zaļa un balta un kas ik pēc zināma laika mirkšķina cauru nakti tā, lai kuģi zinātu, kurp tiem iet.

— Vai tu taisīsi arī īstas gaismas? — trollītis jautāja. — Varētu palikt apakšā baterijas un varbūt atrast kaut ko, kas mirkšķina.

— To es varu gan, — atteica tētis un izgrieza pie bākas durvīm nelielu pakāpienu. — Bet tagad es nepagūšu. Starp citu, saproti, šī ir tikai rotaļāšanās, tāda kā vingrināšanās. — Tētis nokaunējies iesmējās un sāka rakņāties darbarīku kastē.

— Jauki, — trollītis noteica. — Pagaidām paliec sveiks!

— Sveiks, sveiks! — atbildēja tētis.

Tagad ēnas bija īsākas. Uz šejieni ceļā bija jauna diena, tikpat silta, tikpat skaista. Māmiņa sēdēja uz kāpnēm un itin nekā nedarīja, — tas izskatījās savādi.

— Cik šodien visi ir agrīni! — trollīša Mumina māmiņa sacīja. Trollītis apsēdās māmiņai līdzās un saulē piemiedza acis.

— Vai zini, ka uz tēta salas ir bāka? — viņš vaicāja.

— Protams, ka zinu, — māmiņa atbildēja.

— Viņš par to runāja visu vasaru. Tieši tur mēs dzīvosim.

Bija tik daudz ko runāt, ka nekas netika pateikts. Kāpnes bija siltas. Viss likās īsts. Tagad tētis svilpoja jūras ērgļa valsi, — tas viņam jauki izdevās.

— Iešu un uzvārīšu kafiju, — sacīja māmiņa.

— Es tikai brītiņu pasēdēju un izbaudīju sauli.

Otrā nodaļa   BĀKA

Lielais, svarīgais vakars vilka vēju lēnām uz austrumiem; tas bija sācis pūst tūlīt pēc divpadsmitiem, bet aizbraukšana bija nolikta pirms saules rieta. Jūra bija silta, un tai bija dziļa, zila krāsa — tikpat zila kā stikla bumbai. Visi steķi līdz pat peldmājai bija nokrauti ar sasaiņotām mantām; tur ar uzvilktām burām un masta galā aizdegtu vētras lākturi zvalstījās laiva. Trollītis Mumins pašlaik vilka augšā no ūdens zivju tvertni un traļus. Krastmala jau bija satumsusi.

— Protams, mēs riskējām, domādami, ka pret nakti vējš rimsies, — tētis sacīja. — Būtu varējuši doties ceļā jau pēc brokastīm. Bet saproti, šai gadījumā mums vajadzēja gaidīt saulrietu, — liela aizbraukšana ir tikpat svarīga kā pirmās rindas grāmatā. Tās nosaka visu. — Viņš apsēdās smiltīs līdzās māmiņai. — Paskaties uz laivu ar degošu vētras lākturi masta galā, krasta līnija pazūd tumsā aiz tevis; visa pasaule guļ. Ceļošana naktī ir jaukāka par jebko citu uz pasaules.

— Tur tev laikam būs taisnība, — atbildēja māmiņa. — Dienā tu tikai dodies izbraukumā, bet pa nakti tu ceļo. — Viņa bija diezgan nogurusi pēc lielās pakošanās un raizējās, vai tik nav aizmirsts kaut kas svarīgs. Sasaiņotais, uzlikts uz steķiem, izskatījās liels, bet viņa zināja, cik mazs tas būs, kad viņi mantas izsaiņos. Ģimenei ir vajadzīgs tik šausmīgi daudz, lai spētu pa īstam nodzīvot vienu vienīgu dienu.

Bet tagad viss, saprotams, bija citādi. Pašlaik galvenais bija tas, ka viņi sāka pilnīgi no paša sākuma un ka tētis sagādāja viņiem visu nepieciešamo un rūpējās par viņiem,un viņus aizsargāja. Droši vien viņiem bija klājies pārāk labi. «Cik savādi,» māmiņa norūpējusies domāja. «Cik sa-. vādi, ka ļaudis var kļūt melanholiski un dusmīgi tāpēc vien, ka viņiem klājas labi. Bet, ja jau tā ir, lai ir. Un tad ir labāk, ja sāk visu atkal no otra gala.»

— Vai tu doma, ka tagad nav pietiekoši tumšs? — viņa vaicāja. — Tava lampa liekas patiesi skaista pret debesīm. Varbūt mēs varētu doties ceļā?

— Pagaidi mazliet. Es tikai maķenīt noskaņošos, — atteica tētis. Viņš atritināja smiltīs karti un aplūkoja vientuļo salu, kas bija iezīmēta jūras vidū, — viņš bija ļoti nopietns. Ošņāja ilgi pret vēju un pūlējās noskaņoties, ko viņš tik ilgi nebija darījis. Senčiem nekad nevajadzēja raizēties, lai atrastu pareizo vietu, tas nāca pats no sevis. Bet, diemžēl, instinkts ar laiku notrulinās.

Pēc brīža tētis juta, ka viņš ir noteicis pareizi. Virziens bija skaidrs, viņi varēja būrāt prom. Sakārtojis cepuri, viņš sacīja:

— Tagad braucam. Bet tu nedrīksti nekā celt. Visu smagumu sanesīsim mēs. Saproti, tev tikai jāiekāpj laivā.

Māmiņa pamāja ar galvu un uztrausās kājās. Tagad jūra bija violeta un mežmala viens vienīgs mīksts melnums. Māmiņa bija ļoti samiegojusies un piepeši iedomājās, ka viss ir it kā blakus īstenībai, sapnis ar sapņa fantastisko apgaismojumu un gausumu: tu ej pa smagām smiltīm un netiec uz priekšu.

Nu viņi krāva saiņus uz steķiem. Vētras lākturis šūpojās uz priekšu un atpakaļ, steķu un peldmājas siluets pret vakara debesīm izskatījās kā garš, dzeloņains pūķis; viņa dzirdēja smejamies mazo Miju un sev aiz muguras trokšņojam naktsputnus, kas pamodās mežā.

«Skaisti,» māmiņa pie sevis noteica. «Skaisti un savādi. Tagad, kad es pagūstu ilgstoši just, viss ir brīnišķīgs. Bet diez vai viņš apvainosies, ja es laivā maķenīt nosnaudīšos.»

Morra pēc saulrieta ielavījās dārzā, bet šovakar verandā lampa nedega. Aizkari bija aizvilkti, un ūdens muca apgāzta. Atslēga karājās uz naglas blakus durvīm.

Morra bija pieradusi pie pamestām mājām, viņa tūdaļ redzēja, ka te ļoti ilgi neviens nededzinās gaismu. Lēnām viņa čāpoja atpakaļ pāri nogāzei, augšā kalnā. Stikla bumba kādu brīdi atspoguļoja viņu, tad atkal pārklājās ar savu zilo neīstumu. Izbaiļu nopūta skāra mežu, kur Morra gāja; tā skrēja prom zem sūnām, no izbīļa tā plivinājās starp zariem, visapkārt nodzisa mazas spīdošas acis. Arī pie tā Morra bija pieradusi. Neapstādamās viņa turpināja iet augšup pa dienvidu kalna kori un nolūkojās uz jūru, kas satumsa pret nakti.

Vētras lākturis «Piedzīvojuma» masta galā bija saredzams ļoti skaidri, — kā tāda vientuļa zvaigzne, kas aizslīd garām pēdējām salām un aizvien turpina ceļu uz zemi. Morra to ilgi vēroja, viņai nekur nebija jāsteidzas. Viņas laiks bija bezgalīgs, tas bija gauss un nenoteikts, un to sadalīja degošā gaisma, kas iedegās pret rudeni, — reta un gadījuma rakstura gaisma.

Tagad viņa slīdēja lejup cauri gravai uz krastu. Viņas pēdas smiltīs bija platas un bez kontūrām, it kā uz ūdeni būtu šļūcis liels ronis. Viļņi iegrima atpakaļ jūrā un apjukuši apstājās, ap Morras tumšo svārku vīlēm ūdens kļuva spožs un mierīgs, un tad jūra sāka salt ciet.

Morra ilgi gaidīja, kamēr ap viņu sāka plūst sniega migla. Dažbrīd viņa klusu pacilāja kājas: ledus strinkšķēja, tas kļuva arvien biezāks. Morra cēla sev ledus saliņu, lai varētu tikt klāt degošajai gaismai. Šobrīd gaisma bija pazudusi aiz salām, bet Morra zināja, ka tā tur ir. Tas nekas, ja tā nodzisīs, iekams viņa tiks klāt. Viņa varēja gaidīt. Tie aizdegs jaunu gaismu — kādu citu vakaru. Agrāk vai vēlāk tā viņi darīja vienmēr.

Trollīša Mumina tētis stūrēja. Viņš stingri turēja stūri ķepā, saspiedis to slepenā saprašanās žestā, un pilnīgi bija mierā pats ar sevi.

Viņa ģimene bija tikpat maza un bezpalīdzīga, kādu viņš to redzēja stikla bumbā, un viņš veda to pāri milzīgajai jūrai, cauri zilajai, klusajai naktij drošībā. Vētras lākturis iezīmēja viņiem ceļu, it kā tētis šķērsām pār karti būtu novilcis spīdošu, nešaubīgu līniju un sacījis: «No šejienes — uz turieni. Tur mēs dzīvosim. Tur zeme griezīsies ap manu bāku lepna un taisna, un tai visapkārt jūras briesmas.»

— Jums taču nesalst? — viņš priecīgs vaicāja. — Tu taču apņēmi sev riņķī segu? Vai redzat, mēs atstājām aiz sevis pēdējo salu. Drīz iestāsies vistumšākā nakts. Ir ļoti grūti būrāt pa nakti, ik sekundi vajag būt modram.

— Jā, protams, mīlulīt, — sacīja māmiņa, kas gulēja saritinājusies uz laivas grīdas. — Šis ir ļoti liels pārdzīvojums. — Sega bija kļuvusi mazliet slapja un māmiņa piesardzīgi pavirzījās aizvēja pusē. Laivas brangas visu laiku spieda māmiņas ausis.

Mazā Mija sēdēja laivas priekšgalā un vienmuļi pie sevis dungoja.

— Māmiņ, — trollītis Mumins čukstēja. — Kas ar viņu notika, kāpēc viņa kļuva tik ļauna?

— Kas tad?

— Morra. Vai kāds viņai kaut ko izdarīja, ka viņa kļuva šitāda?

— To neviens nezina, — māmiņa atteica, izvilkusi asti no ķīļūdens. — Laikam bija tā, ka neviens viņas dēļ nekā nedarīja. Es domāju: neviens nelikās zinis. Un diez vai viņa to atceras, nedz arī viņa staigā apkārt un prāto par to. Viņa ir kā lietus, tumsa vai kā akmens, kam jāapiet apkārt, lai tiktu uz priekšu. Vai tu nevēlies kafiju? Tā ir termosā, baltajā grozā.

— Pašlaik ne, — atbildēja trollītis Mumins. — Viņai ir tik mazas, dzeltenas acis, un tās ir stingas kā zivij. Vai viņa prot runāt?

Māmiņa nopūtās un sacīja:

— Ar tādu Morru nav ko runāt. Nav ko runāt ar viņu un nav ko runāt par viņu. Citādi viņa pieaugs un nāks tev pakaļ. Tu tikai nesāc Morru žēlot. Tu domā, ka viņa ilgojas pēc tā, kas deg, bet viņa tikai grib tam uzsēsties virsū, lai tas nodzistu un nekad vairs nedegtu. Un nu man gandrīz vai liekas, ka es brītiņu pagulēšu.

Debesīs bija parādījušās bālas rudens zvaigznes. Trollītis gulēja uz muguras un skatījās vētras lākturī, bet domāja par Morru. Ja ir kāds, ar kuru neviens nerunā un par kuru neviens nerunā, tad jau šim kādam pamazām ir jāiznīkst un tas nevar uzdrošināties ticēt, ka vispār dzīvo. Viņš prātoja: diez vai spogulis šai lietā varētu līdzēt? Ar lielu daudzumu spoguļu jau iznāk būtņu vai cik, — no priekšas un no aizmugures, un varbūt var pat runāt cits ar citu. Varbūt…

Bija pavisam kluss, čīkstēja tikai stūre. Nu viņi visi gulēja; tētis bija gluži viens ar savu ģimeni. Viņš bija pilnīgi nomodā, daudz vairāk nomodā, nekā viņš bija bijis jebkad agrāk.

Tālu no turienes, pret rītu, Morra nolēma doties ceļā. Sala zem viņas bija melna un caurspīdīga ar asu ledus bugspritu, kas rādīja virzienu tieši uz dienvidiem. Krasta smilšu gultne slīdēja prom. Viņa satvēra savus tumšos svārkus, kas karājās ap viņu kā lapas novītušai rozei, — tie atvērās un čaukstēja, tie pacēlās kā spārni, un Morra sāka savu lēno ceļojumu pāri jūrai.

Uz augšu laidās svārki, uz augšu un leju — kā atvēzieni, peldot sasalušajā gaisā, ūdens atkāpās izbiedētos sačervelējušos viļņos, — un Morra plūda uz priekšu un tālāk ausmā, un viņai nopakaļ vilkās sniega vērpete. Pret apvārsni viņa izskatījās pēc liela gāzelīga sikspārņa, iešana vedās lēnām un smagi, bet tomēr uz priekšu viņa tika. Viņai bija laiks. Viņai nebija nekā cita kā vienīgi laiks.

Ģimene burāja līdz pašam rītam un visu nākošo dienu, un atkal pienāca nakts, un tētis joprojām sēdēja pie stūres un gaidīja, kad ieraudzīs savu bāku. Bet nakts bija tikpat zila, un pret apvārsni nemirkšķināja nekādas bākas ugunis.

— Kurss ir pareizs, — tētis sacīja. — Es zinu, ka braucu pareizi. Ar šādu vēju mums vajadzēja būt galā ap pusnakti, un jau krēslā mums būtu vajadzējis ieraudzīt bākas gaismu.

— Varbūt kāds nelietis ir to nodzēsis? — ieminējās mazā Mija.

— Vai tad bākas maz kāds nodzēš? — tētis neticēja. — Ja kaut kas ir drošs, tad tas, ka deg bākas uguns. Dažas lietas ir absolūtas, piemēram: jūras straumes, gadalaiki un tas, ka no rītiem uzlec saule. Un ka deg bākas uguns.

— Gan jau bāka pamazām parādīsies, — māmiņa sacīja. Viņas galva bija pilna sīku pārdomu, kurām nepietika vietas. «Kaut tā degtu,» viņa domāja. «Viņš ir tik priecīgs. Kaut nu tikai tur būtu bāka, nevis mušu mēsls — nav taču nemaz iespējams braukt atpakaļ mājās… pēc tik elegantas… Ir jau arī lieli rozā gliemežvāki, bet baltie izskatās ļoti skaisti uz melnās zemes. Diez vai roze šeit ārā ieaugsies…»

— Tcss! Es kaut ko dzirdu, — mazā Mija sacīja. — Kādu brīdi turiet mutes ciet, jo notiks lielas lietas.

Viņi pacēla purniņus un stingi lūkojās naktī. Lēnām, lēnām uz viņu pusi plūda airu šļakstu troksnis. Svešā laiva lēnām tuvojās: tā izslīdēja no tumsas. Laiva bija maza un pelēka, airētājs atbalstījās uz airiem un bez izbrīna lūkojās viņos. Viņš izskatījās ļoti nekopts un ļoti mierīgs. Gaisma iespīdēja viņa lielajās, zilajās acīs, …tās bija caurspīdīgas kā ūdens. Laivas priekšgalā gulēja makšķere.

— Vai tad naktī ķeras? — tētis jautāja.

Zvejnieks paraustīja vienu plecu un skatījās viņiem garām. Viņš nevēlējās runāt.

— Vai te kaut kur tuvumā nevajadzētu būt kādai salai ar lielu bāku? — tētis turpināja. — Kā pēc tā nedeg? Mums jau sen vajadzēja ieraudzīt bākas uguni.

Zvejnieks savā laivā aizslīdēja garām. Tik tikko varēja sadzirdēt, kad viņš beidzot atbildēja:

— Neko īsti nevar zināt… Brauciet atpakaļ uz mājām. Jūs esat aizbraukuši pārāk tālu projām…

Nu zvejnieks bija nozudis. Viņi klausījās, vai nedzirdēs vīra airu šļakstus, bet nakts bija klusa.

— Vai viņš nebija drusku savāds? — tētis nedroši ieteicās.

— Viņš bija ļoti savāds, — mazā Mija apgalvoja. — Prātiņš samežģījies.

Māmiņa nopūtās un mēģināja iztaisnot kājas.

— Bet tādi jau ir lielākā daļa no tiem, kurus mēs pazīstam, — viņa sacīja. — Vairāk vai mazāk.

Vēja nebija. Tētis pie airiem sēdēja taisns kā svece ar gaisā paslietu purniņu. — Nu, — viņš ieteicās. — Es jūtu, ka mēs esam klāt. Mēs ieejam salas aizvējā. Bet es nevaru aptvert, kāpēc bākas uguns ir nodzēsta?

Gaiss ap viņiem bija silts, smaržoja pēc viršiem. Viss bija pilnīgi kluss. Un nu no nakts izkāpa milzīga ēna, sala noliecās pār viņiem un viņus kārtīgi aplūkoja. Viņi juta salas karsto elpu, kad laiva iestūmās smiltīs un apstājās; viņi juta, ka tos novēro, un salīda uz airsoliem, neuzdrošinādamies pakustēties.

— Māmiņ, vai tu dzirdēji? — trollītis Mumins čukstēja. Gar krastu aiztraucās vieglas pēdas, viegli ieplakšķējās, tad atkal viss palika klusu.

— Tā laikam būs Mija, kas izlēca krastā, — māmiņa sacīja. Viņa nokratīja no sevis klusumu un sāka rakņāties grozos, pūlējās dabūt pāri malai kasti ar zemi un rozi.

— Tagad mēs izturēsimies gluži mierīgi, — tētis uzbudināts sacīja. — Par to parūpēšos es. Jau no paša sākuma viss jāorganizē pareizi. Vispirms laiva. Laiva allaž ir pati svarīgākā… Izturies tikai klusi un uzņem to mierīgi.

Māmiņa padevīgi atkal apsēdās un centās nemaisīties pa kājām, jo lejā nāca buras un kārts, kas šūpojās te šur, te tur, kamēr tētis rāpās pa laivu un visu organizēja. Vētras lākturis apspīdēja baltu smilts un melnu ūdens apli, — tur ārā bija tikai viena milzīga tumsa. Tagad tētis un trollītis Mumins izvilka krastā matraci, kurš vienā stūrī saslapa. Laiva sašķiebās, un zilā lāde piespieda rožu krūmu pie laivas malas.

Māmiņa sēdēja, satvērusi ķepā purniņu, un gaidīja. Droši vien viss bija tā, kā tam jābūt. Droši vien viņa pieradīs pie tā, ka par viņu rūpējas, un viņai tas iepatiksies. Varbūt viņa kādu brīdi vēl pagulēs.

Tad tētis jau stāvēja ūdens malā, turēdams paceltu lākturi, un sacīja:

— Tagad tu vari nākt. Viss ir gatavs.

Viņš bija priecīgs, pa īstam pamodies un atstūmis cepuri pakausī. Tālāk smiltīs no burām un airiem viņš bija uzcēlis telti, — tā izskatījās kā liels, sakņupis dzīvnieks. Māmiņa centās saskatīt, vai viņu jaunajā krastā nav kādi gliemežvāki, bet viņa tumsā diezgan slikti redzēja. Viņi bija apsolījuši māmiņai gliemežvākus — lielus un neparastus, — tādus, kādi atrodas tālu jūrā.

— Šeit, — sacīja tētis. — Tagad tu tikai guli. Es sēdēšu pie telts un visu nakti sargāšu, jums ne par ko nav jāraizējas. Un nākošo nakti jūs varēsit gulēt manā bākā. Kolīdz uzausīs gaisma, es iepazīšos ar bāku, un mēs ievāksimies tur. Ja vien es spētu aptvert, kāpēc tās uguns nedeg… Iekšā taču ir silti?

— Šeit ir jauki, — māmiņa sacīja un palīda zem buram.

Mazā Mija, kā parasts, kaut kur dzīvoja pati uz savu roku, bet tas nekas. Iespējams, ka viņa no visas ģimenes tika vislabāk galā ar sevi. Likās, ka viss ir labi.

Trollītis Mumins redzēja, kā māmiņa uz mitrā matrača pagriežas pāris reizes, līdz atrod savu guļamdobīti, nopūšas un aizmieg. No visa neparastā pats apbrīnojamākais bija tas, ka jaunā vietā māmiņa aizmiga, neizsaiņojot mantas, neuzklājot nevienam gultu un neizdalot karameles. Pat somu viņa bija nolikusi attālāk smiltīs. Tas bija biedējoši, bet vienlaikus rosinoši, — tas nozīmēja, ka viss notiekošais ir ne vien piedzīvojums, bet arī pārmaiņas.

Trollītis pacēla purniņu un palūkojās ārā no buras apakšas. Tur viņa tētis sēdēja un sargāja, nolicis sev priekšā vētras lākturi. Tēta ēna bija ļoti liela un gara. Pats tētis izskatījās lielāks nekā citkārt. Trollītis Mumins atkal saritinājās, savilkdams ķepas zem sava siltā vēdera. Viņš ļāva nākt sapņiem, tie bija aijājoši un zili — kā jūra naktī.

Pamazām nakts gāja uz rīta pusi. Tētis bija gluži viens ar savu salu; ar katru aizejošo stundu tā aizvien vairāk un vairāk kļuva viņa sala. Nu jau debesis nobāla, un viņa priekšā pacēlās kalns ar lieliem kūkumiem, kuros rāpties, un pāri tiem viņš beidzot ieraudzīja bāku, — milzīgu un melnu pret apkārtējo pelēkumu. Tā bija daudz lielāka, nekā tētis bija iztēlojies, un tas bija nakts laiks, kad, ja esi viens un nomodā pats ar sevi, viss top bezpalīdzīgs un bīstams.

Tētis nodzēsa vētras lākturi un ļāva krastam pazust. Vēl viņš nevēlējās, lai bāka viņu redz. No jūras pūta rīta vējš; bija auksts. Kaut kur aiz salas kliedza jūras putni.

Tēta priekšā — tur lejā, krastā, — aizvien augstāk un augstāk pacēlās bāka, tā līdzinājās viņa bākas modelim, tam, kurš nekad tā arī netika pabeigts. Tagad tētis redzēja, ka jumts nemaz nav tik robots, kā viņš bija domājis, un ka nav nekādu margu. Tētis ilgi aplūkoja šo tumšo, pamesto bāku, un pamazām tā kļuva mazāka un atrada pietiekamu telpu starp viņa agrākām domām un iztēles ainām.

«Tā visādā ziņā ir mana,» nodomāja tētis, aizdedzinādams pīpi. «Es esmu iekarojis bāku. Es dodu to savai ģimenei un saku — šeit jūs dzīvosit; kad jūs būsiet tur iekšā, jūs nevarēs piemeklēt nekas bīstams.»

Mija sēdēja uz bākas kāpnēm un raudzījās, kā atnāk rīts. Sala gulēja zem viņas puskrēslā — līdzīga lielam, pelēkam kaķim, kas staipās ar izplestiem nagiem, abas ķepas atbalstījis jūrā un asti kā garu, šauru zemes strēli atšāvis tālu prom. Kaķis bija saslējis spalvas uz muguras, bet acis tas bija paslēpis.

— Hā! — iesaucās mazā Mija. — Šī nav nekāda parasta sala. Tā iestiepjas jūrā pilnīgi citādi nekā parastas salas. Es zinu — te kaut kas notiks.

Viņa saritinājās un gaidīja, un pāri jūrai pacēlās saules ripa. Sala ieguva ēnas un krāsas; tā pieņēma formu un kā kaķis ievilka nagus. Viss sāka spīdēt, un pa zemes mēli krīta baltumā kuģoja jūras putni. Kaķis pazuda. Bet šķērsām pāri salai kā plata, tumša lente līdz pašai laivu krastmalai stiepās bākas ēna.

Nu viņi nāca. Tālu lejā — kā sīkas skudriņas. Tētis un trollītis vilka sev līdzi visu, ko vien jaudāja pavilkt; viņi iznāca no alkšņu krūmiem un iegāja bākas ēnā. Tur viņi tapa vēl mazāki. Nu šie trīs baltie punktiņi apstājās un pagrieza purniņus uz augšu, lai pavērtos apkārt.

— Cik tā ir liela! — sacīja māmiņa un noskurinājās.

— Liela? — sauca tētis. — Tā ir milzīga! Sī, iespējams, ir vislielākā bāka, kāda jebkad uzcelta. Un vai esat maz iedomājušies, ka šī ir pati pēdējā sala — tālāk aiz mums neviens nedzīvo — ir tikai jūra. Mēs lūkojamies jūrai tieši sejā, un tālu aiz mums mīt visi pārējie, tā sacīt — iekššēru iemītnieki. Vai šī nav jauka diena?

— Jauka, tēt! — atsaucās trollītis Mumins.

— Vai nevaru paņemt uz brīdi grozu? — māmiņa jautāja.

— Nē, nē, nē! — atteica tētis. — Tu nekā nenesīsi. Tu tikai ieiesi iekšā savā jaunajā mājā — pagaidi, tev rokās jābūt puķēm, tā piederas — pagaidi maķenīt… — Viņš skraidīja starp apsēm un sāka plūkt puķes.

Māmiņa palūkojās visapkārt. Cik zeme ir liesa! Un, cik daudz akmeņu, visur bezgaldaudz akmeņu! Nebūs viegli ierīkot dārzu, ai, nē.

— Māmiņ, tāda bailīga skaņa! — trollītis čukstēja.

Māmiņa ieklausījās. — Tiesa gan, — viņa sacīja. — Izklausās tā bailīgi. Bet tās ir tikai apses, tās allaž tā čabinās.

Starp akmeņiem auga mazas, vēja appūstas apses, to lapas vieglajā jūras vējiņā nemitīgi čabēja. Apses stipri trīcēja, tām cauri izskrēja viens drebulis pēc otra.

Šodien sala bija citāda, tā bija aizgriezusies prom un vienaldzīga. Tā viņus vairs nenopētīja, kā bija darījusi šai siltajā naktī, bet gan lūkojās tālu prom pāri jūrai.

— Te būs puķes, — tētis sacīja. — Tās gan ir dikti sīkas, bet tās atvērsies, ja tu noliksi saulē… Tagad iesim tālāk. Ar laiku te būs kārtīgs ceļš taisni no laivu krastmalas. Un laivai jāuzceļ steķi. Te ir tik daudz ko darīt! Padomājiet, padomājiet tik, celt visu mūžu un pārveidot salu, līdz tā ir pilnīgi pabeigta, brīnums… — Viņš paņēma grozus un citiem pa priekšu cauri viršiem steidzās uz savu bāku.

Viņu priekšā pirmatnējais kalns izvirzīja savu muguru ar pārdrošām un ložņājošām nokarēm; tās bija sakrautas grēdā, — viena krauja pēc otras, — pelēkas un plaisu izvagotas.

«Te viss ir pārlieku liels,» māmiņa nodomāja. «Vai arī es esmu pārlieku maza…»

Tikai ceļš bija tikpat mazs un nedrošs kā viņa pati; viņi kopā taustījās uz priekšu starp klintīm un beidzot uzkāpa kalnā, kur uz smagām betona kājām stāvēja un gaidīja bāka.

— Esiet sveicināti mājās! — sacīja tētis.

Uz augšu, uz augšu klīda skats; bāka bija bezgalīgi augsta, pilnīgi balta, milzu liela — tā gluži vienkārši bija neiespējamība. Augstu jo augstu gaisā uz priekšu un atpakaļ, mezdams reibinošus ātruma lokus, lidinājās izbiedētu bezdelīgu mākonis.

— Man laikam būs piemetusies jūras slimība, — māmiņa vārgā balsī sacīja.

Trollītis Mumins palūkojās uz savu tēti. Tētis svinīgi uzkāpa pa bākas kāpnēm un izstiepa ķepu pret durvīm.

— Durvis ir aizslēgtas, — viņiem aiz muguras ieteicās mazā Mija.

Tētis pagriezās un stingu skatu vērās viņā, nekā nesaprazdams.

— Durvis ir aizslēgtas, — Mija atkārtoja. — Tajās nav atslēgas.

Tētis paraustīja durvis. Viņš grozīja rokturi un mēģināja durvis attaisīt. Viņš klaudzināja, viņš iespēra durvīm. Beidzot tētis soli atkāpās un skatījās.

— Te ir nagla, — viņš sacīja. — Skaidri redzams, ka nagla ir priekš atslēgas. Jūs taču to redzat! Nekad neesmu dzirdējis, ka kāds neuzkar kārtīgi atslēgu uz naglas, kad ir aizslēdzis durvis. Jo sevišķi, ja viņš ir bākas sargs.

— Varbūt atslēga ir zem trepēm, — trollītis Mumins ieteicās.

Zem trepēm atslēgas nebija.

— Tagad jums jābūt klusiem, — tētis piekodināja. — Pilnīgi klusiem. Man jāapdomājas. — Viņš uzkāpa kalnā un apsēdās, pagriezis purniņu pret jūru.

Vienmērīgi un bez steigas dienvidrietenis pūta pār salu, bija kļuvis siltāks; te nu bija šis brīdis — pati pilnība savā pabeigtībā, īstā diena, lai piesavinātos bāku. Tētim no vilšanās vēderā bija tukšums, un viņš nespēja sakopot domas. Atslēgai nebija citas vietas, kā vien uz naglas vai zem trepēm. Nekādas palodzes, nekādas durvju aplodas, nekādu plakanu akmeņu pie durvīm, — viss bija gluds un kails.

Tēta domas nogura, un visu laiku viņš apzinājās, ka ģimene viņam aiz muguras stāv un gaida, un izturas klusi. Beidzot viņš uzsauca:

— Es brītiņu nosnaudīšos!

Kamēr guļ, problēma parasti atrisinās pati no sevis. Galva strādā labāk, ja tā dabū mieru. Viņš ieritinājās kādā spraugā un uzvilka cepuri pār acīm. Ar milzu atvieglojumu viņš iegrima tumsā un miegā.

Trollītis Mumins pagājās uz priekšu un palūkojās zem kāpnēm.

— Te ir tikai beigts putns, — viņš sacīja. Tas bija neliels, salauzts, gluži balts skelets. Viņš to uzlika uz trepēm, kur to satvēra vējš un nopūta lejā no kalna.

— Lejā viršos es redzēju vairākus tādus, — ar interesi sacīja mazā Mija. — Tie man atgādina «Aizmirsto Kaulu Atriebību». Lielisks stāsts.

Kādu brīdi valdīja klusums. _—Nu, kas tagad būs? — trollītis Mumins jautāja.

— Es domāju par to zvejnieku, ko mēs sastapām naktī, — māmiņa sacīja. — Iespējams, ka viņš dzīvo kaut kur uz salas. — Atraisījusi guļamdrēbju maisu, māmiņa izņēma sarkano segu. — Uzklāj šo tētim, — viņa sacīja. — Nav labi tā gulēt uz kalna. Un pēc tam tu vari izmest līkumu pa salu un palūkoties pēc zvejnieka. Esi tik labs un atpakaļ nākot iesmel nedaudz jūras ūdens, vara kanna ir laivā. Un paņem kartupeļus.

Bija patīkami doties prom un ar kaut ko nodarboties. Trollītis Mumins uzgrieza muguru lielajai, aizslēgtajai bākai un gāja klaiņāt pa salu. Zem kalna valdīja vasaras miers, nogāzēs sarkaniem, nekustīgiem viļņiem ziedēja virši. Zeme bija karsta un cieta. Smaržoja patīkami, bet ne tā kā dārzs mājās.

Tikai tagad, būdams viens, viņš varēja apskatīt un apostīt salu tā pa īstam, sajust to ar ķepām, saspicēt ausis un ieklausīties salā. Jūras vienmērīgajā šalkoņā sala bija klusāka nekā ieleja, pilnīgi klusa un drausmīgi veca.

«Salai nav viegli piekļūt,» trollītis Mumins nodomāja. «Šī ir sala, kas grib, lai to liek mierā.»

Virsājs salas vidū pārgāja nelielā, zaļā sūnu purvā, tad atkal, parāpies augšup, pārvērtās zemā egļu un pundurbērzu audzē. Cik savādi, ka te neauga neviens pats liels koks! Viss augošais bija sīks, līda cieši klāt pie zemes, taustījās uz priekšu pa kalnu — trollītim Muminam ienāca prātā, ka arī viņam vajag līst uz visām četrām un palikt par mazuli. Viņš sāka skriet uz zemes mēli.

Tālu prom rietumos uz zemes mēles gulēja neliela, no akmeņiem un cementa celta mājiņa. Ar daudzām dzelzs cemmēm tā bija ieāķējusies cieši kalnā; mugura tai bija apaļa kā ronim, un caur ļoti pamatīgu stikla rūti tā raudzījās tieši jūrā. Māja bija tik maza, ka tur tik tikko varēja apsēsties, ja sēdēja tāds, kura augums bija piemērots mājai, bet zvejnieks to bija uzcēlis sev. Viņš gulēja uz muguras, palicis rokas zem galvas, un pētīja lēni klaiņājošu mākoni.

— Labrīt! — sacīja trollītis Mumins. — Vai tu tajā dzīvo?

— Tikai tad, kad plosās vētra, — zvejnieks izklaidīgi atbildēja.

Trollītis Mumins nopietni pamāja. Tieši tā vajadzētu dzīvot, ja tev patīk lieli viļņi. Sēdēt bangās un raudzīties, kā nāk milzīgie, zaļie ūdens kalni, un klausīties jūras dārdoņā pāri savas mājas jumtam. Trollītis būtu varējis jautāt, vai viņš drīkst kādu reizi ienākt un palūkoties uz viļņiem, — bet šī mājiņa acīmredzot bija celta tikai vienam cilvēkam.

Viņš sacīja:

— Māmiņa sūtīja sveicienus un lūdza apjautāties par bākas atslēgu.

Zvejnieks neatbildēja.

— Tētis nevar tikt iekšā, — trollītis Mumins noraizējies skaidroja. — Tāpēc mēs domājām, ka varbūt bākas sargs…

Atkal iestājās klusums. Pie debesīm bija pacēlušies jauni mākoņi.

— Bet bija taču kāds bākas sargs? — trollītis Mumins iejautājās.

Beidzot zvejnieks, pagriezis galvu, pavērās viņā ar savām zilajām, ūdeņainajām acīm.

Viņš sacīja:

— Nē, es nezinu ne par kādu atslēgu.

— Vai viņš izdzēsa bākas gaismu un aizbrauca prom? — trollītis Mumins turpināja.

Viņš vēl nekad nebija sastapis nevienu, kas gluži vienkārši neatbildēja, kad tam jautā. Tas darīja viņu uztrauktu un mazliet nomāktu.

— Es lāgā neatceros, — zvejnieks sacīja. — Es esmu aizmirsis, kāds viņš izskatījās…

Uztrausies kājās, zvejnieks, pelēks, sagumzīts un viegls kā lapa, klusi aizgāja pār kalnu. Viņš bija ļoti maza auguma, un viņam nebija it nekādas vēlēšanās runāt.

Trollītis Mumins kādu brīdi stāvēja un nolūkojās pakaļ zvejniekam. Pēc tam viņš pagriezās un gāja atpakaļ pār zemes mēli. Viņš devās ieslīpi uz krastmalu, kur bija novietota laiva, lai paņemtu vara kannu. Viņiem jāēd brokastis. Starp akmeņiem māmiņa uztaisīs plīti un uz bākas kāpnēm uzklās galdu. Un gan jau pēc tam viss kaut kā nokārtosies.

Smilšainā krastmala bija gluži balta. Tā stiepās no vienas zemes mēles līdz otrai šaurā, ļoti smalkā smilšu šērā un bija savākusi visu, ko aizvēja pusē ap salu bija saslaucījuši jūras vēji. Surp atdzītā malka gulēja augšā zem alkšņiem, kur ūdens bija pacēlies visaugstāk, bet zemāk smilts bija neskarta un gluda kā grīda. Pa to bija patīkami iet. Ja gāja gar ūdens malu, tad iemītās pēdas pārvērtās par aciņām, kas tūlīt piesmēlās pilnas ar ūdeni. Trollītis Mumins meklēja gliemežvākus priekš savas māmiņas, bet krastmalā atrodamie bija stipri sapluinīti. Varbūt viļņi bija tos sapluinījuši?

Bet tur kaut kas gulēja un spīdēja, tomēr tas nebija gliemežvāks, tas bija ļoti maziņš zirga pakavs no sudraba. Tam gluži līdzās, iekšā jūrā, pār smiltīm aizskrēja kādas pēdas.

«Tieši šeit kāds zirgs būs ielēcis jūrā un pazaudējis vienu kurpi,» trollītis Mumins nopietns konstatēja. Tā tam bija jābūt. Gluži neparasts zirdziņš. Diez vai viņš savu kurpi bija apsudrabojis jeb vai tā bija tāda jau kopš dzimšanas? Viņš pacēla zirga pakavu un nolēma atdot to savai māmiņai.

Mazliet tālāk pēdas skrēja tieši iekšā jūrā. Tad jau tas būs bijis jūras zirgs, — tādus viņš nekad nebija redzējis. Tie mājo tikai tālu, tālu, kur jūra ir reibinoši dziļa. Trollītis Mumins cerēja, ka šim jūras zirgam mājās būs bijušas rezerves kurpes.

Laiva ar satītām zēģelēm gulēja uz sāniem, un izskatījās, ka tai vairs nekad neradīsies vēlēšanās zēģelēt. Laiva bija uzvilkta pārāk augstu krastā, un tai vairs nebija nekāda sakara ar jūru. Trollītis Mumins mierīgs stāvēja un lūkojās uz «Piedzīvojumu». Bija drusku tā kā žēl laivas; bet varbūt tā bija aizmigusi. Un bez tam viņi taču kādu vakaru izliks jūrā tīklus.

Tagad mākoņi virs jūras bija sākuši nākt šurp — mierīgi, paralēli mākoņi, pelēkzili līdz pašam apvārsnim. Krastmala kļuva ļoti vientuļa, un trollītis Mumins nodomāja: «Es došos mājās.» Nu piepeši par mājām bija kļuvušas bākas kāpnes. Ieleja, kurā viņi bija dzīvojuši, palika tur, tālu prom. Turklāt viņš bija atradis sudraba pakavu, kas piederēja zirgam. Kaut kādā ziņā tas izšķīra šo lietu.

— Bet viņš taču nevar būt visu aizmirsis!? — tētis atkārtoja. — Viņš taču pazina bākas sargu! Viņi dzīvoja uz vienas salas. Viņiem taču vajadzēja būt draugiem!

— Viņš neatceras nenieka, — sacīja trollītis Mumins.

Mazā Mija, ievilkusi gaisu caur degunu, izpūta to caur zobiem.

— Šis zvejnieks ir ļempausis ar jūras zālēm piebāztu galvu, — viņa sacīja. — To es jau uzreiz redzēju. Un, ja uz vienas salas dzīvo divi ļempauši, tad tie viens par otru vai nu zina visu, vai arī negrib zināt neko. Iespējams ir kā viens, tā otrs. Es domāju, ka otrā iespēja pastāv, pateicoties pirmajai. Man jūs varat ticēt, es esmu briesmīgi gudra!

— Kaut nu neuznāktu lietus, — māmiņa murmināja.

Viņi bija sastājušies ap trollīti Muminu un lūkojās viņā; tagad, kad saule bija nogājusi, bija kļuvis vēss. Valdīja tāds kā samulsums, un trollītim zuda vēlēšanās stāstīt par māju, kas bija celta, lai raudzītos uz viļņiem. Un tieši pašlaik nemaz nebija iespējams iedot māmiņai zirga pakavu, kad visi tā stāvēja un skatījās. Viņš izlēma dot to viņai mazliet vēlāk; varbūt, kad viņi būs palikuši vieni.

— Kaut tikai neuznāktu lietus, — māmiņa ieteicās vēlreiz. Aiznesusi vara kannu uz ierīkoto pavardu, viņa ielika ūdenī tēta plūktās krastmalas neļķes. — Un, ja būs lietus, tad man jāizberž tīrs viens no katliem un jāsavāc tajā lietus ūdens. Ja te vispār ir kādi katli…

— Bet par visu to parūpēšos es, — tētis žēli izsaucās. — Tikai pagaidiet, visam jānotiek pareizā secībā. Mēs nevaram domāt par ēdienu, lietu un citiem sīkumiem, iekams es neesmu atradis atslēgu!

— Hā! — noteica mazā Mija. — Sitais zvejnieks būs iesviedis jūrā gan bākas sargu, gan atslēgu — ticiet man. Te ir notikušas šausmu lietas, un ļaunākais vēl ir priekšā!

Tētis nopūtās. Viņš apgāja apkārt bākai un uzkāpa klintī jūras pusē, kur neviens viņu nevarēja redzēt. Dažreiz ģimene viņu traucēja; viņi nespēja koncentrēties uz svarīgāko. Viņš prātoja: diez vai citiem tētiem klājas tāpat?

Tātad tā: nebija nekādas jēgas gulēt un gaidīt, lai atrodas atslēga, nebija arī jēgas to meklēt. Bija jāsajūt, kur ir atslēga. Viņam jācenšas iztēloties sevi tādā situācijā, kādā reiz bija viņa sievastēvs. Sievasmāte bija samudžinājusi ap sevi visu, kas viņai mūža garumā bija sakrājies, bet pārējo viņa bija aizmirsusi. Tad sievastēvs gluži vienkārši kaut ko galvā saslēdza kopā. Vairāk nekā nevajadzēja. Viņš allaž atrada meklēto. Pēc tam viņš draudzīgi sacīja: «Tu, vecais lūzni.»

Tētis centās sasprindzināties. Viņš bezmērķīgi klīda apkārt starp klintīm un centās sevi galvā pārslēgt. Beidzot viņam likās, ka viss, kas viņam ir iekšā, ir pietiekami sakratīts un lēkā kā zirņi kārbā. Bet vairāk nekas nenotika.

Viņa ķepas bija atradušas nomīdītu taku, kas aizlocījās starp lielajiem akmeņiem īsajā, saules nosvilinātajā zālē. Kamēr tētis tur staigāja un centās sevi pārslēgt, viņš iedomājās, ka šo ceļu varbūt ir ieminis bākas sargs. Viņam — šim bākas sargam — varbūt daudz reižu bija vajadzējis staigāt vienu un to pašu ceļu. Ļoti sen. Un viņš varbūt iznāca tieši pie krasta klintīm — gluži kā pašlaik tētis. Ceļš beidzās; šeit nebija nekā cita kā klaja jūra.

Tētis piegaja pie kraujas malas un palūkojas lejā. Kalns šeit — no vienas nogāzes uz otru — rotaļīgi sliecās stāvus, dziļi, dziļi lejā bija viens izliekumu un skaistu, ļodzīgu līniju jūklis. Kalna pakājē murdēja bangas: ūdens blāķis cēlās un grima, slējās pret klintīm un grima atpakaļ kā liela, taustīga būtne. Tur lejā ūdens gulēja ēnā un bija ļoti tumšs.

Tēta kājas iedrebējās, viņam maķenīt sareiba galva. Viņš aši apsēdās. Bet viņš nespēja nelūkoties lejā; šī bija lielā jūra: visdziļākā, gluži citāda jūra nekā tā, kas rotaļīgi svaidīja savus vilnīšus ap laivu steķiem mājās. Tētis paliecās mazliet uz priekšu un ieraudzīja, ka tieši kalna kores apakšā ir neliela dzega. Likās pats par sevi saprotams, ka tu ļauj sevi slidināt lejup pa līdzeno plauktu klints sienā; dzega bija izgrauzta un apaļa kā krēsls. Vienu acumirkli tētis bija pilnīgi viens un izolēts, ap viņu pletās vienīgi debesis un jūra.

Te būs sēdējis bākas sargs. Viņš bieži būs te sēdējis. Tētis aizvēra acis; ap viņu viss likās reibinoši liels, un zirņi viņa galvā grabēja skaļāk nekā jebkad. Dažreiz bākas sargs bija nācis uz šejieni: kad jūrā bija augsti viļņi… Viņš bija redzējis kaijas vējā burājam pret vētras debesīm, un bangu šļakatas — kā sniega mākoņi — bija kritušas gan viņam pie kājām, gan viņa priekšā. Apaļas ūdens pērles viņa acu priekšā pacēlās un acumirkli gaisā atpūtās, lai atkal nogrimtu — nogrimtu melnumā un dunoņā tur lejā…

Tētis atvēra acis un notrīsēja. Viņš atspieda muguru un ķepas pret akmens sienu, kur kalna plaisās auga daudz sīku, baltu puķu, — iedomājies, puķes! Un pašā platākajā plaisā spīdēja sarkana rūsa; tur gulēja atslēga, smaga dzelzs atslēga.

Mumintēta galvā kaut kas saslēdzās. Dabiski, viss bija pilnīgi skaidrs. Šī vieta bija bākas sarga nošķirtības vieta, vieta pārdomām un apsvēru miem. Tieši šeit bākas sargs bija atstājis savu atslēgu, lai tētis varētu to atrast un pārņemt bāku. Ar lielu svinīgumu un maģisku spēku trollīša Mumina tētis bija izraudzīts par bākas īpašnieku un sargātāju:

— Ak vai, cik skaisti! Vai tu to atradi? — vaicāja trollīša Mumina māmiņa.

— Kur tā bija? — trollītis sauca.

— Ak, to nemaz tik noteikti nevar pateikt, — tētis noslēpumaini atteica. — Tam, kas ir gatavs tās saņemt, pasaule ir pilna brīnumainu lietu. Varbūt tā bija pati baltākā un lielākā kaija, kas man pasniedza atslēgu…

— Hā! — noteica mazā Mija. — Ar zīda lenti un orķestri, ko!?

Tētis uzkāpa pa kāpnēm un iebāza atslēgu slēdzenē. Lēnām un žņirkstēdamas milzīgās durvis atvērās; to iekšpusē valdīja vienīgi akla tumsa. Mazā Mija uzšāvās kājās kā zibens šautra, bet tētis viņu notvēra aiz matu mezgla.

— Nekā nebija, — viņš teica. — Šoreiz tā nebūsi tu. Es tagad esmu bākas sargs, un es iešu iekšā pirmais, lai visu pārbaudītu. — Mijai minot uz papēžiem, viņš nozuda tumsā.

Māmiņa lēnām panācās tuvāk un palūkojās iekšā. Bāka bija dobumaina kā satrunējis koka stumbrs, un no apakšas līdz augšai to aizņēma lielas, ļodzīgas vītņu kāpnes. Tās nogurdinoši vijās augšup; tās vijās gar sienām arvien mazākās un mazākās spirālēs, knakšķēja un brakšķēja zem trollīša Mumina tēta soļiem; viņš tik tikko bija saredzams tur augšā. Dažas lūciņas biezajā mūrī ielaida maķenīt dienas gaismas. Katrā lūkā iezīmējās kāda liela, nekustīga putna ēna. Putni lūkojās uz viņiem.

— Labāk iedomājies, ka ir apmācies, — trollītis Mumins čukstēja. — Tu taču zini, ka, saulei norietot, viss izskatās drūmāks.

— Saprotams, — māmiņa sacīja. Viņa pārkāpa slieksni un apstājās. Te iekšā bija mitrs un ļoti auksts. Starp ūdens peļķēm melna un slapja gulēja zeme; līdz kāpnēm bija uzlikti daži dēļi. Māmiņa šaubījās.

— Paklau, — ieteicās trollītis Mumins.— Man kaut kas ir priekš tevis.

Saņēmusi zirga pakavu, māmiņa ilgi uz to lūkojās.

— Cik skaists! — viņa sacīja. — Tik jauka dāvana! Padomā, ka ir tik mazi zirdziņi…

— Māmiņ, nāc iekšā! — trollītis Mumins priecīgs sauca. — Nāc, skriesim augšā līdz pašam tornim!

Tur augšā durvīs stāvēja tētis, un viņam galvā bija pilnīgi sveša cepure ar mīksti noļekušām malām un saņurcītu dibenu.

— Ko jūs sakāt par to? — viņš vaicāja. — Es to atradu uz naglas durvju iekšpusē. Tā būs piederējusi bākas sargam. Nāciet iekšā! Nāciet iekšā! Šeit ir tieši tā, kā es biju iedomājies!

Tā bija liela, apaļa istaba, zemiem griestiem un četriem logiem. Istabas vidū stāvēja nekrāsots galds un dažas tukšas kastes. Nostāk pie plīts — šaura gulta un neliels sekretārs. Dzelzs trepes veda augšā uz lūku griestos.

— Tur augšā ir bākas gaisma, — tētis skaidroja. — To es šovakar iededzināšu. Vai nav smuki, ja ir baltas sienas? Viss ir tik liels, brīvs un tukšs. Un, ja paskatās pa logu, tad ir tāpat — liels, brīvs un tukšs! Ko!?

Viņš pavērās māmiņā, kas sāka smieties un sacīja:

— Sai ziņā tev taisnība. Tavu trakumu, cik te ir brīvs un tukšs!

— Kāds te iekšā būs bijis dusmīgs, — mazā Mija piezīmēja. — Grīda ir pilna ar stikla šķembām, un tām pāri uz baltās sienas ir liels, dzeltens eļļas pleķis, kas ir notecējis un sastindzis par peļķi.

— Kurš gan būtu metis zemē savu lampu? — māmiņa izbrīnījusies ieteicās un pacēla misiņa lampas abažūru, kas bija paripojis zem galda. — Pēc tam taču viņš būs sēdējis tumsā… — Viņa pārvilka ar ķepu pār galdu: tā virsmā bija simtiem iegriezumu, varbūt tūkstošiem sīku iegriezumu, allaž pa sešiem vienā rindā, septītais bija pārvilkts iepriekšējām rindām pāri. Septiņas svītras? Tā varētu būt nedēļa. Daudz nedēļu: visas vienādas. Izņemot vienu. Tai bija tikai piecas svītras. Māmiņa gāja tālāk, pieskārās tasītēm un kastroļiem, izlasīja uzrakstus uz tukšajām kastēm; Malagas rozīnes, skotu viskijs, parasta somu kraukšķu maize; viņa pacēla segas un redzēja, ka palagi ir atstāti. Sekretāru viņa neatvēra.

Pārējie saspringti vēroja māmiņu. Beidzot tētis ievaicājās:

— Nu?

— Viņš ir bijis ļoti vientuļš, — māmiņa atbildēja .

— Jā, bet ko tu domā?

— Es domāju, ka te ir ļoti patīkami, — māmiņa sacīja. — Šī ir istaba, kur visi var dzīvot kopā.

— Bet tāda tā arī ir! — tētis izsaucās. — Tagad es savākšu krastmalā dēļu galus un iztaisīšu visiem gultas. Es uztaisīšu sienu un steķus, ai! Te ir tik daudz, ko darīt… Bet vispirms mēs uznesīsim augšā mantas: var uznākt lietus. Nē, nē, tu ne. Tu paliksi šeit vienā mierā un jutīsies kā mājās.

Durvīs mazā Mija pagriezās un sacīja:

— Esmu nodomājusi gulēt ārā. Tātad bez gultas. Gultas ir muļķīgs izgudrojums.

— Guli vien, — māmiņa piekrita. — Ja līs, tu varēsi nākt iekšā.

Palikusi viena, māmiņa uzkarināja zirga pakavu uz naglas virs durvīm. Piegājusi pie loga, viņa paskatījās ārā. Viņa gāja no viena loga pie otra. Visapkārt bija tikai jūra, jūra un klaigājošas bezdelīgas; cietzemi nevarēja redzēt.

Pēdējā logā gulēja anilīna pildspalva kopā ar dažiem virves gabaliņiem un tīklu lāpāmo adatu. Māmiņa stāvēja un rotaļājās ar pildspalvu; viņa izklaidīgi uzzīmēja uz palodzes mazu puķīti un, neko sevišķu nedomādama, skaisti izēnoja lapas.

Tētis stāvēja uz plīts, iebāzis galvu skurstenī.

— Te ir putnu ligzda! — viņš sauca. — Tāpēc uguns negrib kurties.

— Vai tur kāds dzīvo? — māmiņa vaicāja.

Kad tētis izlīda ārā, viņš bija ļoti melns.

— Tur dzīvo kāda svētīga sodrēju vista — laucis to sauc, — viņš atbildēja. — Bet viņas nebija mājās. Iespējams, ka viņa ir devusies uz dienvidiem.

— Bet pavasarī viņa atgriezīsies! — trollītis Mumins iesaucās. — Kad viņa pārnāks mājās, viņai taču jāatrod sava ligzda. Mēs varam gatavot ēdienu ārā!

— Visu mūžu? — mazā Mija gribēja zināt.

— Nu ja, ligzdu jau palemtem varēs pārvietot, — trollītis murmināja.

— Hā! Kā tad! — noteica mazā Mija. — Vai tu domā, ka laucis uzzinās, vai viņa ligzda tikusi pārvietota tūlīt vai pēc laika? To tu izdomāji, lai ar tīru sirdsapziņu varētu izdzīt viņu ārā.

— Vai mēs visu mūžu ēdīsim ārā? — tētis samulsis jautāja. Visi lūkojās uz māmiņu.

— Noņem to, esi tik labs, — viņa sacīja. — Mēs izkārsim ligzdu ārā pa logu. Dažreiz troļļi ir svarīgāki par laučiem.

Māmiņa pastūma netīros traukus zem gultas, lai istaba izskatītos patīkamāka, un pēc tam viņa devās ārā, lai sameklētu zemi. Šis bija ļoti svarīgs gājiens.

Pie bākas kāpnēm viņa apstājās un uzlēja rozei šļācienu jūras ūdens. Tā joprojām stāvēja un gaidīja, ielikta cukura kastē ar trūdu zemi no mājām. Dārziņam vajadzēja aizvēju. Tam vajadzēja atrasties, cik vien iespējams, tuvu bākai un dienas lielāko daļu būt saules apspīdētam. Un tajā jābūt labai, dziļai zemei.

Māmiņa meklēja un meklēja. Viņa gāja gar bākas kalnu un meklēja: cauri virsājam, lejā uz sūnekli; viņa apgāja apkārt krūmājam un iegāja apšu birzī; viņa klaiņāja un klaiņāja pa silto, smilšaino purvu, nekur neatrazdama īstu zemi.

Māmiņa vēl nekad nebija redzējusi tik daudz akmeņu. Aiz apšu birzītes bija vieni vienīgi akmeņi. Vientulīgu, apaļu, pelēku akmeņu lauks: īsts akmeņlauks. Tā vidū kāds aiz ziņkāres bija izracis lielu bedri. Piegājusi klāt, māmiņa ielūkojās tajā. Tur lejā bija atkal akmeņi, tikpat apaļi un pelēki. Viņa prātoja: «Diez ko bākas sargs būs meklējis? Varbūt neko sevišķu? Varbūt viņš mēģināja mazliet parotaļāties? Viņš bija licis akmeņus citu uz cita; tie viņam bija slīdējuši zemē, līdz viņš, noguris no visa, bija aizgājis prom.»

Māmiņa devās tālāk uz smilšaino krastmalu. Un šeit lejā beidzot bija zeme. Melna un stipra, dziļu trūdu josta, kas stiepās gar krastmalu zem alkšņiem. Starp akmeņiem spraucās spēcīgi, zaļi augi un pletās dzeltenos un violetos krāsu spožumos, — te pēkšņi bija pārpilnības džungļi.

Māmiņa iebāza ķepas zemē. Viņa juta, ka tā ir aizņemta ar miljoniem augošu un dzerošu sakņu, kuras nedrīkst aiztikt. Bet tas nekas. Zeme tā tomēr bija; tikai tagad sala kļuva par kaut ko tādu, kam varēja ticēt.

Viņa uzsauca tētim, kas staigāja un vāca no aļģēm dēļu galus; viņa pieskrēja tētim klāt ar vējā plandošu priekšautu un kliedza:

— Es atradu zemi!

Tētis pacēla skatu.

— Sveiki! Sveiki! — viņš teica. — Kā tev patīk mana sala?

— Tai nav līdzīgas visā pasaulē! — māmiņa mundri apgalvoja. — Zeme atrodas krastmalā, nevis kaut kur salas vidū!

— To es tev paskaidrošu, — tētis sacīja. — Aizvien vaicā man, ja tu kaut ko nesaproti,— es zinu visu, kam ir sakars ar jūru. Redzi, šīs ir jūras aļģes, ko izmetuši viļņi. Pamazām tās pārvērtīsies par zemi, īstu zemi. Ko? To tu nezināji! — tētis smējās un pasvieda ķepas gaisā lielā vēzienā, kas dāvāja māmiņai visas jūras viļņojošo aļģu mežu.

Un māmiņa vāca aļģes. Visu dienu viņa nesa tās un krāva kalna spraugās, kas pamazām kļūs par pleķīti dārziņam. Aļģēm bija tāda pati dziļa, silta krāsa, kas piemita zemei mājās un turklāt sava pastāvīga purpura un oranžas krāsas dzirksts.

Māmiņa bija mierīga un laimīga. Viņa sapņoja par burkāniem, redīsiem un kartupeļiem, — kā tie kļūst apaļi un lejā siltumā aug: viņa redzēja izplaukstam zaļas lapas, kā tās kļūst spurainas un spēcīgas, viņa redzēja tās lokāmies vējā pret zilo jūru, lapas, kas līkst no tomātu, zirņu un pupu smaguma, kurus visus dabūs viņas ģimene. Viss tas, saprotams, notiks tikai nākošo vasaru, bet tam nebija nozīmes. Viņai bija kaut kas, par ko sapņot. Un dziļi sevī viņa sapņoja par ābeli.

Diena sliecās uz krēslas pusi. Āmuru klaudzieni augšā bākā jau sen kā bija noklusuši, un bezdelīgas bija mierīgākas. Pilnu klēpi ar krastmalas malku māmiņa svilpodama gāja cauri viršiem. Pie bākas uz kalna tētis bija uzcēlis lenteri, lai palīdzētu viņai tikt augšā, un pie durvīm stāvēja divas gatavas koka gultas un maza muciņa, ko viņš bija atradis jūrā. Muciņa bija pilnīgi vesela un reiz bija bijusi zaļa.

Vītņu kāpnes kaut kādā ziņā tagad bija mazāk biedējošas. Vajadzēja tikai piesargāties lūkoties lejup, un vislabāk bija domāt par kaut ko patīkamu. Trollītis Mumins sēdēja pie galda un šķiroja mazus, apaļus akmentiņus.

— Sveiks! — māmiņa sacīja. — Kur ir tētis?

— Viņš ir augšā un iededzina bākas uguni, — atbildēja trollītis Mumins. — Es nedrīkstēju iet līdzi. Viņš tur atrodas jau trakoti ilgi.

Tukšā putnu ligzda stāvēja uz sekretāra. Kamēr māmiņa lika plītī malku, viņa turpināja svilpot. Vējš tagad bija aprimies, pa rietumu logu iespīdēja saule, uz grīdas un uz baltās sienas liedama sarkanu gaismu.

Kad uguns plītī iekūrējās, pa durvju šķirbu ieslīdēja mazā Mija un kā kaķis uzlēca uz loga.

Viņa piespieda degunu rūtij un neglīti vaikstījās uz bezdelīgām.

Piepeši jumta lūka ar blīkšķi atsitās vaļā, un trollīša Mumina tētis kāpa lejup pa dzelzs kāpnēm.

— Vai tā labi deg? — māmiņa vaicāja. — Tu mums esi uztaisījis šausmīgi patīkamas gultas. Es domāju, ka tai mucā itin labi varēs sālīt zivis. Ir gandrīz žēl izmantot to lietus ūdenim…

Tētis piegāja pie dienvidu loga un lūkojās ārā. Māmiņa aši pacēla acis; kā tad, tēta aste bija gluži sastingusi un pušķis kaitinoši cilājās. Viņa ielika plītī malku un attaisīja siļķu burku. Tētis dzēra tēju, ne vārda nebilzdams. Kad māmiņa bija nokopusi galdu, viņa nolika uz tā vētras lākturi un teica:

— Es kaut kur dzirdēju, ka šitādas bākas degot ar gāzi. Kad gāze ir izbeigusies, neesot iespējams tās aizdedzināt.

— Tur ir gāzes caurules, — tētis drūmi sacīja. — Viss tornis ir pilns ar tām. Bet tās nav iespējams savienot.

— Varbūt trūkst kādas skrūves? — māmiņa ierosināja. — Es jau arī nekad īsti neesmu ticējusi gāzei. Tā ir bīstama un nepatīkama. Es domāju, liec mieru visam tam darbam, uziesim vēl visi gaisā.

Tētis piecēlās no galda un iesaucās:

— Bet vai tu nesaproti, ka tagad es esmu bākas sargs! Bākai jādeg! Tā arī ir visa ideja. Vai tu domā, ka var dzīvot bākā, kas nedeg? Un kā būs ar laivām, kas tumsā brauc un kuru katru brīdi var uzskriet uz sēkļa, un mūsu acu priekšā nogrimt…

— Pareizi, — piekrita mazā Mija. — Un no rīta visa krastmala būs pilna ar noslīkušām svilpastēm, bailulītēm, ķipariem, visi no jūras zālēm būs bāli un zaļi…

— Neesi dumja, — māmiņa aizrādīja. Pagriezusies pret tēti, viņa teica:

— Ja tu nevari iededzināt to šovakar, iededzināsi rīt. Vai arī kādu citu dienu. Un, ja tā nepavisam negribēs degt, tad mēs logā iekārsim lampu; ja nu gadījumā būs nejauks laiks. Gan jau kāds to ieraudzīs un sapratīs, ka, kuģojot tālāk, var uzskriet uz grunts. Bet nu, es domāju, vai mums nevajadzētu uznest augšā gultas, kamēr vēl nav satumsis? Es it nemaz nepaļaujos uz šīm ļodzīgajām kāpnēm.

— Es pats tās uznesīšu augšā! — tētis sacīja un noņēma cepuri no naglas.

Arā bija gandrīz tumšs. Tētis klusu stāvēja un skatījās pāri jūrai; viņš domāja: «Nu viņa tur augšā iededzinās vētras lākturi. Viņa uzskrūvēs lielāku liesmu un brīdi stāvēs, un uz to noraudzīsies. Kā viņa to mēdz darīt. Mums ir vesela kanna petrolejas…».

Visi putni bija devušies pie miera. Klinšu saliņas vīdēja melnas pret debesīm rietumos, kur nogāja saule; saliņai bija jūras zīme — vai arī — akmeņu krāvums. Tētis pacēla vienu gultu, sastinga un ieklausījās.

No tālienes atskanēja vājš un žēls kauciens, savādi vientuļa skaņa, kas atgādināja kaut ko tētim pazīstamu. Tā nāca pāri ūdenim; to šurp nesa trakoti liela vientulība. Vienu acumirkli tētim likās, ka kalns viņam zem ķepām sadreb. Nu atkal palika klusu.

Viņš domāja: «Tas būs bijis putns. Cik gan tie savādi kliedz!» Viņš uzlika gultu uz muguras; tā bija laba un stingra gulta. Tai nebija nekādas vainas. Bet bākas sarga gulta pieder viņam; tajā neviens cits nedrīkst gulēt.

Tētis sapņoja, ka viņš skrien augšup pa bezgalīgām kāpnēm. Tumsa ap viņu bija pilna vēzējošiem spārniem, klusi lidojošiem putniem; kāpnes brakšķēja un ieliecās zem viņa soļiem, tās skaļi čīkstēja un bija jāsteidzas, drausmīgi jāsteidzas. Viņam vajadzēja, iekams nav par vēlu, tikt augšā, iededzināt bāku; bija ārkārtīgi svarīgi, lai viņš to iededzinātu. Kāpnes kļuva aizvien šaurākas un šaurākas, tagad zem viņa ķepām klaudzēja dzelzs; viņš bija augšā pie lampas, kas gaidīja savā apaļajā stikla mājā. Sapnis izvērtās garš, tētis taustījās gar sienām, viņš meklēja sērkociņus. Ceļu aizšķērsoja lielas, iebuktētas krāsaina stikla plātnes un atspoguļoja jūru ārpusē; sarkanais stikls vērta viļņus

sarkanus kā uguns, bet caur zaļo stiklu jūra tapa smaragdzaļa, auksta un tāla; jūra, kas varbūt atradās kaut kur uz mēness jeb kuras vispār nebija. Tagad bija liela steiga, bet viņam viss vedās aizvien gausāk un gausāk. Viņš klupa uz gāzes caurulēm, kas mētājās pa grīdu: aizvien vairāk un vairāk bija šo cauruļu, tās vēlās kā viļņi, un atkal klāt bija putni un ar spārniem sitās pret stiklu; itin viss kavēja viņu iededzināt bākā uguni. No pārbīļa tētis skaļi iekliedzās, krāsotais stikls ap viņu saplīsa milzum daudz spīdīgās lauskās, un jūra šļācās pāri bākas jumtam, un viņš krita: dziļāk un dziļāk lejā — un pamodās ar segu ap galvu uz grīdas.

Kas noticis? — trollīša Mumina māmiņa vaicāja.

Istaba ar saviem četriem logiem, kas vēstīja nakti, bija zila un mierīga.

— Es sapņoju, — atbildēja tētis. — Tas bija šausmīgi.

Māmiņa piecēlās un plītī uz oglēm uzlika dažas sausas šķilas. Sāka degt, un tumsā plivinājās silta, dzeltena gaisma.

— Es iedošu tev sviestmaizi, — viņa sacīja. — Šī tomēr ir gluži jauna vieta.

Tētis sēdēja uz gultas malas un ēda savu sviestmaizi, līdz bailes pazuda.

— Es domāju, ka tā nav istabas vaina, — viņš sacīja. — Tā ir šī gulta, tā ir gulta, kas izraisa šausmīgus sapņus. Es uztaisīšu jaunu.

— Es arī tā domāju, — māmiņa teica — Vai esi pamanījis, ka kaut kā trūkst? Vairs nav dzirdams mežs.

Tētis ieklausījās. Ap salu viņi dzirdēja murdam jūru un atcerējās, ka mājās pa nakti mēdza šalkt koki.

— Patiesībā izklausās tīri patīkami, — māmiņa sacīja. — Citādi. Tagad taču tu nesapņosi neko šausmīgu?

— Diezin vai, — tētis atbildēja. — Vienmēr ir labi naktī apēst kādu sviestmaizi.

Trešā nodaļa   RIETENIS

Trollītis Mumins un mazā Mija gulēja uz vēdera saulē un lūkojās krūmājā. Tas bija zems un sapinkājies: mazi, nikni zari un vēl mazāki pundurbērzi, kuriem visu mūžu bija vajadzējis turēties pretī vētrām. Tagad tie, lai cits citu pasargātu, cieši lodāja gar zemi; galotnes bija pārstājušas augt, bet zari, kur vien tika zemei klāt, bija stingri iekrampējušies tajā.

— Padomā, ka tie jaudā būt tik trakoti nikni, — mazā Mija ar apbrīnu sacīja.

Trollītis Mumins paraudzījās zem blīvās koku žmurkstes, kur stumbri cīnoties locījās un griezās kā čūskas. Viņš redzēja pa zemi lienošos egļzarus un brūno skuju paklāju un pāri tam tumsas caurumus un alas.

— Skaties! — viņš sacīja. — Tur ir egle, kas tur apskautu bērziņu un grib to paglābt.

— Tā tikai tu domā, — Mija drūmi noteica. — Es domāju, ka egle viņu žņaudz! Sitais ir tieši tāds mežs, kas tur cieši ļaudis. Mani nemaz neizbrīnītu, ja kāds tur iekšā sēdētu un bērziņu turētu ciet, — lūk, tā! — viņa aptvēra rokas ap trollīša skaustu un saspieda to.

— Laid vaļā! — trollītis Mumins kliedza un rāvās ārā. — Vai tu domā, ka tā ir tiesa? Vai kāds ir tur iekšā…?

— Tu arī visam tici, — Mija nicīgi sacīja.

— Zināms, ka ne, — trollītis sauca. — Tikai es redzu, kā viņš tur iekšā sēž! Viss tūdaļ kļūst nopietns, un es nekad nezinu, vai ļaudis domā nopietni vai ar mani jokojas. Vai tu domā nopietni? Vai tur kāds ir?

Mazā Mija pasmējās un piecēlās. — Neesi nu jocīgs, — viņa sacīja. — Pagaidām paliec sveiks! Es aizskriešu līdz zemes mēlei un apskatīšu to tūļu. Mani viņš interesē.

Kad Mija bija nozudusi, trollītis pielīda tuvāk mežiņam un ar pukstošu sirdi blenza tajā. Jūra mierīgi šņāca, un saule sildīja viņa muguru.

«Skaidrs, ka tur iekšā neviena nav,» trollītis sadusmots nodomāja. «Viņa to izdomāja. Es zinu, ka viņa allaž izdomā visādas lietas un spiež mani tām noticēt. Nākošo reizi es teikšu: «Hā! Neesi nu jocīga.» Tā augstprātīgi — it kā starp citu. «Šis mežs nav bīstams, tam ir bail. Ikviens koks ir atgāzies atpakaļ, it kā cenzdamies izraut saknes un aizskriet prom. Tas taču ir redzams.» Un joprojām saniknots trollītis Mumins līda iekšā brikšņos.

Saule pazuda, kļuva auksts. Zari pluinīja trollīša ausis, egļu skujas viņu durstīja, zem ķepām lūza sprunguļi, — te oda pēc avota un mirušiem augiem. Un bija kluss, pavisam kluss, jūras šņākoņa bija pazudusi. Trollītim Muminam likās, ka še iekšā dzird kādu elpojam, panikā viņš kaklā Sajuta tintes garšu, trollītis jutās ieslodzīts un zaru sagūstīts un vienīgi vēlējās atkal ārā — saulē, ātri, tūlīt —, un viņš nodomāja: «Nē. Ja es tagad pagriezīšos, es nekad vairs neuzdrošināšos iet iekšā. Es staigāšu tur ārpusē visu mūžu, raudzīšos uz mežiņu un domāšu: «Es neuzdrošinājos. Mazā Mija mani nobaidīja. Es aiziešu pie viņas un pateikšu, vai zini, tajā briksnājā nekā nebija. Es apskatījos. Tu vienkārši blefoji!»»

Trollītis Mumins nošņācās un līda tālāk, tālāk starp taustīgajiem kokiem. Dažbrīd kaut kas iekrakšķējās, un viens no stumbriem iebruka samta brūnā trūdu kārtā. Zeme bija elastīga un gluda kā zīds, klāta miljoniem mirušu skuju.

Kamēr trollītis rāpoja dziļāk un dziļāk iekšā, izzuda nejaukā sajūta, ka esi ieslēgts. Viņš jutās vienīgi pasargāts un paslēpts vēsīgajā tumsā, viņš bija viens mazs dzīvnieciņš, kas ir paslēpies un grib, lai viņu liek mierā. Piepeši viņš atkal izdzirda jūru; silta un apžilbinoša viņam uzspīdēja saule. Trollītis Mumins bija iznācis klajumā briksnājā vidū.

Klajums bija gluži maziņš, apmēram tāds kā blakus noliktas divas gultas. Šeit iekšā bija silts, virs puķēm sanēja bites, un visapkārt modri slējās biezais mežs. Pāri klajumam vējojās bērzu lapas, — gaisīgs zaļš jumts, caur kuru varēja ielūkoties debesīs. Klajums bija absolūts, — trollītis Mumins bija atradis šo pilnīgumu. Neviens šeit pirms viņa nebija bijis. Tas piederēja viņam.

Uzmanīgi viņš apsēdās zālē un aizvēra acis. Droša paslēptuve aizvien bija bijusi viena no viņa nopietnākām idejām; viņš allaž tādu bija meklējis un daudzas atradis. Bet nekad vēl viņš nebija atradis kaut ko tik jauku kā šo. Šī vieta bija vienlaikus noslēpta un atvērta. Tikai putni varēja to redzēt; zeme bija silta, un viņu no abām pusēm pasargāja tas, kas bija bīstams. Viņš nopūtās.

Tad kaut kas iekoda trollītim Muminam astē: kodiena vieta sūrstēja kā ugunī. Viņš uzlēca kājās un acumirklī neaptvēra, kas noticis. Iedzeltenās mīzenes! Mazas, atriebības kāras iedzeltenās mīzenes; tās zālē čumēja un mudžēja, tās skrēja šurp no visām malām — nu jau vēl viena iekoda viņam ķepā. Trollītis Mumins lēnām atkāpās, acīs, kā no iebirušiem gružiem, grauza vilšanās, viņš bija drausmīgi aizvainots. Saprotams, ka skudras bija dzīvojušas te pirms viņa. Bet tāds, kas dzīvo zemē, jau neredz nekā no tā, kas atrodas augšā; tādai mīzenei nav nekādas nojausmas ne par putniem, ne mākoņiem, nedz ko citu, kas ir skaists un svarīgs, sacīsim, trollītim Muminam.

Ir dažādas taisnības. Saskaņā ar vienu taisnību, kas varbūt ir daudz sarežģītāka, bet pilnīgi pareiza, klajums pieder viņam, nevis iedzeltenajām skudrām. Kaut varētu panākt, lai viņas to saprot! Viņas taču gluži labi var dzīvot kaut kur citur. Mazlietiņ nost, tikai dažus metrus nostāk. Vai ir iespējams to kaut kā viņām paskaidrot? Varbūt, ļaunākajā gadījumā, varētu novilkt robežlīnijū un apgabalu sadalīt?

Nu viņas atkal bija klāt, viņas bija noteikušas trollīša atrašanās vietu un devās uzbrukumā. Trollītis Mumins bēga. Kaunpilns viņš bēga no paradīzes, bet bija nevaldāmi un apņēmīgi nolēmis atgriezties. Šī vieta bija gaidījusi viņu visu mūžu, varbūt daudzus simtus gadu! Tā piederēja viņam tāpēc, ka trollītim tā patika vairāk nekā jebkuram citam. Ja vesels miljons iedzelteno mīzeņu mīlētu vienlaicīgi, viņas nejustu tik milzīgu mīlestību kā viņš. Tā domāja trollītis.

— Vai dzirdēji, tēt? — trollītis Mumins vaicāja.

Bet tētis nemaz nedzirdēja, jo tieši tobrīd viņš pa īstam satvēra akmens bluķi un tas, blīkšķēdams un dārdēdams, ripoja lejup no kalna, izšķiļot divas dzidras dzirksteles un atstādams gaisā vāju, valdzinošu pulvera smaku. Tagad akmens gulēja dibenā, uz mata tur, kur tam vajadzēja gulēt. Bija brīnišķīgi ripināt lielus akmeņus; tā kārtīgi sasprindzināties — no ausīm līdz pašam astes galiņam, sajust, kā akmens sakustas, — lēnām, lēnām — vēl mazdrusciņ — un tad milzenis ar kolosāli skaļu plunkšķi ievēlās jūrā, un tu, trīcēdams no piepūles un lepnuma, tikai stāvi un lūkojies.

— Tēti? — sauca trollītis Mumins.

Tētis pagriezās un pamāja savam dēlam.

— Tas tur guļ, tas guļ! — viņš sauca. — Tur būs laipa, saproti, viļņlauzis. — Viņš devās jūrā un, iebāzis degunu dziļi ūdenī, tusnīdams sāka velt pa ūdeni vēl lielāku akmeni. Bija daudz vieglāk ripināt un pacelt akmeni zem ūdens; tētis prātoja:

«Diez, no kā tas varētu būt atkarīgs? Bet galvenais ir tas, ka tu jūties tik šausmīgi stiprs…»

— Es tev gribēju ko pavaicāt! — trollītis Mu mins bļāva. — Par iedzeltenajām mlzenēm! Tas ir svarīgi!

Tētis pacēla savu slapjo purniņu un klausījās.

— Par iedzeltenajām mīzenēm! — trollītis atkārtoja. — Vai tev ir kāda nojausma par to, vai ar tām var sarunāties? Kā tu domā, vai tās saprastu, ja es uzrakstītu nelielu afišu, — es domāju, vai viņas spētu to izlasīt?

— Iedzeltenās mīzenes? — tētis pārsteigts pārvaicāja. — Nē, tās jau nu gan nekā nesapratīs. Tagad vajag atrast kādu trīsstūrainu akmeni, kas ieiet starp tiem diviem lielajiem. Viļņlauzim ir jābūt stipram — tas jābūvē tādam, kas izjūt jūru… — Tētis, pabāzis degunu zem ūdens, brida tālāk.

Trollītis Mumins devās augstāk gar krastu un apstājās, lai palūkotos uz savu māmiņu, kas rāpoja apkārt pa dārza pleķīti. Viņa klāja uz zemes jūras aļģes; ķepas un priekšauts bija gluži brūni, māmiņa izstaroja laimīgas koncentrēšanās auru.

Piegājis klāt, trollītis ierunājās:

— Māmiņ! Ja tu esi nolūkojis kādu šausmīgi patīkamu un skaistu vietu, ko esi atradis un padarījis par savu, un tad tu atklāj, ka tur dzīvo vesels lērums citu būtņu, kas negrib vākties prom. Vai tiem ir tiesības palikt, kaut arī tie pat neapjēdz, ka vieta ir skaista?

— Ir jau gan, — māmiņa atteica un apsēdās brūnaļģēs.

— Bet ja tie tikpat labi justos kādā — kādā atkritumu kaudzē! — viņas dēls izsaucās.

— Tad jau ar tiem var apspriesties, — māmiņa domāja. — Un varbūt palīdzēt pārvākties. Ir ļoti grūti pārvākties, ja ilgi esi dzīvojis vienā un tai pašā vietā.

— Ek, — trollītis Mumins novilka. — Un kur ir Mija?

— Viņa ir pie bākas un taisa kaut kādu liftu, — atbildēja māmiņa.

Mazā Mija pārdroši un bīstami karājās vaļējā ziemeļu logā. Viņa sita trīsi pie palodzes. Uz grīdas gulēja milzum daudz nenosakāmu pelēkas krāsas lietu, un grīdas lūka bija vaļā.

— Kā tu domā, ko tētis par to teiks? — jautāja trollītis Mumins. — Neviens nedrīkst tur iet augšā. Tā ir viņa privāta lieta.

— Virs viņa privātās lietas atrodas bēniņi, — Mija nevērīgi sacīja. — Ļoti patīkami bēniņi, kur šo un to var atrast. Padod man to naglu. Man ir apnicis kāpt augšā pa kāpnēm ik reizi, kad mums jāēd, un tagad es būvēju liftu. Jūs varēsiet mani uzvilkt augšā grozā vai arī nolaist man lejā ēdienu. Tas būtu vēl labāk.

«Kā viņa izturas,» trollītis Mumins nodomāja. «Viņa aizvien dara to, uz ko viņai nesas prāts, un neviens pret to neiebilst. Viņa tikai to dara un viss.»

Viņš sacīja:

— Runājot par to mežu. Tur iekšā neviena nebija. Ja nu, iespējams, skudras.

— Ak tā, — Mija novilka. — Nu, tā jau es domāju.

Un tas bija izrunāts. Caur zobiem svilpojot, viņa iesita lielu naglu līdz pašai galviņai.

— Tev būs jāsakopj šitā draza, pirms atnāk tētis, — trollītis sauca pa vidu āmura klaudzieniem un juta, ka teiktais neatstāj it nekādu iespaidu. Viņš nomākts parakņājās vecu papīru, burku, saplēstu tīklu, vilnas zeķu un roņādas gabaliņu kaudzē — un tad viņš atrada sienas kalendāru. Sienas kalendāru ar brīnišķīgi skaistu bildi. Tā attēloja jūras zirgu, kas mēnesnīcā jādelēja pa viļņiem. Mēness mērcēja savu kāju naksnīgajā jūrā, un jūras zirgam bija garas, dzeltenas krēpes un ļoti bālas neizdibināmas acis.

Kā vispār kāds spēja tik skaisti uzgleznot! Trollītis Mumins nolika bildi uz sekretāra un to ilgi aplūkoja.

— Kalendārs ir piecus gadus vecs, — nolēkusi uz grīdas, sacīja Mija. — Pašlaik dienas ir gluži citādas un, starp citu, kāds jau sen ir noplēsis lapas. Paturi auklu, es iešu lejā un paraudzīšos, vai lifta grozs darbojas.

— Pagaidi mazdrusciņ, — trollītis Mumins lūdza. — Es tev kaut ko gribēju pavaicāt. Vai tu zini, kas jādara, lai panāktu, ka skudras aizvācas?

— Skaidrs, ka tās jāiznīcina, — sacīja mazā Mija.

— Nē, nē! — sauca trollītis. — Es sacīju, lai aizvācas!

Mija skatījās uz viņu. Pēc brīža viņa teica:

— Ak tā. Tu esi atradis kādu vietu mežā, kas tev patīk. Un tur ir papilnam iedzelteno mīzeņu. Ko tu man dosi, ja es tās aizdzīšu?

Viņš juta, ka deguns kļūst sarkans.

— Es to nokārtošu, — mazā Mija mierīgi sacīja. — Pēc dažām dienām varēsi aiziet uz turieni palūkoties. Un tu manā vietā uzmanīsi liftu. Nu es skrienu!

Trollītis Mumins palika stāvam un jutās nelaimīgs. Paslēptuve bija kļuvusi par gluži parastu vietu. Viņš aši palūkojās sienas kalendārā un sastapa jūras zirga skatienu. «Mēs esam no vienas un tās pašas sugas,» trollītis Mumins nodomāja. «Mēs saprotam viens otru, mūs interesē tikai tas, kas ir skaists. Es dabūšu savu meža klajumiņu, un pārējam nav nozīmes. Bet tieši pašlaik es it nemaz negribu runāt par klajumu.»

Tad Mija no lejas paraustīja virvi.

— Uzvelc mani augšā! — viņa kliedza. — Un nelaid vaļā. Neaizmirsti savas iedzeltenās mīzenes!

Lifts darbojās lieliski. Un viņa patiešām neko citu arī nebija gaidījusi.

Noguris un priecīgs tētis cauri viršiem gāja mājup. Protams, kaut kur zemapziņā viņš saprata, ka būs spiests mēģināt bāku atkal iededzināt, bet līdz krēslai vēl bija vairākas stundas. Un viņš bija vēlis lielus akmeņus, milzīgi lielus akmeņus. Ik reizi, kad viens tāds ievēlās ūdenī, trollīša Mumina māmiņa bija paslējusi purniņu augšā no dārziņa un nolūkojusies uz to. Tētis nolēma izmest kādu līkumu pa zemes mēli austrumos.

Aizvēja pusē zvejnieks lēnām īrās pretējā virzienā ar makšķerēm laivas priekšgalā. Tētis nekad nebija dzirdējis, ka tik vēlā rudenī kaut kas ķertos. Jāmakšķerē taču ir jūlijā! Bet šis jau bija neparasts zvejnieks. Varbūt viņam vienīgi patika irties un būt vienatnē pašam ar sevi. Tētis pacēla ķepu, lai pamātu, bet pārdomāja, — viņam taču nemās pretī.

Viņš uzkāpa kalnā un sāka iet pret vēju. Šeit klintis veidoja lielas lokveida līnijas un līdzinājās milzīgu dzīvnieku mugurkauliem, kuri cieši, cits pie cita, soļo uz jūru. Tētis jau bija pie paša līcīša, kad viņš to ieraudzīja. Tur lejā gulēja mierīga, gandrīz ovāla, tumša ūdens virsma. Kā milzīga acs. Tētis bija pagalam lielā sajūsmā. īsts ezers, melns līcītis, kaut kas no vislielākās noslēpumainības! Brīdi pa brīdim pāri zemes šaurumam jūra ievēla tajā kādu mazu vilni, kas pāršļācās pāri slieksnim un acumirkli uzvilnīja ūdens spogulī; tad līcītis atkal tapa mierīgs, melns un spīdīgs blenza pret debesīm.

«Tur ir dziļš,» nodomāja tētis. «Ai, tur jābūt ļoti lielam dziļumam. Mana sala ir kā vesela pasaule, te ir sastopams itin viss, un tā ir tik liela, cik vajadzīgs. Nē, cik es esmu laimīgs, — ir tā, it kā es savā ķepā turētu visu pasauli!»

Tētis, cik vien ātri jaudāja, devās uz bāku; viņš gribēja parādīt melno līcīti, iekams to atrod kāds cits.

— Cik žēl, ka tur nav lietusūdens, — sacīja māmiņa.

— Nē, nē, to ir izveidojusi jūra! — Tētis vēcinājās ar ķepām. — Milzīgas vētras ir gāzušās pār salu un piepildījušas līcīti un ievēlušas dibenā akmeņus, līdz tas kļuvis biedējoši dziļš!

— Varbūt tur mīt zivis? — trollītis Mumins minēja.

— Ļoti iespējams, — tētis sacīja. — Un, ja tur kādas ir, tad tās ir kolosāli lielas. Padomā tik, milzu līdaka, kas tur peldējusi simtiem gadu un kļuvusi arvien treknāka un dusmīgāka.

— Tā noteikti ir, — noteica mazā Mija, jo tas viņai patiešām iedvesa cieņu. — Varbūt es tajā iemetīšu makšķerauklu un paraudzīšos.

— Maziem bērniem nav ko mētāties ar auklām, — tētis stingri noteica. — Nē, tumšie līči ir domāti tētiem. Neejiet pārāk tuvu malai! Kā jūs redzat, šī ir bezgala bīstama vieta. Es izdarīšu ļoti rūpīgas pārbaudes. Bet ne tagad. Tagad man jādomā par akmeņu krāvumu un kūpināmo krāsni priekš zušiem un septiņus kilogramus smagām līdakām. Iekams uznāk lietus, man jāsaliek tīkla mietiņi un jāsataisa zivju tvertne…

— Un kāda nebūt notekcaurule, — māmiņa iestarpināja. — Pēc pāris dienām mums vairs nebūs dzeramā ūdens.

— Esi tikai mierīga, — tētis aizbildnīgi sacīja. — Būs. Es visu nokārtošu, ja vien jūs maķenīt pagaidīsiet.

Ģimene devās atpakaļ uz bāku kalnā, kamēr tētis turpināja runāt par milzīgo līdaku. Vējš glāstoši skrēja cauri viršiem, un saule grima, gleznojot visu salu siltām, dzeltenām krāsām. Bet aiz tām dziļā ēnā starp kalniem gulēja melnais līcītis.

Māmiņa bija sakopusi telpu pēc mazās Mijas darbošanās, un griestu lūka bija aiztaisīta. Kolīdz tētis ienāca iekšā, viņš pamanīja sienas kalendāru.

— Šis ir tieši tas, kas man vajadzīgs, — viņš teica. — Kur jūs to atradāt? Lai uz šīs salas ieviestu kārtību, man jāzina dienu gaita. Šodien ir otrdiena, to es zinu. — Tētis paņēma pildspalvu un pašā augšējā malā uzzīmēja lielu, apaļu apli. Tas nozīmēja: «Ierašanās». Pēc tam viņš ievilka divus mazus krustiņus pirmdienai un otrdienai.

— Vai jūs jebkad esat redzējuši jūras zirgu? — trollītis Mumins jautāja. — Vai tie ir tikpat skaisti kā bildē?

— Var gadīties, ka ir, — atteica māmiņa. — Es nezinu. Bet apgalvo, ka tie, kas glezno bildes, mēdzot pārspīlēt.

Trollītis Mumins domīgs pamāja ar galvu. Zēl, ka nevarēja redzēt, vai zirdziņam kājās ir sudraba pakavs, vai nav.

Tagad visa istaba bija pilna ar dzelteno saulrietu,— pēc brīža tas būs sarkans. Tētis stāvēja istabas vidū un pārbaudīja savas izjūtas. Tieši šobrīd viņam vajadzēja iet augšā iededzināt bāku, pēc tam nāks vakars. Bet, ja viņš kāptu augšā pa kāpnēm, visi, saprotams, zinātu, ka viņam nav izdevies iededzināt bāku. Kāpēc viņi nevarētu uzturēties ārā, līdz metīsies krēsla, un ļaut viņam vienā mierā pamēģināt? Dažreiz ģimenes dzīvē atgadījās kaut kas tāds, kas tētim nepatika. Citi neizjūta lietu un darbu sakritību. Un tomēr viņi ar tēti bija dzīvojuši tik ilgi kopā.

Tētis darīja to, ko mēdza darīt drūmos brīžos: uzgriezis istabai muguru, viņš aizgāja un iestājās logā.

Uz palodzes gulēja tikla mietiņi. Ka tad. Viņš pilnīgi bija pametis novārtā tīklu izlikšanu. Tā bija svarīga, ļoti svarīga. Tētis juta lielu atvieglojumu. Pagriezies viņš sacīja:

— Šovakar mēs liksim tīklus. Tiem aizvien jābūt jūrā pirms saulrieta. Tagad, kad mēs dzīvojam uz salas, mums īstenībā vajadzētu likt tīklus katru vakaru.

Tā nu trollītis Mumins un viņa tētis aizīrās ar tīkliem jūrā.

— Mēs izliksim tos lokā, sākot no zemes mēles austrumu pusē, — tētis sacīja. — Visnepatīkamākais ir zvejnieks. Nevar taču zvejot kādam deguna priekšā, — tā neviens nedara. Tagad tu airē lēnām, kamēr es uzmanīšu dibenu.

Šeit ūdens padziļinājās pakāpeniski: līkumainās smilšu terases stiepās jūras dziļumā kā svinīgas kāpnes. Trollītis Mumins airēja pret zemes mēli, pāri aļģu mežiem, kas kļuva arvien tumšāki un tumšāki.

— Stop! — tētis uzsauca. — Pabrāuc mazliet atpakaļ. Te ir labs dibens. Mēs vilksim tīklus slīpi uz augšu, pret stāvajām klintīm. Lēnām.

Viņš iesvieda pludiņu ar balto vimpeli un iemērca tīklu jūrā. Tas slaidi un gludi, ar mirguļojošām lāsēm katrā cilpā, ieslīdēja ūdenī. Korķa gabaliņi uz virsmas mirkli atpūtās, tad kā pērļu lente nogrima. Tīklu likšana deva lielu apmierinājumu, tas bija vīrišķīgs un mierīgs darbs. Kaut kas tāds, ko darīja priekš ģimenes.

Kad visi trīs tīkli bija izslīdējuši no laivas, tētis trīs reizes uzspļāva tīklu mietiņam un ļāva tam slīdēt lejā. Pacēlis asti gaisā, mietiņš nozuda zem ūdens — taisni lejā. Tētis apsēdās laivas pakaļgalā.

Bija rāms vakars, patlaban krēslā nobāla un apdzisa krāsas, tikai virs mežaudzes debesis vēl bija gluži sarkanas. Biedriskā klusumā viņi izvilka laivu krastā un pāri salai soļoja mājās.

Kad viņi bija tikuši līdz apsēm, pār ūdeni pārskrēja vāja, žēla skaņa. Trollītis Mumins apstājās.

— To es dzirdēju arī vakar, — tētis sacīja. — Iespējams, kāds putns.

Trollītis Mumins lūkojās pāri jūrai.

— Tur uz tās šēras kāds sēž, — viņš sacīja.

— Tā ir jūras zīme, — tētis noteica un gāja tālāk.

«No rīta nebija nekādas jūras zīmes,» trollītis Mumins nodomāja. «Tur nekā nebija.» Viņš mierīgi un nekustīgi stāvēja un gaidīja.

Šobrīd jūras zīme sakustējās. Ļoti", ļoti lēnām aizslīdēja pāri kalnam un prom bija. Tas nebija zvejnieks, — viņš bija mazs un tievs. Tas bija kaut kas cits.

Trollītis Mumins noskurinājās un turpināja mājupceļu. Viņš nekā nesacīs; tikai tad, kad būs pārliecināts. Starp citu, trollītis cerēja, ka viņš nekad neuzzinās, kas tur sēdēja un pa naktīm kauca.

Kad trollītis Mumins naktī pamodās, viņš ilgi nepakustēdamies gulēja un klausījās. Kāds bija viņu saucis. Bet viņš nebija pārliecināts, — varbūt tas bija tikai sapnis. Nakts bija tikpat mierīga kā vakars un pilna zili baltas gaismas; augošais mēness lūkojās tieši virs salas.

Trollītis pēc iespējas klusi piecēlās, lai neuzmodinātu māmiņu un tēti, piegājis pie loga, piesardzīgi to atdarīja un paskatījās ārā. Tagad viņš dzirdēja klusos viļņu šļakstus pret krastu, kādu putnu attālāk; tukšas un tumšas jūrā peldēja klinšu saliņas. Sala gulēja mierīgā dusā.

Nē, — lejā smilšainajā krastmalā kaut kas notika. Skanēja attāla žiglu kāju dipoņa, šļaksti ūdenī — tur kaut kas notika. Trollīti Muminu sagrāba spēcīgs sasprindzinājums. Viņš bija pārliecināts, ka tas skar viņu, tikai viņu un nevienu no pārējiem. Trollītim bija jādodas turp. Viņš to juta visapkārt, tas bija svarīgi, viņš bija spiests doties ārā naktī un palūkoties, kas notiek smilšainajā krastmalā; kāds bija viņu saucis un viņam nav ko baidīties!

Pie durvīm viņš atcerejas kāpnes un saka šaubīties. Vītņu kāpnes naktī bija diezgan šausmīga lieta — dienā tu skrien un tev nav laika domāt. Trollītis Mumins devās atpakaļ un paņēma vētras lākturi, kas stāvēja uz ēdamgalda. Uz plīts malas viņš atrada sērkociņus.

Tagad durvis aiz viņa aizvērās, tornis atvērās lejup kā dziļa, reibinoša aka. Viņš to neredzēja, bet zināja, ka tā ir. Liesmas vētras lākturī plīvoja un palielinājās, tagad tas dega mierīgi. Viņš nolaida stiklu un uzdrošinājās paskatīties.

Gaisma bija aizbaidījusi visas ēnas, un, kad viņš pacēla lākturi, tās, tikko pamodušās, plaiksnījās ap viņu. Tik daudz ēnu, tik daudz fantastisku formu un tēlu, kas plivinājās augšup un lejup pa bākas tukšo iekšieni. Tas bija skaisti. Kāpnes locījās uz leju, — lejup, lejup, lejup; — pelēkas un trauslas kā aizvēsturisku dzīvnieku skeleti; lejā tos uztvēra tumsa. Ar katru soli, ko trollītis spēra, ēnas lidoja augšup un dancoja uz sienām. Bija pārāk skaisti, lai būtu biedējoši.

Tā trollītis Mumins soli pa solim kāpa lejā, viņš cieši turēja vētras lākturi, un tas palīdzēja viņam nokļūt līdz pašai bākas apakšai — dūņu pamatnei. Durvis, kā parasts, čīkstēja; tās bija smagas, tagad viņš stāvēja ārā uz kalna, un sala saņēma viņu ar aukstu un nedabisku mēness gaismu.

«Cik saistoši ir dzīvot!» trollītis Mumins nodomāja. «Viss var pārmainīties — ne no šā, ne no tā. Piepeši kāpnes kļūst brīnišķīgas un klajums kļūst kaut kas tāds, par ko es vairs negribu domāt. Tā tas notiek; nav vienīgi zināms, kā.»

Viņš, elpu aizturējis, sāka iet pāri kalnam, cauri viršiem, cauri sīkajai apšu audzītei. Tagad bija kluss, vējš nepūta. Tad viņš palēnināja gaitu un ieklausījās. Smilšainā krastmala bija gluži klusa.

«Varbūt es tos biedēju,» trollītis Mumins nodomāja un saliecās, lai nodzēstu vētras lākturi. «Tas, kas mīt šeit pa nakti, noteikti ir ļoti kautrīgs. Sala, kas dzīvo nakts dzīvi, baidās par sevi.»

Tagad gaisma bija nodzēsta un sala tūdaļ nāca tuvāk. Viņš juta to no vienas zemes mēles līdz otrai, mēness gaismā tā bija nekustīga un ļoti tuvu. Trollītim Muminam it nemaz nebija bail, viņš klausījās. Tad soļu dipoņa atgriezās, kāds skrēja pa smiltīm, aiz alkšņu krūmiem, skraidīja uz priekšu un atpakaļ, ūdenī kaut kas noplakšķēja un gaisā uzšļācās baltas putas.

Tie bija viņi. Jūras zirgi, viņa jūras zirgi; tagad viss kļuva skaidrs. Par sudraba pakavu, ko viņš bija atradis smiltīs, par sienas kalendāru ar lielo kāpjošo vilni, kurā mēness mērcēja savu kurpi, par miegā dzirdēto saucienu. Trollītis Mumins apstājās starp alkšņiem un redzēja dejojam jūras zirgus.

Viņi skraidīja turpu šurpu pa smiltīm ar paceltu galvu un plīvojošām krēpēm, pa garajiem spīguļojošiem viļņiem tiem nopakaļus slīdēja astes. Viņi bija neaprakstāmi skaisti un viegli, un viņi to zināja; viņi koķetēja nesaudzīgi un dabiski, — viens ar otru, paši ar sevi, ar salu vai jūru: vienalga ar ko. Dažbrīd viņi spēji metās ūdenī, kas uzšļācās augstu, un mēnesnīcā uzmirdzēja varavīksne; tad tie skrēja atpakaļ paši caur savām varavīksnēm, zibsnīja acis un nolieca galvu, lai kakls izliektos virs muguras un astes. Izskatījās, it kā viņi dejotu spoguļa priekšā.

Tagad tie stāvēja mierīgi, trinās viens gar otru, acīmredzami domādami paši par sevi. Abi divi bija tērpti zaļā samtā; varēja redzēt, ka tas ir mīksts un silts un nepaliek slapjš. Var būt, ka tas bija pat puķains.

Kamēr trollītis tos novēroja, notika kaut kas interesants, kas varbūt bija gluži dabisks; viņš piepeši iedomājās, ka arī viņš varbūt ir skaists, viņš jutās viegls, rotaļīgs un augstprātīgs. Noskrējis lejā smiltīs, viņš sauca:

— Kas par mēnesnīcu! Ai, cik silts! Var lidot!

Jūras zirgi satrūkās, saslējās pakaļkājās un drāzās aklā skrējienā. Tie aizmetās viņam garām ieplestām acīm, un krēpes tiem viļņojās kā ūdens, pakavi panikā dimdēja, bet viņš tik un tā redzēja, ka viss ir rotaļa. Trollītis Mumins zināja, ka viņi rotaļājas, ka ir pārbijušies un izbauda to, bet viņš nezināja, vai lai viņš tiem aplaudē vai arī tos mierina. Viņš atkal kļuva mazs, tukls un lempīgs, un tieši tobrīd, kad tie skrēja viņam garām iekšā jūrā, viņš kliedza:

— Jūs esat tik skaisti! Jūs esat tik skaisti! Nebēdziet no manis! — Ūdens šļācās augstu, nogrima pēdējā varavīksne, un krastmala bija tukša.

Trollītis nosēdās smiltīs. Viņš bija pārliecināts, ka tie atgriezīsies, tiem vajadzēja atgriezties, ja vien viņam pietiks pacietības gaidīt.

Nakts vērtās aizvien garāka, un mēness nogrima.

Varbūt tiem patiktu gaisma krastmalā, gaisma, kas tos atvilinātu atkal rotaļāties? Trollītis Mumins aizdedza vētras lākturi. Viņš nolika to sev priekšā smiltīs un, acis nenovērsdams, stingi lūkojās tumšajā ūdenī. Pēc brīža viņš piecēlās; pacēla lākturi un sāka to lēnām vēcināt te uz priekšu, te atpakaļ. Tas bija signāls. Viņš pūlējās domāt par draudzīgām, nomierinošām lietām; viņš vēcināja gaismu uz priekšu un atpakaļ, viņam bija pacietības, cik uziet.

Krastmalā kļuva auksts, varbūt nāca rīts. Vēsums plūda no jūras, tagad viņam sala ķepas. Trollītis Mumins nodrebēja un pacēla acis.

Un te viņa priekšā ūdenī sēdēja Morra.

Morras acis sekoja vētras lāktura kustībām, viņa pati bija pavisam nekustīga. Viņš zināja, ka Morra tuvāk nenāks. Bet viņš neko negribēja zināt par Morru. Viņš gribēja tikt prom no viņas vēsuma un nekustīguma, tālu prom no viņas drausmīgās vientulības. Bet trollītis Mumins nespēja aizskriet. Viņš gluži vienkārši nespēja.

Viņš palika stāvam un vēcinām vētras lākturi — lēnāk un lēnāk. Neviens no viņiem nekustējās, un laiks likās tik garš. Beidzot trollītis — ļoti lēnām — sāka iet atmuguriski. Morra palika stāvam tur ārā uz savas ledus salas. Viņš turpināja iet, nenolaižot no viņas skatu; pāri smiltīm, iekšā alkšņos. Viņš nodzēsa gaismu.

Tagad bija stipri satumsis, mēness bija aizgājis aiz salas. Varbūt tā bija ēna, kas virzījās prom, līda uz stāvajām klintīm, — viņš nebija pārliecināts.

Trollītis Mumins devās atpakaļ uz bāku, un viņš jutās esam smags no pārdomām. Tagad jūra bija pilnīgi mierīga, bet apšu lapas no bailēm sačukstējās. Meža briksnājā trollītim pretim plūda stipra petrolejas smaka. Tā nesaderējās ar nakti un arī ar salu ne.

— Par to es domāšu rīt, — trollītis Mumins pie sevis noteica. — Pašlaik manā galvā tam nav vietas.

Ceturtā nodaļa   ZIEMEĻAUSTRENIS

Tsi pirms saules lēkta — indīgi un nenorimti — sāka pūst vējš no austrumiem. Ģimene pamodās tā ap astoņiem, kad austrenis bija sapūtis lietu, kas kopā ar vēja brāzieniem tinās ap bāku.

— Nu būs ūdens, — sacīja māmiņa. — Paldies Dievam, ka es atradu katlu un paguvu to izberzt. — Viņa ielika plītī malku un to aizkūra.

Trollītis Mumins palika guļam savā gultā, viņam nebija nekādas vēlēšanās runāt. Pie griestiem bija mazs, apaļš pleķītis ar ūdens pili vidū. Pile kļuva smagāka un smagāka. Nu tā nokrita uz ēdamgalda, dodama vietu nākamai ūdens pilei.

Pa durvīm iešmauca Mija.

— Šodien nav īstais laiks braukšanai ar lifta grozu,—viņa teica un izspieda ūdeni no sava matu kušķa. — Vējš pūš tieši no bākas sienas.

Cauri tornim viņi dzirdēja kaucam vēju, un ar blīkšķi aizcirtās durvis.

— Vai jūs esat uzvārījuši kafiju? — mazā Mija vaicāja. — Negaisa laikā es kļūstu trakoti izsalkusi. Jūra nāk iekšā melnajā līcītī,un tūļas zemes mēle ir pārvērtusies par salu! Tūļa pats ir sapūsts ačgārni, guļ zem savas laivas un skaita lietus lāses.

— Tīkli! — ieteicas tētis un izlēca no gultas. — Mums taču jūrā ir tīkli! — Viņš pieskrēja pie loga un raudzījās ārā, bet nevarēja saskatīt pludiņu. Austrenis pūta tieši pāri zemes mēlei. — Būs gan posts dabūt tos ārā, kamēr vējš pūš no jūras. Un tad vēl lietus.

— Lai tīkli paliek guļam, — tētis izšķīrās. — Tajos būs vairāk zivju. Pēc kafijas es kāpšu augšā tornī un pamēģināšu tikt kādā jēgā ar to vēju. Redzēsiet, ka pret vakaru tas pierimsies.

Stāvu augstāk vējš izskatījās uz mata tāds pats. Tētis stāvēja un lūkojās uz bākas lampu; viņš noskrūvēja vienu uzgriezni, atkal to uzskrūvēja, attaisīja un aiztaisīja lampas mājiņu. Tam nebija nekādas nozīmes; viņš tik un tā nezināja, ko lai iesāk. Tā jau arī bija neredzēta paviršība, ka šādai bākai nebija lietošanas pamācības. Nepiedodami.

Tētis apsēdās uz vienas no gāzes caurulēm un atbalstīja muguru pret sienu. Virs viņa pret stikla rūtīm sitās lietus; nākot virsū brāzmām, tas čukstēja un šņāca. Zaļā rūts bija saplīsusi. Zem tās uz grīdas lēnām krājās mazs ezeriņš. Tētis izklaidīgi nolūkojās uz to; viņš pārveidoja to par deltu ar garām, vijīgām upēm un ļāva skatienam slīdēt tālāk pār sienu. Tur kāds ar zīmuli bija uzrakstījis kaut ko, kas līdzinājās dzejai. Tētis pieliecās tuvāk un lasīja:

Tik tumšs ir jūrā,

vien mēnesi var redzēt spīdam,

un četrus garus gadus

nav redzēta ne bura slīdam.

«Šo te būs uzrakstījis bākas sargs,» tētis nodomāja. «Viņš to būs izdomājis kādu dienu, kad jutās apbēdināts. Padomā tik, apgaismot laivas, kuras nekad neiet garām… Pašā augšā uzrakstītais liecināja par priecīgāku omu: austrumu vējš un sievu ķildas — allaž beidzas tās ar mitrumu.»

Tētis sāka rāpot gar sienām un meklēt bākas sarga pārdomas. Tur bija milzums piezīmju par vēja stiprumu: visspēcīgākā vētra, pūšot dienvidrietumu vējam, bija bijusi līdz pat desmit ballēm. Kādā citā vietā bākas sargs atkal bija uzrakstījis dzejoli, bet tas bija nosvītrots ar daudzām melnām svītrām. Vienīgais, ko tētis varēja salasīt, bija kaut kas par putniem.

«Man jāuzzina kaut kas vairāk par viņu,» tētis nodomāja. «Kolīdz iestāsies labāks laiks, es zvejnieku uzmeklēšu. Viņi taču pazina viens otru, viņi dzīvoja uz vienas salas. Tagad es aiztaisīšu lūku un vairs nenākšu šurp, es kļūstu tikai skumīgs.»

Tētis nokāpa pa kāpnēm un sacīja:

— Vējš ir pagriezies maķenīt uz ziemeļiem, ziemeļaustrumiem. Varbūt tas rimsies. Un es tā ieprātojos, ka mums kādu dienu vajadzētu uzlūgt šo zvejnieku uz kafiju.

— Viņš noteikti nedzer kafiju, — ieskatīja mazā Mija. — Man liekas, ka viņš tikai ēd jūras zāles un jēlas zivis. Varbūt viņš caur priekšzobiem kāš planktonu.

— Ko tu saki? — māmiņa izsaucās. — Tavu dīvainu gaumi!

— Tieši jūras zāles, — atkārtoja mazā Mija. — Viņš tāds izskatās. Tas mani nemaz neizbrīnītu. Bet viņš ir patstāvīgs un nekad neko nejautā, — to viņa novērtēja.

— Vai viņš neko nestāsta? — jautāja Mumintētis.

— It ne druskas, — mazā Mija atteica. Viņa uzlēca uz plīts un saritinājās pie siltā mūrīša, lai pārlaistu lietus laiku guļot.

— Visādā ziņā viņš ir mūsu kaimiņš, — māmiņa noteikti sacīja. — Ar to es domāju, ka vienmēr vajag kādu kaimiņu. Viņa viegli nopūtās un piebilda:

— Es jau nojautu, ka līs lietus.

— Es to nokārtošu, — sacīja tētis. — Pamazītēm. Kad man būs laiks. — Bet viņš domāja: «Varbūt, ka noskaidrosies. Man nav vēlēšanās iet turp. Tur augšā jaušams bākas sargs.»

Pagāja garā, lietainā diena, un uz vakara pusi vējš pierima vismaz tik daudz, ka tētis nolēma vilkt ārā tīklus.

— Redziet, cik labi, ja ir kāda nojausma par jūru, — viņš teica un bija ļoti apmierināts. — Mēs tieši uz tēju būsim atpakaļ, lielās zivis paņemsim līdzi. Pārējās laidīsim atpakaļ ūdenī.

Sala lietū bija slapja, nošļukusi un pilnīgi bezkrāsaina. Ūdens pacēlies tik augstu, ka no smilšainās krastmalas nekas daudz nebija redzams, un laiva, ar pakaļgalu jūrā, zvalstījās uz truļiem.

— Mums tā jāuzvelk augšā līdz pat alkšņiem, — sacīja tētis. — Te nu tu redzi, ko jūra uz rudens pusi var pastrādāt. Ja es ar tīklu likšanu būtu gaidījis līdz rītam, mums vairs nebūtu laivas! Redzi nu, ka ar jūru nekad nevar būt pārāk piesardzīgs. Diez kāpēc, — tētis nopietni piebilda, — diez kāpēc jūra ceļas un krīt? Tur jābūt kādam izskaidrojumam…

Trollītis Mumins palūkojās visapkārt, šī bija gluži cita krastmala. Jūra izskatījās uzpampusi, sabozusies tā tik tikko cēlās un bija izgāzusi krastā augstu aļģu valni. Šis vairs nebija krasts, kur skrieties jūras zirgiem. Padomā, ja nu viņiem patika vienīgi smiltis, nu viņi vairs nevēlēsies te atgriezties! Padomā, ja nu Morra ir tos aizbaidījusi prom… Trollītis Mumins pameta bailīgu skatu uz klintīm, bet lietus migla bija tās paslēpusi.

— Skaties, kur aire! — tētis sauca. — Skaties uz pludiņu un uzmanies no viļņiem, citādi mēs uzskriesim uz sēkļa!

Trollītis Mumins bija uzmeties uz kreisā aira un vilka to no visa spēka. «Piedzīvojums» visu laiku griezās aizvējā, bet viļņu ieplakās mīņājās uz vietas.

— Uz āru, uz āru! — tētis sauca. — Griez! Nē, uz otru pusi! Atpakaļ! Atpakaļ! — Viņš gulēja uz vēdera laivas pakaļgalā un pūlējās satvert pludiņu. — Nē, nē, nē, nē — šurp! Es gribēju teikt, turp. Nu, tā. Tas man ir rokā. Tagad airē uz āru, taisni uz āru!

Tētis satvēra augšējo linuma malu un sāka vilkt. Lietus sitās viņam acīs, un tīkls likās drausmīgi smags.

«Mēs nekad neapēdīsim tik daudz zivju,» tētis apjucis domāja. «Šitādu dzīvi! Bet ja jau ir ģimene, tad ir ģimene…»

Trollītis Mumins bija uzgūlies uz airiem un airēja kā apsēsts; viņš redzēja ar tīklu paceļamies kaut ko tumšu, tās bija jūras aļģes! Tīkls bija biezs kā sega — metru pēc metra — no aļģēm un dzeltenām jūras zālēm.

Tētis vairs nebilda ne vārda, viņš pat vairs nepūlējās uzmest tīklu uz ķepas, nu viņš gulēja saliecies divos līkumos pār laivas malu un abām rokām, kā pagadās, ķeselēja jūras zāles. Pāri reliņiem vēlās viens klēpis pēc otra brūni dzeltenas ādas, bet nevienas zivs. Visi trīs tīkli bija vienādi, un pat uz tīkla puļķīša sēdēja jūras zāļu kušķītis. Trollītis Mumins pagrieza laivu un ļāva tai peldēt uz smilšaino krastmalu, kamēr pats, uzkāries uz labā aira, to nekustināja; dažos acumirkļos «Piedzīvojuma» deguns jau bija krastā, un ar nākošo vilni tas atsitās pret krastmalu un apgāzās. Nu tētis sarosījās.

— Lec ārā un velc priekšgalu! — viņš kliedza. — Velc to ārā un turi!

Trollītis Mumins stāvēja līdz vēderam jūrā un turēja «Piedzīvojuma» tauvu, viņš lēkāja kā mustangs, un ik vilnis, kas nāca, šļācās pāri viņa purniņam. Ūdens bija tik auksts, ka tas darīja sāpes. No laivas pakaļgala tētis stiepa krastā visus darbarīkus, viņš plēsās uū rāvās; cepure bija noslīdējusi uz acīm, airi bija noripojuši smiltīs un pinās tīklos un viņa kājās — viss bija tik slikti, cik vien slikti varēja būt. Kad viņi beidzot bija uzvilkuši «Piedzīvojumu» uz truļiem, pāri jūrai šurp traucās jauni lietus aizkari, apkārtne satumsa un aizplīvurojās; tuvojās vakars.

— To mēs labi padarījām, — sacīja trollītis Mumins un piesardzīgi palūkojās uz tēti.

— Tu saki, — tētis noteica vilcinādamies. Brīdi blenzis uz milzīgajiem tīklu un jūras zāļu kalniem, viņš nolēma, ka trollītim ir taisnība. Viņš sacīja:

— Tāda tā bija. Cīņa ar jūru. Tā iet ārpusšēru dzīvē!

Noklausījusies visu grandiozo attēlojumu, Mija nolika pie malas sviestmaizi un teica:

— Apsveicu! Nu jums būs interesanti. Trīs, četras dienas varēsiet lasīt zāles. Sitās dzeltenās jūras zāles ieķeras kā āmrijas. Tā notiek, ja tīkls guļ ūdenī ilgāk par dienu.

— Kā tad! Kā tad! — tētis iesāka.

— Mums taču laika pietiek, — māmiņa steidzīgi piebilda. — Ja laiks būs jauks, būs tīri patīkami lasīt no tīkla jūras zāles…

— Zvejnieks varēs tās ēst tīras, — Mija ierosināja. — Viņam patīk jūras zāles! Hā!

Tētis atkal apdzisa. Tas bija netaisni: šī ķibele ar jūras zālēm un nelaime ar bākas uguni. Tu te tikai smagi strādā un strādā, bet pilnīgi viss ņem un izslīd tev no ķepām. Top citāds… Tēta domas kļuva neskaidras, un viņš airēja ar karotīti tasē, — uz riņķi, uz riņķi vien, — kaut arī cukurs jau sen bija izkusis. Galda vidū stāvēja pats mazākais kastrolītis. Lāses no jumta pēc domīgām pauzēm krita un pakš! nopakšķēja kastroļa dibenā. Trollītis Mumins sēdēja un stingi lūkojās sienas kalendārā, pats vienaldzīgi siedams mezglus astē.

— Tagad iededzināsim lampu! — māmiņa priecīgi ieteicās. — Šovakar mēs to varam iekarināt logā, jo pūš vējš.

— Nē, nē, logā ne! — iesaucās trollītis un uzšāvās kājās. — Mīļo māmiņ, tikai ne logā!

Māmiņa nopūtās. Tieši no tā viņa bija baidījusies. Lietus laikā viņi visi kļuva vienlīdz savādi, itin kā, dodoties izbraukumā, būtu lijis lietus. Un, protams, līs vēl daudz. Tur mājās bija tik daudz darāmā iekšā, bet šeit… Māmiņa piegāja pie sekretāra un atvēra augšējo atvilktni.

— No rīta es to pārskatīju, — viņa sacīja. — Tā bija pustukša. Un, vai varat iedomāties, ko es atradu? Saliekamo spēli. Šeit ir vismaz tūkstoš gabaliņu, un nevienam nav ne jausmas, kas no visa tā iznāks, kad spēle būs salikta. Tā taču ir viena interesanta rotaļa!

Viņa izbēra saliekamās spēles gabaliņus uz ēdamgalda starp tējas tasēm: iznāca milzīga kaudze. Ģimenes locekļi nepatikā uz to nolūkojās.

Trollītis Mumins pagrieza vienu no gabaliņiem, tas bija melns. Melns kā Morra. Vai ēnas briksnājā, vai arī jūras zirgu acu zīlītes. Vai arī — kā miljons citu lietu. Tas varēja būt jebkas. Un neviens nezināja, kurā vietā tāds melnums iederas — tikai tad, kad bija salikta visa bilde.

Tonakt ārā, jūrā, dziedāja Morra. Neviens nebija atnācis krastmalā ar lampu. Viņa bija gaidījusi un gaidījusi, bet neviens nenāca.

Iesākumā Morra kauca ļoti klusu, bet tad viņas vientulības dziesma kļuva skaļāka. Tagad tā nebija tikai vientulīga, tā bija arī spītīga: «Nav nevienas citas Morras, vienīgi es, es esmu vienīgā. Es esmu visaukstākā uz pasaules. Es nekad nekļūšu silta.»

— Tie ir roņi, — tētis murmināja spilvenā.

Trollītis Mumins uzvilka segu pār ausīm. Viņš zināja, ka Morra sēž un gaida lākturi. Bet viņš nedomāja ļaut sirdsapziņai sevi par to mocīt. Lai Morra kauc; viņam gar to nav daļas, it nekādas daļas. Un turklāt — viņa māmiņa bija sacījusi, ka ir patērēts briesmīgi daudz petrolejas. Vairāki litri. Tā nu tas bija.

Dienas gāja, un neatlaidīgajā austrumu vējā cēlās ūdens; viļņi gāzās ap salu pastāvīgi iemidzinošā dunā. Tagad zvejnieka zemes mēle bija pilnīgi izolēta, bet, pēc Mijas izteikuma, viņš esot tikai priecīgs, ka viņu liekot mierā. Bija beidzis līt, un ģimene devās lejā uz krastmalu, lai palūkotos uz laivu.

— Tik trakoti daudz brūnaļģu! — māmiņa priecīgi iesaucās. — Tagad es varēšu iztaisīt daudz lielāku dārziņu! — Viņa uzdrāzās kalnā un spēji apstājās. Dārziņš bija pazudis, — tas bija pavisam pazudis. Jūra visu bija paņēmusi līdzi.

«Saprotams, tas bija pārāk tuvu jūrai,» māmiņa apjukusi nodomāja. «Man jāsanes aļģes daudz augstāk un jāiztaisa jauns…»

Noraizējusies viņa lūkojās uz pārplūdušo krastmalu, kur šņācoši baltus pusapļus skaloja viļņi. Tie traucās pat zem laivas, kas iespiedusies gulēja alkšņos, un sita tai pa pakaļgalu tā, ka laiva aizvainojumā augstu palēcās. Tētis stāvēja dziļi ūdenī un meklēja savu viļņlauzi. Viņš skraidīja uz priekšu un atpakaļ līdz pat vēderam ūdenī, — grozījās un kaut ko kliedza.

— Ko viņš saka? — māmiņa vaicāja.

— Tas ir pazudis, — trollītis Mumins atteica no krastmalas. — Visi akmeņi ir aizripojuši prom.

Nu tas bija nopietni. Māmiņa metās pāri slapjajām smiltīm ūdenī, lai izrādītu līdzjūtību; tieši pašlaik tas bija labāk nekā kaut ko sacīt.

Tētis un māmiņa stāvēja viļņos viens otram līdzās un viņiem sala, un tad māmiņa nodomāja: «Tēta jūra gan ir ļauna…»

— Nāc, iesim krastā,— tētis izklaidīgi sacīja. — Varbūt tie nemaz nebija tik lieli akmeņi, kā es domāju.

Pametuši visu postažu, viņi gāja garām laivai uz apsēm, kur tētis apstājās un sacīja:

— Šeit nav iespējams iztaisīt kārtīgu ceļu. Es jau mēģināju. Šeit tie velna akmeņi ir par lieliem. Ja tas būtu bijis iespējams, bākas sargs jau sen būtu uzbūvējis ceļu un arī steķus.

— Varbūt uz šitādas salas nemaz nav iespējams daudz ko mainīt, — māmiņa ieteicās. — Sala ir tāda, kāda tā ir. Mājās kaut kādā ziņā bija vieglāk… Bet es tomēr pamēģināšu iztaisīt dārziņu… Augstāk.

Tētis nekā nesacīja.

— Un bākā ir tik trakoti daudz darāmā, — māmiņa turpināja. — Var taču uztaisīt plauktiņus! Jaukas mēbeles, vai ne? Salabot sitās šausmīgās kāpnes… un jumtu, tu jau zini…

«Es negribu labot,» tētis domāja. «Es negribu lasīt jūras zāles… Es gribu būvēt lielas, stipras mantas, es tik daudz ko gribu, un tik labprāt — bet es nezinu… ir tik šausmīgi grūti būt par tēti!»

Viņi devās prom uz bāku, trollītis Mumins redzēja tēti un māmiņu ar nolaistām astēm pazūdam nogāzē.

Pār bākas kalnu caurspīdīgās krāsās kvēloja aprauta varavīksne. Raudzīdamies uz nobālušajām krāsām, klusu un piepeši trollītis Mumins zināja, ka, iekams varavīksne nodzisīs, ir briesmīgi svarīgi nokļūt laucītē. Viņš uzdrāzās briksnājā, nometās uz vēdera un līda iekšā.

Tagad laucīte piederēja viņam. Tā bija tikpat skaista arī pelēkā laikā. Nu viņš starp zariem redzēja zirnekļa tīklu, tas bija ūdens lāšu apsudrabots. Lai gan pūta vējš, šeit valdīja pilnīgs klusums. Un nebija nekādu iedzelteno mīzeņu. Nevienas pašas skudras.

Bet varbūt tās tikai bija noslēpušās no lietus… Trollītis ar abām ķepām sāka nepacietīgi plēst velēnas. Tagad tā atkal bija jūtama — petrolejas smaka. Jā, tur tās bija, pilns ar viņām… bet ikviena bija mirusi un sačervelējusies; posta posts, šeit bija notikusi liela un drausmīga masu slepkavība, itin neviena no iedzeltenajām mīzenēm nebija paglābusies. Viņas bija noslīcinātas petrolejā.

Trollītis Mumins pieceļas, un visu viņa augumu pāršalca tāds kā vilnis: «Tā ir mana vaina. Man vajadzēja to zināt. Mija nav tā, kas pierunā ļaudis, viņa vai nu rīkojas uz līdzenas vietas, vai arī iet prom. Ko lai iesāku? Ko lai iesāku?»

Trollītis sēdēja savā laucītē, kas pilnībā piederēja viņam uz mūžīgiem laikiem, šūpojās uz priekšu un atpakaļ, bet petrolejas smaka mācās viņam virsū no visām pusēm. Tā pavadīja viņu arī mājupceļā, un viņš bija pārliecināts, ka tā nekad nepazudīs.

— Bet, mīļo trollīt! — sacīja mazā Mija. — Mīzenes ir kā odi; labi vien ir, ja no tām tiek vaļā! Starp citu, tu gan labi zināji, kā es to nokārtošu. Tu zināji, bet cerēji, ka es to nestāstīšu, tu esi tāds, kas apmāna pats sevi.

Uz to nebija ko atbildēt.

Tovakar mazā Mija ieraudzīja trollīti Muminu lienam cauri džungļiem ar skaidri manāmu cenšanos palikt neredzamam. Pats par sevi saprotams, viņa gāja līdzi un redzēja, ka trollītis Mumins ap egļu mežiņu izkaisa cukuru. Tad viņš ar bundžu nozuda krūmājā.

«Hā!» nodomāja mazā Mija. «Tagad viņš pūlas nomierināt savu sirdsapziņu. Es viņam varētu pastāstīt, ka mīzenes cukuru neēd. Un, ka cukurs izkusīs, jo zeme ir slapja. Un, ka tās mīzenes, kuras es nenoķēru, šis gadījums it nemaz neinteresē, un tās nevajag mierināt. Bet es nejaudāju. Lai viņš ņemas vien.»

Pēc tam sekoja divas dienas, kad māmiņa un trollītis Mumins nedarīja nekā cita, kā lasīja no tīkla jūras zāles.

Tad atkal sāka līt. Pleķis griestos bija kļuvis daudz lielāks, mazajā kastrolī pilēja — plakš, plakš, plakš — un lielajā — plīkš, plīkš. Augšā, bākas mājā, sēdēja tētis un krietni īgns apcerēja saplīsušo logu. Jo vairāk viņš par šo logu domāja, jo vairāk viņa fantāzija bālēja un tapa pagalam vāja. Logus vajadzētu no ārpuses pienaglot. Vai arī no iekšpuses aizbakstīt ar maisa audumu un līmi. Tāds bija Muminmāmfņas priekšlikums.

Tētis kļuva aizvien gurdāks un gurdāks, un beidzot, nolicies uz grīdas, viņš ļāva zaļajai stikla rūtij kļūt par vienu skaistu smaragdzaļu krāsu. Nu jau viņš jutās labāk, un pēc maza brītiņa viņam radās gluži sava doma. Ja nu no maisa auduma nogrieztu krietni platu sloksni. Un uz tās uzsmērētu līmi. Un salauztu zaļo stiklu bezgaldaudzos smaragdos un ieberztu līmē… Kājās piecēlās ļoti ieinteresēts tētis.

Salaidumā, pirms līme sažūst, starp dārgakmeņiem varētu iebērt smalkas, baltas smiltis. Nē, rīsus. Varētu ieknibināt sīkus, baltus rīsa graudus — kā pērles, tūkstošiem rīsa graudu. Tad iznāktu pērļu un smaragdu josta.

Tētis piecēlās un belza āmuru ieplīsušajā loga stiklā. Uzmanīgi to sapurināja. Uz grīdas nogāzās liels gabals un saplīsa. Tētis izvēlējās pilnu ķepu šķembu un ar nebeidzamu pacietību sāka dauzīt šķembas skaistas un līdzenas.

Pēcpusdienā tētis nokāpa lejā caur jumta lūku — josta bija gatava.

— Es izmēģināju to pie sevis, — viņš sacīja. — Un tad es labu gabalu noņēmu nost. Tagad tai vajadzētu būt tev pašā laikā.

Māmiņa uzmauca jostu pār galvu, tā noslīdēja uz viņas apaļā vēdera un palika stāvam tieši tur, kur vajag.

— Nē, tas nav iespējams! — trollīša Mumina māmiņa iesaucās. — Šī ir pati skaistākā dāvana, kas man jebkad ir bijusi.

Viņa bija tik priecīga, ka kļuva nopietna.

— Mēs nevarējām saprast, kāpēc tev vajag rīsus! — sauca trollītis Mumins. — Bet tie jau slapjumā piebriest… tāpēc mēs domājām, ka tu varbūt drīvē logu, — kaut kādīgi…

— Fantastiski! — mazā Mija ar zināmu apbrīnu sacīja. — Nav nemaz ticams, ka tā ir patiesība. — Viņa nolika mazgājamo šķīvi jaunā vietā, kur griestu lāses nesacīja — plākš! vai plīkš!, bet gan blurkš!, un piebilda:

— Un tā beidzās rīsu biezputra!

— Man ir ļoti resns viducis, — māmiņa pārmetoši teica. — Mēs tikpat labi varam ēst auzu pārslu biezputru.

Auzu pārslu biezputra tika sagaidīta ar lielu klusumu, un tajā tētis pēkšņi izdzirda trīsbalsīgu griestu lāšu melodiju, kas bija komponēta vienīgi viņam. Tētim tā nepatika.

— Mīlulīt, ja ir jāizvēlas starp rotu un rīsu biezputru… — māmiņa iesāka, bet tētis viņu pārtrauca, vaicādams:

— Cik daudz mēs esam noēduši?

— Labu tiesu, — māmiņa bažīgi atteica. — Tu jau zini, jūras gaiss…

— Vai kaut kas vēl ir palicis? — tētis turpināja.

Māmiņa pakustināja roku nenosakāmā žestā, kas visdrīzāk nozīmēja «auzu pārslu biezputru», bet vienlaikus, ka tas nemaz nav tik svarīgi.

Tad tētim bija atlikusi tikai viena iespēja: viņš noņēma no sienas spiningu un uzlika galvā bākas sarga cepuri. Lepnā klusumā viņš izvēlējās savu visskaistāko velci.

Ģimene godbijīgi gaidīja, un griestu lāse sakrājās un nokrita.

— Es iziešu mazliet pamakšķeret, — tētis nesatricināmā mierā sacīja. — Patlaban ir laiks, kad ķeras līdakas.

Ziemeļaustrenis jau bija aizpūtis ciet sev muti, bet ūdens līmenis vēl nekritās. Smidzināja smalks lietutiņš, un kalni bija tādā pašā krāsā kā ūdens; pelēka, anonīma, loti lielas vientulības pasaule.

Tētis makšķerēja melnajā līcītī veselu stundu. Ne reizes pludiņš nepakustējās. Nekad nevajadzētu runāt par līdakām, iekams neesi tās izvilcis.

Saprotams, ka tētim patika zvejot, to jau dara lielais vairums zināmas sugas tētu. Un viņam it nemaz nepatika pārnākt mājās bez zivīm. Spiningu viņš bija dabūjis savā dzimšanas dienā pirms gada, — tas bija ļoti smalks. Bet reizēm tas karājās uz āķa kaut kā īpaši, mazliet nepatīkami. Kā izaicinājums.

Tētis stāvēja un lūkojās melnajā ūdenī, un līcītis ar savu lielo un nopietno aci blenza viņam pretī. Viņš satina auklu un aizbāza apdzisušo pīpi aiz cepures lentes. Pēc tam devās uz aizvēja pusi.

Arī tur varēja būt līdakas. Varbūt mazākas. Bet vismaz kaut kas, ko varētu aiznest mājās.

Pie paša krasta sēdēja zvejnieks un makšķerēja.

— Vai šis ir labs sēklis? — tētis jautāja.

— Nē, — atbildēja zvejnieks.

Tētis atsēdās uz kalna un mēģināja uzsākt sarunu. Viņš nekad nebija sastapis nevienu, ar ko

būtu tik grūti sarunāties. Viss kļuva ačgārns un nenoteikts.

— Pa ziemu te gan laikam ir vientulīgi, — viņš mēģināja uzsākt sarunu un, saprotams, nesaņēma atbildi. Vēl vienu reizi nesaņēma.

— Bet tad jau jūs bijāt divi. Kāds viņš bija, tas bākas sargs?

Zvejnieks kaut ko nomurmināja un nemierīgi sagrozījās uz airsola.

— Vai viņš bija runīgs? Vai viņš mēdza stāstīt par sevi?

— Tā viņi visi dara, — zvejnieks pēkšņi ieteicās. — Viņi runā par sevi. Viņš aizvien runāja par sevi. Bet var jau būt, ka es tik uzmanīgi neklausījos. Es esmu aizmirsis, kā tas bija.

— Bet kā tas nācās, ka viņš aizgāja prom. Vai bāka nodzisa, pirms viņš aizbrauca, vai tikai tad, kad bija jau projām?

Zvejnieks pacēla roku un izvilka auklu — āķis bija tukšs.

— Es esmu aizmirsis, — viņš atbildēja.

Tētis, pilns izmisuma, mēģināja no jauna.

— Bet ko viņš darīja pa dienu? Vai kaut ko ceļa? Vai lika tīklu?

Zvejnieks ar lēnu, skaistu kustību iemeta makšķerauklu. Ūdenī izveidojās pareizs aplis, — tas paplašinājās un lēnītēm pazuda ūdensvirsmas tukšumā. Makšķerētājs pagriezās pret jūru.

Tad tētis piecēlās un gāja tālāk. Viņš bija stipri dusmīgs, un šī sajūta darīja viņu svabadu. Viņš meta spiningu tālu, nelikdamies zinis par atstatumu, kāds, ja grib būt taktisks, jāievēro starp diviem kungiem, kas zvejo gandrīz blakus. Tūdaļ uz āķa kaut kas uzķērās.

Tētis izvilka puskilogramu smagu asari. Viņš iztaisīja veselu teātri: plakšķināja un tusnīja, un, pagriezies pret kalnu, pliķēja asari, lai pēc iespējas vairāk kaitinātu zvejnieku. Viņš pašķielēja uz turieni, — pelēkais stāvs sēdēja mierīgs un lūkojās par jūru.

— Šitā līdaka gan sver vairāk par astoņiem kilogramiem! — Mumintētis skaļi sacīja, aizslēpis asari aiz muguras.

— Tā ja, tā ja! Tas tik būs darbs, kamēr to nožāvēs!

Zvejnieks nekustējās.

— Nu viņš dabūja! — tētis noburkšķēja. — Iedomājies šo nabaga bākas sargu, kas stāstīja un stāstīja par sevi, bet tas tur — tas tur aļģu garnele pat viņā neklausījās! Tā es domāju! — Viņš devās augšā uz bākas kalnu, stingri satvēris ķepā asari.

Mazā Mija sēdēja uz trepēm un dziedāja vienu no savām vienmuļajām lietus dziesmām.

— Sveika! — uzsauca tētis. — Es esmu dusmīgs!

— Tas ir labi, — mazā Mija ar patiku noteica. — Izskatās, it kā tu būtu dabūjis piemērotu ienaidnieku; tas var atvieglot darbus un lietas.

Tētis uzsvieda asari uz trepēm.

— Kur viņa ir? — viņš jautāja.

— Rakņājas savā jaunajā dārziņā, — atbildēja mazā Mija. — Es iedošu viņai zivi.

Tētis pamāja un devās tālāk uz rietumu zemes mēli. «Nu tad tā!» viņš pie sevis noteica. «Es makšķerēšu viņam pie paša deguna, tieši pie viņa cementa kastes! Es izmakšķerēšu ikvienu svētītu zivi. Es parādīšu šitam…»

Saplēstie tīkli karājās bākā zem vītņu kāpnēm un ar zināmu atvieglojumu tika aizmirsti. Māmiņa vairs nerunāja par plauktiņiem, mēbelēm, un pleķis pie griestiem kļuva mazliet lielāks ik reizi, kad lija lietus. Griestu lūka palika aizvērta.

Piepeši tētis rie par ko citu nelikās zinis kā vien par makšķerēšanu ar spiningu. Viņš dzīvoja pa āru un makšķerēja augām dienām, un ienāca bākā tikai, lai paēstu. Agri no rīta viņš devās projām, un neviens nedrīkstēja iet viņam līdzi. Tētis vairs nenerroja zvejnieku; nav patīkami ķircināt kādu, kas ir mazāks un nekļūst dusmīgs. Tētim galvā bija tikai viena vienīga, pārlieku dedzīga doma: sagādāt ēdienu savai ģimenei. Uz bākas trepēm allaž gulēja loms.

Ja zivis bija labas, tētis tās nesa uz krastmalu, kur stāvēja laiva, un kūpināja tās. Viņš sēdēja vējā pie žāvējamās krāsns un lēnām bāza tajā zaru pēc zara, lai uzturētu vienmērīgu uguni. Viņš nodrīvēja krāsni ar smiltīm un sīkiem akmeņiem, viņš vāca paegļu zarus un sacirta alkšņu skaidas, lai zivij būtu apakšā kārtīgs kurināmais. Tētis tikpat kā nebija redzams.

Pret vakaru viņš trīs reizes iemeta makšķeri līcītī, bet tur nekad neķērās.

Un tēju dzerot, tētis ne par ko citu nerunāja kā par zivīm. Viņš nelielījās savā parastajā patīkamajā manierē: viņš noturēja nedzirdētus priekšlasījumus, kurus māmiņa uzklausīja ar tādu kā apmulsušu izbrīnu, tā arī neko īpašu neuzzinot par zvejošanu un zvejnieku paradumiem.

Viņa nodomāja: «Tētis vairs nerotaļājas. Nu mēs esam sasālījuši zivis visās bundžās un podos, kādi vien mums ir, bet viņš tikai turpina makšķerēšanu. Protams, ka ir jauki, ja ir tik daudz ēdiena, bet bija drusku parocīgāk, kad mums tā bija mazāk. Es domāju, ka jūra izturas nejauki pret tēti.»

Māmiņa katru dienu nēsāja smaragda jostu, lai parādītu tētim, cik ļoti viņai tā patīk. Lai gan tā noteikti bija svētdienas greznuma lieta. Un bija mazliet nepatīkami, ka stikla gabaliņi it visur aizķērās un ka rīsa graudiņi krita nost, ja nekustējās ļoti piesardzīgi.

Māmiņas jaunais dārziņš bija gatavs: spožs aļģu aplis lejpus bākas kalna. Viņa bija aplikusi dārziņu ar apaļiem akmeņiem, jo gliemežvākus jūra negribēja viņai dot. Vidū auga no mājām atvesta roze savā īstajā zemē; tā taisījās ziedēt, bet diezgan šaubīgi. Saprotams, bija jau vēls septembris.

Māmiņa bieži sapņoja par puķēm, kuras viņa stādīs, kad atkal būs pavasaris. Viņa tās visas uzzīmēja uz ziemeļu palodzes. Katru reizi, kad māmiņa sēdēja un pa savu logu lūkojās uz jūru, viņa uzzīmēja jaunu puķi, — izklaidīgi, domās būdama citur. Dažreiz viņa bija pārsteigta par savām puķēm; bija tā, it kā tās būtu izaugušas pašas no sevis, un tās kļuva arvien skaistākas.

Loga vieta tagad likās tāda patukša, kopš bezdelīgas bija aizlidojušas uz dienvidiem. Tās bija izvēlējušās kādu vējainu dienu ar smalku lietutiņu — neviens nebija pamanījis to aizlidošanu. Tagad sala bija dīvaini klusa: māmiņa bija pieradusi pie bezdelīgu čirkstēšanas un nerimtīgās vidžināšanas zem jumta dzegas. Nu viņas logam garām slīdēja tikai kaijas ar kustīgām acīm, un dažreiz bija dzirdams klusais dzērvju sauciens — tās devās ceļā, prom, ļoti tālu prom.

Īstenībā nebija nemaz tik savādi, ka ne māmiņa, ne tētis nepamanīja, kas notika ar viņu trollīti; viņi domāja par citām lietām. Viņi nezināja par mežu un laucīti, viņiem nebija ne jausmas par to, ka trollītis Mumins katru nakti, tikko uzlēca mēness, ar vētras lākturi ķepā devās uz smilšaino krastmalu.

Ko mazā Mija pamanīja un domāja, neviens nezināja. Lielākoties viņa staigāja pakaļ zvejniekam, bet diez vai viņi sarunājās. Viņu attiecības raksturoja tāda kā iepriecinoša iecietība un abpusēja patstāvība. Viņi necentās saprast, nedz arī atstāt iespaidu viens uz otru, bet arī tā jau var būt sava veida omulība.

Apmēram tā izskatījās uz lielās, rudenīgās salas tonakt, kad atgriezās jūras zirgi.

Doties ar vētras lākturi lejā uz smilšaino krastu vairs nebija nekāds piedzīvojums. Trollītis Mumins bija pieradis pie Morras, viņa patiesībā bija drīzāk apgrūtinoša nekā bīstama. Trollītis Mumins diez vai maz zināja, vai viņš iet viņas dēļ vai arī joprojām cer, ka atgriezīsies jūras zirgi. Bija, lūk, tā, ka, mēnesim uzlecot, trollītis pamodās un viņam vajadzēja doties ceļā.

Morra atnāca vienmēr. Viņa stāvēja kādu gabaliņu tālāk ūdenī, ar acīm sekodama gaismas kustībām. Kad trollītis nodzēsa lākturi, viņa klusēdama atkal aizslīdēja, un trollītis Mumins devās mājās.

Bet katru nakti viņa panācās maķenīt tuvāk. Un šonakt viņa sēdēja smiltīs un gaidīja.

Trollītis Mumins, nolicis zemē vētras lākturi, apstājās pie alkšņiem; Morra bija pārkāpusi rituālu, iznākot krastā, — tā bija kļūda. Uz salas viņai nekas nebija darāms. Viņa bija bīstama visam, kas auga un bija dzīvs.

Viņi stāvēja viens otram pretī, kā viņi to mēdza darīt. Bet Morras acis lēnām novērsās no gaismas un lūkojās tieši uz trollīti Muminu, — agrāk viņa to nekad nebija darījusi. Tik aukstas acis un tik bažīgas. Starp mākoņiem peldēja mēness: iespīdējās un apdzisa, — krastmala bija pilna bēgošu ēnu.

Tur no zemes mēles šurp skrēja jūras zirgi. Viņi it nemaz nelikās zinis par Morru; mēnesnīcā dzenāja viens otru, uzšļakstīdami varavīksnes, un ar maziem, cietiem pakaviem skrēja tām cauri. Trollītis Mumins redzēja, ka viens no viņiem bija pazaudējis pakavu. Tam bija tikai trīs pakavi. Viņš patiešām bija puķains: ar tādām kā margrietiņām, kas ap kaklu un kājām kļuva mazākas. Vai varbūt patiesībā tās bija ūdensrozes — tas būtu daudz poētiskāk. Tagad zirdziņš skrēja tieši uz vētras lākturi, tas apgāzās smiltīs.

— Tu traucē manai mēnesnīcai! Manai mēnesnīcai! — sauca mazais zirdziņš.

— Ai, piedod! — teica trollītis Mumins un izdzēsa lākturi, cik vien ātri jaudāja. — Es atradu tavu pakavu…

Jūras zirdziņš apstājās un piešķieba galvu.

— Bet diemžēl es to iedevu savai māmiņai, — trollītis turpināja.

Mēness gaisma aizslīdēja prom, atgriezās dimdošo pakavu skaņa, un trollītis Mumins ieraudzīja jūras zirgus smejamies.

— Vai tu dzirdēji? Vai tu dzirdēji? — viņi sauca viens otram. — Viņš ir iedevis to savai mammai? Savai mammai! Savai mammai!

Tie auļoja šurp un aiztrauca cieši garām, krēpes noglauda viņa degunu — mīksti un mazliet smacējoši kā pūkaina zāle.

— Es palūgšu, lai viņa dod to atpakaļ! Es aiziešu tam pakaļ! — trollītis Mumins tumsā sauca.

Atkal parādījās mēness. Trollītis redzēja jūras zirgus, — vienu pēc otra — iebrienam jūrā, krēpes kā gaiši svārki plandījās ap viņu augumiem. Viņi bija uz mata līdzīgi viens otram. Viens pagrieza galvu un notālēm uzsauca:

— Citu nakti…

Trollītis Mumins atsēdās smiltīs. Zirdziņš bija ar viņu runājis. Tas bija apsolījis atgriezties. Mēnesnīcai vajadzētu būt vēl daudzas garas naktis, kaut nu tikai neapmāktos. Un viņam būs jāpiesargās aizdegt vētras lākturi.

Piepeši trollītis Mumins manīja, ka viņam salst aste, un viņš ieraudzīja, ka smilšainā krastmala ap viņu ir sasalusi. Tur bija sēdējusi Morra.

Nākošo nakti viņš devās uz krastmalu, nepaņēmis līdzi vētras lākturi. Mēness tagad bija dilstošs, ja tas dilst, tad jūras zirgi pārvietos savu rotaļvietu uz citurieni. Viņš to zināja, viņš to juta.

Trollītim Muminam bija līdzi sudraba pakavs. Nebija bijis nemaz tik viegli lūgt, lai atdod to. Viņš bija nosarcis un izturējies trakoti nedabiski. Māmiņa, nekā nevaicājot, bija noņēmusi pakavu no naglas.

— Es to noberzu ar mazgājamo pulveri, — viņa sacīja. — Paskaties, cik tas kļuvis spožs!

Vairāk nekā viņa neteica, tikai to — gluži parastā balsī.

Trollītis Mumins bija nomurminājis, ka viņa dabūs ko citu pakava vietā un, asti ierāvis kājstarpī, bija devies prom. Viņš taču nevarēja skaidrot par jūras zirgu, — tas nebija iespējams. Ja vien viņš varētu dabūt kādus gliemežvākus. Māmiņām droši vien vairāk patīk gliemežvāki nekā pakavi. Jūras zirgam būtu pavisam vienkārši izcelt no dziļuma dažus pašus lielākos un skaistākos gliemežvākus. Ja vien tādam jūras zirgam vispār ko nozīmē māmiņas? Varbūt labāk nemaz nejautāt…

Zirdziņš nenāca.

Mēness nogrima, bet jūras zirgi neparādījās. Saprotams, viņš bija teicis «kādu citu nakti» — nevis «nākošo nakti». Kāda cita nakts varēja būt sazin kad. Trollītis Mumins sēdēja un sijāja starp ķepām smiltis; viņam šausmīgi nāca miegs.

Un tur, protams, tuvojās Morra. Viņa peldēja pa ūdeni kā aukstuma migla, kā sirdsapziņas mokas, kas lavās augšup gar krastu.

Trollītis piepeši kļuva tīri vai neprātīgi nikns.

— Ej prom! — viņš sauca. — Ej prom! Tu mūs traucē! Man nav laika priekš tevis!

Morra slīdēja arvien augstāk krastmalā.

Viņš atkāpās alkšņos un kliedza:

— Man nav lampas priekš tevis! Es to vairs nedomāju dedzināt. Nenāc šurp, šī ir tēta sala! — Viņš atmuguriski gāja prom no viņas, tad pagriezās un metās skriet. Apses ap viņu trīcēja un čabinājās — kā pirms vētras; tās juta, ka uz salas ir izkāpusi Morra.

Kad trollītis Mumins jau gulēja savā gultā, viņš dzirdēja Morru kaucam; šonakt viņa bija daudz tuvāk. «Kaut tikai viņa nenāktu šurp,» viņš domāja. «Kaut tikai tie viņu neieraudzītu. Morra jau iet uz priekšu kā miglas sirēna… Es zinu kādu, kas sacīs, ka esmu bijis muļķīgs, un tas ir ļaunāk par visu.»

Krūmāja malā, zem kādas pundureglītes, gulēja mazā Mija un klausījās. Viņa savilka sūnas ciešāk sev apkārt un domīgi svilpoja.

«Nu viņš atkal ir sagādājis sev ķibeli,» viņa nodomāja. «Tā tas notiek, kad auklējas ar Morru un domā, ka var būt draugos ar jūras zirgu. Nabadziņš.»

Piepeši viņa atcerējās mīzenes un pie sevis ilgi un sirsnīgi smējās.

Piektā nodaļa   MIGLA

Īstenībā māmiņa nemaz nebija pateikusi neko bīstamu, un vismazāk jau viņa gribēja apbēdināt tēti. Bet tomēr. Viņš nespēja atminēties, tieši ko māmiņa bija teikusi. Bet kaut ko tādu, ka ģimenei vairs nevajag zivju.

Vispirms jau viņa pietiekami nebija apbrīnojusi līdaku. Svaru viņiem taču nebija, bet skaidri varēja redzēt, ka līdaka svēra pāri par trim kilogramiem, nu mazākais — divus kilogramus. Ja tu velc vienu asari pēc otra tāpēc, ka pūlies gādāt par savu ģimeni, tad jau arī līdaka kaut ko nozīmē, tās izvilkšana ir notikums. Un tad nāca tās runas par zivīm vispār.

Viņa, kā parasts, bija sēdējusi un zīmējusi uz palodzes, kur bija papilnam puķu; visa palodze bija pilna ar izbārstītām puķēm, un piepeši māmiņa it kā tukšam gaisam teica, ka viņa nezinot, ko lai iesāk ar nomakšķerētām zivīm. Varbūt viņa arī sacīja kaut ko par to, ka viņiem vairs neesot burku, kur sālīt zivis. Vai arī, ka būtu jauki pārmaiņas pēc nogaršot auzu pārslu biezputru. Kaut ko tamlīdzīgu viņa bija teikusi.

Tētis bija pakāris spiningu pie sienas un izgājis pastaigāties. Viņš izmeta līkumu pa salu, iedams gar ūdens malu, bet uz zvejnieka pusi negāja.

Bija gluži rāma, apmākusies diena. Ūdens virsma, izdabājot austrumu vējam, nemanāmi cilājās garos un dziļos viļņos; ūdens bija tikpat pelēks kā debesis un izskatījās kā zīds. Tieši virs paša ūdens garām laidās dažas dūnu pīles: ļoti žiglas un acīm redzot pašas savās darīšanās. Pēc tam atkal viss palika nekustīgs. Tētis gāja ar vienu ķepu pa kalnu, ar otru pa ūdeni; aste arī vilkās pa ūdeni, bākas sarga cepure bija noslīdējusi viņam uz deguna, un viņš domāja par to, kas notiktu, ja uznāktu īsta vētra. Milzīga vētra. Vajadzētu skraidīt apkārt, glābt mantas un raudzīties, lai ģimeni neaizpūš projām. Vajadzētu kāpt augšā tornī un noteikt vēja stiprumu… kāpt lejā un teikt: «Trīspadsmit balles. Tagad būsim mierīgi. Bažām nav nekāda pamata…»

Mazā Mija sālsūdens lāmā ķēra stagarus.

— Kāpēc tu nemakšķerē? — viņa jautāja.

— Esmu beidzis makšķerēt, — tētis atbildēja.

— Jābūt jaukai sajūtai, — Mija piezīmēja. — Tev laikam likās, ka pārāk ilgi makšķerēt ir ņaukstīgi.

— Nu tu pateici kaut ko būtisku, — tētis izbrīnīts izsaucās. — Man patiešām kļuva neparasti ņaukstīgi. Padomā, kā es pats to nepamanīju!

Viņš aizgāja un apsēdās uz bākas sarga vientulības plaukta, un nodomāja: «Es darīšu kaut ko citu, kaut ko jaunu. Kaut ko neparastu.»

Bet tētis nezināja, ko viņš gribēja. Viņš bija apstulbis un izsists no sliedēm. Kā toreiz, kad stipri sen Lēnprātes meita viņam no ķepu apakšas bija izrāvusi paklāju. Vai arī, kad nosēdās zemē blakus krēslam. Ek, nē. Arī tāda sajūta tā nebija. Bet bija tāda sajūta, ka tu esi apmānīts.

Kamēr tētis tā sēdēja un lūkojās uz pelēko, zīda mīkstumā, jūru, kas negribēja sacelt vētru, arvien spēcīgāka kļuva sajūta, ka esi apmānīts. «Pagaidi tik,» viņš pie sevis nomurmināja. «Gan es pamazām tevi izpratīšu…»

Vai ar to viņš domāja jūru vai salu, vai līcīti, viņš nezināja. Varbūt viņš domāja bāku vai bākas sargu? Jebkurā gadījumā tētis bija ļoti naidīgs. Viņš skurināja savu apjukušo galvu un aizgāja, un apsēdās pie melnā līcīša. Tur viņš, purniņu ķepās iespiedis, prātoja. Brīžam kāds vilnis pārskalojās pāri jūras slieksnim un atkal iegrima spožajā ūdens spogulī.

«Nu jau daudzus simtus gadu vētras būs vēlušas savus viļņus ap salu,» tētis domāja. «Korķa pludiņi un mizas laiviņas, un sīkie sprunguļi būs vēlušies iekšā līcītī pāri zemes mēlei, un viļņi atkal tos no jauna būs vilkuši atpakaļ, aizvien tieši tāpat… Līdz kādā jaukā dienā…» Tētis pacēla purniņu, un viņam galvā iešāvās liela, ievērojama doma.

Padomā, ja nu kādu dienu no jūras dzīlēm izveļas kaut kas smags un tiek iesviests tur iekšā, kaut kas tāds, kas nogrimst un apstājas tur uz mūžīgiem laikiem?

Tētis piecēlās. Dārgumu lāde? Kaste ar kontrabandas viskiju? Jūras laupītāja skelets? Vienalga kas! Bet viss līcītis taču varēja būt pilns ar visneticamākām lietām!

Tētis kļuva mežonīgi priecīgs. Viņā itin viss sāka kustēties, viņš pamodās kā no snauda un beidzot jutās savā ādā; bija tā, it kā vēderā būtu izaugušas tērauda spalvas un viņu iekustinājušas. Viņš aizdrāzās mājās un, vienā paņēmienā uzskrējis pa kāpnēm, iesaucās:

— Paklau! Man radās ideja!

— Ko tu saki! — Mumina māmiņa izsaucās, stāvēdama pie plīts. — Vai tā ir liela!

— Tā ir liela, — tētis atbildēja. — Ļoti liela. Apsēdies nu šeit, es tev pastāstīšu.

Māmiņa apsēdās uz vienas no tukšajām kastēm, un tētis sāka stāstīt, ko ir izprātojis. Kad viņš bija beidzis, māmiņa sacīja:

— Tas ir neticami. Tas ir kaut kas tāds, ko tikai tu spēj izfunktierēt. Tur taču var būt sazin kas!

— Tā tas ir, — tētis atteica. — Absolūti viss. — Viņi paskatījās viens otrā un iesmējās. Tad māmiņa ievaicājās:

— Kad tu sāksi meklēt?

— Saprotams, ka tūlīt, — tētis atbildēja. — Es uztaisīšu kārtīgu ķeksi. Bet vispirms es ar loti izmērīšu dziļumu. Mums jāpamēģina iestumt līcītī laivu. Saproti, ja es vilkšu visu augšā gar kalna sienu, tad tas var nokrist un atkal novelties lejā. Un ir svarīgi meklēt vidū, skaidrs, ka tur atrodas visjaukākās mantas.

— Vai tev drīkst palīdzēt? — māmiņa ievaicājās.

— Nē, nē, — tētis atteica. — Šis ir mans darbs. Tagad es sadabūšu loti… — Tētis uzšāvās pa dzelzs kāpnēm un izgāja cauri bākas mājai, i domiņas neveltot lampai, un kāpa augstāk uz zemajiem, tumšajiem bēniņiem. Pēc brītiņa viņš nonāca lejā ar auklu un jautāja:

— Vai tev ir kāds svērtenis?

Māmiņa pietraucās pie plīts un iedeva viņam pletīzeri.

— Paldies, — noteica tētis un izdrāzās pa durvīm. Māmiņa dzirdēja viņu klaudzinām lejup pa trepēm pa diviem pakāpieniem uzreiz, tad viss atkal palika klusu.

Māmiņa apsēdās pie galda un iesmējās.

— Cik jauki! — viņa noteica. — Cik morriski jauki!

Viņa žigli paskatījās apkārt, bet šeit, protams, nebija neviena, kas varētu dzirdēt, ka māmiņa ir pateikusi patiešām neglītu vārdu.

Trollītis Mumins gulēja savā laucītē un vēroja, kā virs viņa vējojas bērza lapas. Tās taisījās dzeltēt, tās būs vēl skaistākas.

Tagad viņa mājā bija trīs slepeni tuneļi: lielā ieeja, virtuves durvis un trauksmes tunelis bēgšanai. Viņš bija aizklājis mājas zaļās sienas ar pacietīgi pītu zaru pinumu un padarījis laucīti par savu, uzceļot to pats.

Trollītis Mumins vairs nedomāja par iedzeltenajām mīzenēm, kas kaut kur zem viņa apaļā ķermeņa pamazām pārvērtās par zemi; petrolejas smaku bija aiznesis vējš, un jaunas puķes uzdīgs to vietā, kuras tika noslīcinātas petrolejā. Viņš iedomājās, ka visapkārt krūmājā dzīvoja un par cukuru priecājās tūkstošiem iedzeltenu mīzeņu. Viss bija tā, kā tam vajadzēja būt.

Patiesībā trollītis Mumins domāja par jūras zirgiem. Ar viņu kaut kas bija noticis, viņš bija kļuvis gluži cits trollītis ar jauniem prātojumiem, un viņam patika būt vienam. Patlaban rotaļāšanās notika viņa galvā, un tā bija daudz saistošāka. Viņš rotaļājās ar prātojumiem, kas skāra viņu pašu un jūras zirgus, ar domām par mēnesnīcu, kas kļuva vienīgi jaukākas, jo aiz tām bija Morras tumšums. Tā ir tiesa, ka viņa tur sēdēja, kaut kur visu laiku sēdēja. Pa naktīm viņa kauca. Bet tas nekas. Tā viņš domāja.

Trollītis Mumins bija savācis dāvanas jūras zirgiem: skaistus akmeņus un stikla lauskas, ko jūra bija noslīpējusi par dārgakmeņiem, un dažus spīdīgus vara svērtenīšus no bākas sarga sekretāra. Viņš iztēlojās, ko zirdziņš teiks, kad saņems dāvanas; viņš sacerēja gudras un poētiskas sarunas.

Viņš gaidīja atgriežamies mēnesi.

Trollīša Mumina māmiņa jau sen bija novietojusi savās vietās visu no mājām līdzpaņemto. Ar uzkopšanu viņa diez ko nenodarbojās, jo te, tik tālu no mājām, nebija nekādu putekļu, par ko uztraukties, un, ja uzkopšanu uzlūko kā ideju, tad to nevajag pārspīlēt. Kas attiecas uz ēdiena gatavošanu, tad tā iet krietni vien ātri, ja to dara bezrūpīgi. Dienas aplamā veidā kļuva garas.

Ar saliekamo spēli māmiņa negribēja nodarboties, jo tā lika viņai apzināties, ka viņa ir viena.

Bet kādu dienu māmiņa sāka vākt malku. Viņa uzlasīja ikvienu sprunguli, ko atrada; viņa notīrīja vientulīgo krastmalu no visa, ko jūra bija izskalojusi, un pamazām savāca lielu kaudzi stutmalkas un nomaļu. Jaukākais bija tas, ka viņa vienlaikus uzkopa salu un padarīja to tīkamu; tas viesa viņā sajūtu, ka sala ir viens nevainīgs dārzs, kas jāuzpoš un jāizrotā.

Māmiņa visu sanesa kādā vietā, ko bija izvēlējusies aizvējā zem bākas kalna, tur viņa sanagloja steķi. Tas iznāca maķenīt greizs, bet, ja turēja ķepu uz labā balsta, uz tā varēja zāģēt.

Māmiņa zāģēja un zāģēja liegajā, pelēkajā laikā; viņa mērīja gabaliņus, lai tie būtu vienāda garuma, un kārtoja tos pusaplī ap sevi. Malkas mūris kļuva aizvien augstāks un augstāks, līdz beidzot māmiņa stāvēja un zāģēja mazā laukumiņā, kas sniedza viņai reti izjustu drošības sajūtu. Sausās pagales viņa sakrāva zem plīts, bet labo malku viņa neuzdrošinājās sacirst. Starp citu, viņa nekad nebija mācējusi īpaši labi rīkoties ar cirvi.

Pie malkas laukumiņa auga neliels pīlādzis, kas māmiņai ļoti patika. Tam tagad bija sarkanas ogas, bezgalīgs daudzums ogu tik mazam kokam. Smalkākos koka gabaliņus viņa sakrāva zem pīlādža. Viņa zināja šo to par kokiem, viņa zināja, kas bija ozols un kas jakaranda, viņa pazina baisas koku, oregano pagali un mahagoniju. Visi smaržoja atšķirīgi; paņemot ķepā, radās dažādas izjūtas; visas koka šķirnes bija nokļuvušas pie viņas pēc ļoti gara ceļojuma.

— Jakaranda un palisandrs, — māmiņa ar dziļu apmierinājumu murmināja un zāģēja tālāk.

Pārējie bija pieraduši pie zāģējošās māmiņas, kuru aizvien mazāk un mazāk varēja saskatīt aiz malkas grēdas. Sākumā tētis bija uztraukts un gribēja ņemt malkas pleķīti savā ziņā. Bet tad māmiņa sadusmojās un sacīja:

— Tas ir mans. Es arī gribu rotaļāties.

Beidzot grēda bija tik augsta, ka no māmiņas tikai ausis rēgojās laukā. Bet viņa turpināja zāģēt un zāģēt un katru rītu viņa staigāja apkārt pa salu, vākdama dēļu galus.

Šai pelēkajā, pilnīgi rāmajā rītā māmiņa smilšainajā krastmalā atrada gliemežvāku. Tas bija liels vītņu gliemežvāks — iekšpusē sārts un no ārpuses gaiši brūns ar tumšākiem plankumiem.

Māmiņa kļuva ļoti priecīga un izbrīnījusies. Tur tas gulēja smiltīs, lai gan nu jau nedēļu nebija bijis paisums. Un mazlietiņ tālāk viņa atrada baltu gliemežvāku, kādus parasti liek apkārt dārza pleķīšiem. Bija, lūk, tā, ka piepeši pa visu smilšaino krastmalu gulēja gliemežvāki: lieli un mazi, un pats savādākais bija tas, ka uz kāda no tiem ar maziem sarkaniem burtiem bija rakstīts: «Piemiņa no Rietumu krasta.»

Māmiņa kļuva vēl vairāk izbrīnījusies un savāca visu savā priekšautā. Pēc tam viņa aizgāja atradumu parādīt tētim, kurš ķeksējās pa melno līcīti.

Viņš gulēja, degunu pāri laivas malai, un izskatījās ļoti maziņš laivā, kas peldēja ūdenī, vilkdama sev līdzi airus.

— Nāc paskaties! — Mumina māmiņa sauca.

Tētis pagrieza laivu pret zemes mēli.

— Skaties, īsti gliemežvāki! — māmiņa sacīja. — Tie gulēja augšā krastmalā, bet vakar tur nebija it nekā!

— Tas ir ļoti dīvaini, — tētis sacīja un izdauzīja pīpi pret kalnu. — Šī ir viena no jūras mistērijām. Dažkārt es kļūstu gluži aizkustināts par jūras noslēpumainajiem ceļiem. Tu saki, ka tie gulēja augšā krastmalā un ka vakar to tur nebija? Nu, tas nozīmē, ka jūra dažās stundās var pacelties par veselu metru un pēc tam atkal nogrimt. Lai gan mums nav paisuma un bēguma, kā ļaudīm tur tais dienvidu vietās, par kurām dzirdēts runājam. Tas ir ļoti interesanti. Un, kas attiecas uz to uzrakstu, tad tas paver gluži vienkārši neapjaustas iespējas, — viņš nopietni pavērās māmiņā. Pēc tam sacīja:

— Saproti, es gribu prātot par šādām lietām un varbūt uzrakstīt lielāku zinātnisku darbu. Par visu, kam sakars ar jūru, —īsto, lielo jūru. Man jātiek skaidrībā ar jūru. Laipas, ceļi, zveja un tamlīdzīgas lietas ir tikai priekš sīkiem ļautiņiem, kam nerūp lielās sakarības. — Viņš svinīgi atkārtoja: — Lielās sakarības, tas izklausās labi. Un tas ir līcītis, kas man deva ideju par visu šo.

— Vai tur ir dziļš? — māmiņa, acis ieplētusi, vaicāja.

— Ļoti dziļš, — tētis atbildēja. — Svērteņa aukla knapi aizsniedzās līdz apakšai. Šodien es izvilku skārda tvertni, kas pierāda, ka manas teorijas ir pareizas.

Māmiņa pamāja. Pēc brīža viņa sacīja:

— Es varbūt iešu salikt gliemežvākus ap dārza pleķīti.

Tētis neatbildēja, viņš jau bija tālu savās pārdomās.

Apmēram tajā pašā laikā trollītis Mumins sadedzināja gliemežvāku lādīti. To vairs nebija ko taupīt, ja jau viņš bija noskrubinājis visus gliemežvākus. Trollītis bija atradis lādīti sekretāra pašā apakšējā atvilktnē, tajā, kuru māmiņa negribēja aiztikt, jo tā, acīmredzams, bija viena no bākas sarga vispersonīgākām mantām.

Skārda tvertne bija sarūsējusi un ieplīsusi, tajā droši vien kādreiz glabāja terpentīnu vai eļļu. Bet tas bija pierādījums. Melnais līcītis bija jūras paslēptuve, slepena atvilktne. Tētis ar izmisīgu pārliecību zināja, ka tur apakšā viss guļ un gaida viņu. Viss — tas varēja būt sazin kas. Viņš domāja: ja vien viņš uzvilks to augšā, viņš sapratīs jūru, un viss nostāsies savās vietās. Arī viņš pats. Gluži vienkārši — bija tāda sajūta.

Tāpēc tētis ietiepīgi ķeksēja un mērīja dziļumu līcīša vidū, ko viņš sauca par bezdibenīgu. «Bezdibenīgais,» viņš pie sevis čukstēja un juta, ka šī vārda maģija kņudina mugurkaulu.

Svērtenis pa lielākai daļai apstājās dažādos dziļumos. Bet varēja taču gadīties, ka aukla slīd lejā līdz bezgalībai un ir par īsu, lai kā viņš to pagarinātu. Laiva bija pilna ar saplīsušām virvēm, veļas auklām, tauvām, enkura virvēm un ar ikvienu virves gabaliņu, ko viņš bija sadabūjis (un kas, protams, bija domāti gluži kam citam. Bet tā jau tas allaž ir ar virvēm).

Tētis izgudroja teorijas par dziļu bedri, kas ved uz zemes viduspunktu; viņš fantazēja par kādu izdzisušu krāteri.

Beidzot viņš sāka savas pārdomas pierakstīt vecā burtnīcā ar vaskadrānas vākiem, ko atrada bēniņos. Dažas burtnīcas lapas bija pierakstītas ar bākas sarga piezīmēm: sīkiem vārdiem ar lielām atstarpēm, tie izskatījās tā, it kā pa papīru būtu rāpojis zirneklis.

«Svari ir vieni paši, mēness stāv septītajā mājā,» tētis lasīja. «Saturns sastop Marsu.» Varbūt bākas sargam uz salas tomēr ir bijuši ciemiņi? Tie noteikti būtu viņu uzpurinājuši. Bet pārējais bija pa lielākai daļai cipari. Tētis tos nesaprata. Viņš pagrieza vaskadrānas burtnīcu un sāka rakstīt no otra gala.

Lielākoties viņš zīmēja melnā līcīša karti — no augšas un šķērsgriezumā, un pazaudēja sevi sarežģītos perspektīvos paskaidrojumos un aprēķinos.

Tētis vairs tik daudz nerunāja par saviem pētījumiem. Mazpamazām viņš meta mieru ķeksēšanai; toties sēdēja bākas sarga vientuļajā vietā un prātoja. Dažreiz viņš ierakstīja burtnīcā kaut ko par līcīti vai jūru.

Tētis varēja ierakstīt: «Jūras straumes ir dīvaina un brīnišķīga lieta, kurām nav veltīta pienācīga uzmanība,» vai arī: «Viļņu kustība ir tā, kas vienmēr modinās mūsu apbrīnu…», tad viņš ļāva burtnīcai noslīdēt un iegrima savās apjausmās.

Uz salu bija atlavījusies migla. Tā bija atlīdusi no jūras tik nemanāmi, ka neviens nebija pamanījis tās atnākšanu. Piepeši viss bija tīts visbālākajā pelēkumā, un bākas sarga plaukts vientuļš un pamests kuģoja mīkstas vilnas tukšumā.

Tētim patika slēpties miglā. Viņš nedaudz piemiga, un tad iekliedzās kāda kaija, un tētis ar rāvienu bija augšā, pietrūkās kājās un turpināja klīst pa salu, bezpalīdzīgi gudrodams par straumēm un vējiem, vēju un lietu izcelsmi un par dziļajām bedrēm jūrā, kuras neviens nevarēja aizsniegt.

Māmiņa redzēja tēti iznirstam no miglas un atkal ienirstam tajā, degunu domīgi noliekušu uz

vēdera. Viņa nodomāja: «Viņš vāc materiālus. Tā viņš teica. Varbūt visa burtnīca ir pilna ar materiāliem. Cik tas būs jauki, kad viņš būs beidzis tos vākt!»

Uz tējas tasītes viņa noskaitīja piecas svītrainās karameles. Pēc tam viņa nolika tās uz tēta plauktiņa kalnā kā uzmundrinājumu darbā.

Trollītis Mumins gulēja briksnājā, degunu iebāzis māmiņas dzeramā ūdens traukā. Viņš mērcēja pakavu brūni dzidrajā ūdenī un redzēja, kā sudrabs pārvēršas par zeltu. Ūdenī atspoguļojās briksnājs un zāles skaras: ļoti mazītiņa, ačgārna ainava. Pret miglu skaidri un smalki iezīmējās zari, varēja redzēt ikvienu sīku mūdzi, kas pastaigājās pa savu stiebru.

Vajadzība runāt par jūras zirgu bija kļuvusi aizvien spēcīgāka. Kaut vai tikai aprakstīt, kāds tas izskatījās. Vai arī parunāt par jūras zirgiem vispār.

Tagad uz zāles stiebra bija divi mūdži. Trollītis apmaisīja trauku, miniatūrainava nozuda. Viņš piecēlās un vilkās prom uz krūmāju. Pie pašas malas sūnās bija iemīta šaura taka, šeit, iespējams, dzīvoja mazā Mija. Iekšā čabinājās, viņa bija mājās.

Trollītis paspēra soli, bīstamā tīksme uzticēties kā korķis sēdēja viņam kaklā. Viņš pietupās un palīda zem eglēm. Tur viņa sēdēja, — maza un saritinājusies kamolā.

— Es redzu, ka tu esi mājās, — trollītis vientiesīgi sacīja. Viņš apsēdās sūnās un blenza uz Miju.

— Kas tev ķepā? — Mija jautāja.

— Nekas, — trollītis atbildēja un sabojāja savu ievada atbildi. — Man gadījās iet garām.

— Hā! — Mija novilka.

Lai izvairītos no viņas dzidrā, kritiskā acu skata, viņš skatījās te uz vienu, te otru pusi. Tur uz zara viņa bija pakarinājusi savu lietusmēteli. Tasīte ar žāvētām melnplūmēm un rozīnēm. Sulas pudele…

Trollītis salēcās un paliecās uz priekšu. Tālāk zem ložņājošās egles zeme bija gluda no spīdīgām, brūnām skujām un, cik vien tālu varēja pelēkajā miglā saredzēt, stāvēja sīku, sīku krustu rindas. Tie bija taisīti no nolauztiem mietiem, kas sasieti kopā ar buru auklu. — Ko tu esi izdarījusi? — sauca trollītis Mumins.

— Vai tu domā, ka esmu apbedījusi savus ienaidniekus, ko? — stipri iepriecināta, sacīja mazā Mija. — Šie ir putnu apbedījumi. Tur iekšā kāds ir apbedījis veselu lērumu putnu.

— Kā tu to zini? — trollītis Mumins jautāja.

— Es paskatījos, — Mija atbildēja. — Mazi, balti skeleti, tādi paši, kādus mēs atradām zem bākas pirmajā dienā. Tu jau zini — «Aizmirsto Kaulu Atriebība».

— Tos būs apbedījis bākas sargs, — pēc ilga klusuma brīža ieteicās trollītis.

Mazā Mija pamāja tik stipri, ka matu cekuls salēcās.

— Tie lidoja uz bākas gaismu, — trollītis lēnām turpināja. — Putni tā dara. Un tad viņi nositās.

— Bākas sargs varbūt tos katru rītu salasīja. Tāds bākas sargs, kas kļuva aizvien skumīgāks un skumīgāks. Kādā jaukā dienā viņš nodzēsa bāku un devās prom…

— Bet tas taču ir kaut kas pavisam šausmīgs! — izsaucās trollītis.

— Tas bija tik sen, — sacīja Mija un nožāvājās. — Un tagad bāka ir apdzisusi.

Saraucis purniņu, trollītis lūkojās viņā.

— Tev nevajag visu tā žēlot, — Mija sacīja. — Tagad ej. Es brīdi nolikšos uz auss.

Iznācis no krūmāja, trollītis Mumins pavēra ķepu un paskatījās uz pakavu. Nekas nebija pateikts. Pakavs piederēja viņam.

Nakts bija bez mēness, un vētras lākturis nodzēsts. Bet trollītis Mumins tik un tā devās lejā uz smilšaino krastmalu, jo viņš nespēja neiet. Pakavs un dāvanas viņam bija līdzi.

Trollītim acis bija pieradušas pie nakts, un viņš ieraudzīja jūras zirgu iznākam no miglas kā neīstu būtni no stāsta. Nolicis pakavu smiltīs, viņš tik tikko uzdrīkstējās elpot.

Tumšais siluets nāca tuvāk un tuvāk sīkiem dancojošiem soļiem un izliektu kaklu. Zirdziņš ielika kāju pakavā izklaidīgi, kā to dara dāmas, un pagrieztu galvu gaidīja, kamēr sudraba pakavs pieguļ un ieaug kājā.

— Ir skaisti, ja uz pieres ir mati, — trollītis lēnām teica. — Man ir kāda draudzene, kurai uz pieres apcirpti mati. Varbūt viņa kādreiz atbrauks ciemos… Man ir daudz draugu, kas tev patiktu.

Mazā zirdziņa klusēšanā jautās intereses trūkums.

Trollītis Mumins mēģināja no jauna.

— Salas naktī ir tik skaistas. Šī ir tēta sala, bet es nezinu, vai mēs te dzīvosim visu mūžu. Dažreiz man liekas, ka mēs salai nepatīkam, bet varbūt tas pāries. Svarīgākais ir, lai tai iepatiktos tētis…

Zirgs neklausījās. To neinteresēja trollīša ģimene.

Tad trollītis Mumins nobēra visas dāvanas smiltīs. Jūras zirdziņš pienāca tuvāk un tās apostīja, bet joprojām nekā neteica.

Beidzot trollītis atrada īsto sakāmo:

— Tu brīnišķīgi dejo.

— Tev patīk? — jūras zirdziņš jautāja. — Vai tu mani gaidīji? Vai tu gaidīji?

— Un kā vēl gaidīju! — iesaucās trollītis Mumins. — Es gaidīju un gaidīju, un raizējos par tevi, kad pūta vējš… Es gribēju glābt tevi no šausmīgām briesmām! Man ir mājoklis, tas pieder man, un tur es esmu piekarinājis tavu attēlu. Tur nav nekā cita, tikai tas…

Jūras zirdziņš klausījās uzmanīgi.

— Tu esi pats skaistākais, ko es jebkad esmu redzējis, — trollītis Mumins turpināja, bet tieši tobrīd iekaucās Morra.

Viņa sēdēja tur miglā un kauca pēc savas lampas.

Mazais zirdziņš metās sānis un prom bija. Palika vienīgi gara smieklu pērļu virtene. Kamēr zirdziņš atgriezās jūrā, tā smiekli bira kā pērles.

Morra apņēmīgi izšļūca no miglas un nāca trollītim virsū. Viņš pagriezās un skrēja. Bet šonakt Morra nepalika krastmalā, viņa sekoja trollītim augšā salā, iekšā virsājā — līdz pat bākas kalnam. Viņš redzēja to rikšojam kā lielu, pelēku traipu, viņš redzēja Morru saritināmies zem kalna un gaidām.

Trollītis Mumins aizcirta durvis, viņš skrēja augšup pa vītņu kāpnēm ar dedzinošu tukšuma sajūtu vēderā — tagad tas bija noticis, tagad Morra bija izkāpusi uz salas!

Tētis un māmiņa nebija pamodušies, istabā bija mierīgi. Bet pa atvērto logu iekšā plūda spēcīgs nemiers, sala pa miegam grozījās un kaut ko murmināja. Trollītis dzirdēja apšu lapotni šalcam no bailēm, tad sāka kliegt kaijas.

— Vai tu nevari aizmigt? — māmiņa jautāja.

Trollītis Mumins aizvēra logu.

— Es pamodos, — viņš sacīja un ielīda savā gultā, purniņš bija gluži stīvs.

— Kļūst aukstāks, — māmiņa sacīja. — Cik labi, ka es sazāģēju to baļķi… Vai tev salst?

— Nē, — trollītis atteica.

Tur viņa sēdēja zem bākas un sala. Viņai sala tik šausmīgi, ka zeme pārvērtās par ledu… Nu sākās no jauna. Nemiers līda viņam virsū un nebija nokratāms. Pārāk viegli varēja iztēloties kādu, kas nekad nespēj kļūt silts un nevienam nepatīk; tāds, kas visu sabojā, lai kur viņš ietu. Tā bija netaisnība, kāpēc tieši viņam jāstaigā apkārt un jānēsā sevī doma par Morru, kad neviens cits to nedara? Morru taču nevarēja sasildīt!

— Vai tu par kaut ko esi noskumis? — māmiņa vaicāja.

— Nē, — trollītis atteica.

— Rīt būs jauna, gara diena, — māmiņa sacīja. — Kas no rīta līdz vakaram piederēs tikai tev pašam. Tā ir viena patīkama doma.

Pēc brīža trollītis Mumins saprata, ka māmiņa ir aizmigusi. Viņš žigli aizslaucīja prom visas domas un nolēma nodoties savai vakara rotaļai. Acumirkli viņš svārstījās, vai domāt par piedzīvojuma rotaļu vai glābšanas rotaļu; tad viņš izvēlējās glābšanu: tā likās īstāka. Viņš aizvēra acis, un galva uzreiz kļuva tukša. Tad trollītis iztēlojās vētru.

Ai, cik šausmīgi tā pūta neapdzīvotā, klinšainā krastmalā, kas stipri atgādināja salu. Viņš skraidīja apkārt pa salu, lauzīdams ķepas, — kāds tur — jūrā — bija nokļuvis Nelaimē… neviens neuzdrošinājās doties glābt; tas bija gluži neiespējami, kuģus vienā acumirklī varēja sašķaidīt Druskās.

Tagad trollītis Mumins vairs neglāba māmiņu, viņš glāba jūras zirdziņu.

Tur jūrā cīnījās mazais Sudrabpakavu Zirdziņš, varbūt ar jūras čūsku? Nē, nē. Tikai ar vētru, ar to pietika.

Debesis, Vētras debesis, bija dzeltenas. Un nu, nu gar krastu nāca viņš pats, viņš Apņēmīgi pieskrēja pie vienas no laivām… visi sauca, nē, aizkavējiet viņu, viņš nekad ar to netiks galā, jūra viņu Aprīs! Trollītis aizgrūda tos prom, viņš paņēma laivu, viņš airēja, airēja. Klinšu smailes ap viņu slējās no jūras kā Melni Zobi… bet viņam it nemaz nebija Bail. Viņam aiz muguras sauca mazā Mija: «Tikai tagad es saprotu, cik viņš ir Drošsirdīgs! Ai, kā es nožēloju, bet nu ir par vēlu…» Susuriņš kodīja savu pīpi un murmināja: «Veco draudziņ… Ardievu.» Bet trollītis cīnījās tālāk, lai ātrāk nokļūtu pie mazā jūras zirdziņa, kas teju, teju taisījās nogrimt — viņš iecēla to laivā, kur tas gulēja kā Blāķis ar savām slapjajām Dzeltenajām Krēpēm. Viņš to droši veda uz krastu, uz attālu vientuļu krastu un izcēla to malā. Zirdziņš čukstēja: «Cik tu esi Drošsirdīgs! Manis dēļ tu Uzdrošinājies riskēt ar savu Dzīvību…» Un, izklaidīgi pasmaidījis, trollītis atbildēja: «Es atstāšu tevi šeit. Mans ceļš ir Vientuļš. Ardievu!» Jūras zirdziņš izbrīnīts un Ar cieņu noskatījās viņam pakaļ. «Kurp tu dosies?» tas vaicāja. Un viņš, trollītis Mumins, mazliet pamājis tam, gāja; Vientuļš gāja prom pāri klintīm, iekšā Vētrā, viņš kļuva arvien mazāks un mazāks… Visi krastmalā brīnījās un cits citam sacīja…

Bet te trollītis Mumins aizmiga. Viņš laimīgs nopūtās un, saritinājies zem siltās, sarkanās segas, iegrima miegā.

— Bet kur ir sienas kalendārs? — tētis vaicāja. — Man jāievelk svītra, tas ir svarīgi.

— Kāpēc tā? — ievaicājās mazā Mija, iekāpusi pa logu.

— Mums taču jāzina, kas šodien ir par dienu, — tētis skaidroja. — Sienas pulksteni nevarēja paņemt līdzi, jau tā ir pietiekami slikti. Bet nezināt, vai tu dzīvo svētdienā vai trešdienā, nav iespējams; neviens taču šitā nevar dzīvot.

Mazā Mija ievilka gaisu caur degunu un izpūta caur zobiem ļoti ellišķīgā veidā, kas nozīmēja visā-savā-mūžā neesmu-dzirdējusi-kaut-ko-tik plānprātīgu.

Tētis saprata viņas domu un beidza dusmoties, kad trollītis Mumins sacīja:

— Es to mazdrusciņ aizņēmos.

— Ir dažas lietas, kas uz vientuļas salas ir ļoti svarīgas, — sacīja viņa tētis. — It sevišķi svarīgi ir novērojumi; par visu ir jāraksta tāda kā kuģa dienasgrāmata, ievēro — par visu, neko nedrīkst atstāt nejaušībai. Par laiku, vēja virzienu, ūdens stāvokli, visu. Labāk tūlīt karini to atpakaļ.

— Labi, labi, labi, — trollītis sabozies norūca. Viņš izstrēba kafiju un smagiem soļiem kāpa lejup pa vītņu kāpnēm ārā dzestrajā rudens rītā. Migla vēl turējās. Bāka izkāpa no pelēkuma kā milzīgs pīlārs, nebija redzams, kur tas beidzās. Augšā bija tikai viļņaina migla, kas vēlās blāķiem vien, tajā sēdēja trollīša Mumina ģimene un bija nesapratnē. Viņš bija dusmīgs un samiegojies, un trollīti pilnīgi neinteresēja ne Morras, ne jūras zirgi, ne vecāki. Tieši pašlaik ne.

Zem bākas kalna viņš uz brīdi pamodās. Kā tad, tā jau varēja domāt! Tieši tā. Morra bija izvēlējusies apsēsties tieši māmiņas dārziņā. Diez vai viņa būs tur sēdējusi ilgāk par stundu? Cerams, ka ne. Bet roze bija pilnīgi brūna. Vienu acumirkli trollīša Mumina sirdsapziņa pavēcināja ar asti, pēc tam viņš atkal kļuva dusmīgs un miegains. Sitie tēti! Sienas kalendāri! Svītriņas uz to malām! Kā gan veci troļļi spētu apjēgt, ka jūras zirdziņa bilde ir Skaistuma bilde, ko tikai viņš drīkst skatīt!

Trollītis Mumins ielīda krūmājā un noņēma no zara sienas kalendāru. Migla bija padarījusi to gluži kūkumainu. Viņš aizsvieda prom novītušo puķu rāmi un brīdi sēdēja un blenza sev priekšā, pilnu galvu bezgala daudzām pusizdomātām domām.

Un piepeši doma atlidoja: es pārcelšos šurp. Lai viņi dzīvo paši savā bākā ar šausmīgajām kāpnēm un skaita, kā iet dienas.

Tā bija uztraucoša doma: jauna, bīstama, valdzinoša. Tā visu izmainīja, tā lidinājās ap viņu kā liels, vientuļš aplis, melanholijas un nezināmu iespēju joma.

Kad viņš pārnāca mājās ar sienas kalendāru un nolika to atkal uz sekretāra, viņam bija stīvas kājas un mazliet sala. Tētis tūdaļ pienāca klāt un augšējā stūrī ievilka krustu.

Trollītis Mumins saņēmās un sacīja it kā tukšam gaisam:

— Es domāju, diez vai man nepadzīvot vienam pašam kaut kur uz salas.

— Arā? Ak, tā, jā, jā, — māmiņa izklaidīgi noteica. Viņa sēdēja pie ziemeļu loga un zīmēja puķu vītni. — Būs jau labi. Tu vari, kā parasts, paņemt guļammaisu. — Viņa zīmēja sausserdi, tas ar savām lapām bija smalks un sarežģīts, māmiņa cerēja, ka būs atcerējusies to pareizi. Sausserdis nevar augt pie jūras, tam nepieciešama silta vieta un aizvējš.

— Māmiņ, — ierunājās trollītis Mumins, un viņam izžuva mute, — tas nav kā parasti.

Bet māmiņa neklausījās, viņa tikai izgrūda kādu uzmundrinošu skaņu un turpināja zīmēt.

Tētis stāvēja un skaitīja uzvilktos krustus. Par kādu piektdienu viņš nebija īsti pārliecināts. Todien viņš bija uzvilcis divus krustus tāpēc, ka ceturtdienai, liekas, nebija neviena. Kaut kas viņu bija iztraucējis un darījis nedrošu. Ko viņš todien bija darījis? Tās saplūda kopā: dienas griezās kā riņķa dancī ap salu, un tu tikai ej un ej gar krastmalu un nekad neesi galā.

Gar viņu logiem garām vēlās migla, bija sajūta, it kā istaba ar viņiem brauktu prom.

— Man vajadzētu maķenīt zilo krāsu, — māmiņa pie sevis noteica. Viņa bija ļāvusi savam sausserdim izaugt ārā pa logu un nokļūt uz baltās sienas, kur tas droši izplaucēja lielu, rūpīgi uzzīmētu ziedu.

Sestā nodaļa   DILSTOŠS MĒNESS

Kādu nakti pirms ausmas māmiņa pamodās no klusuma ap bāku; piepeši bija rimies vējš, kā tas notiek, vēja virzienam mainoties.

Viņa ilgi gulēja un klausījās.

Tālu prom jūras tumsā sāka lēnām pūst cita virziena vējš. Māmiņa dzirdēja to tuvojamies, — tas it kā slīdēja pa ūdeni; nedzirdēja viļņus, tikai vēju. Tas pastāvīgi pieņēmās spēkā, nu tas bija sasniedzis salu. Vaļējais logs kustējās āķos.

Tā guļot, māmiņa jutās ļoti maziņa. Viņa iespieda galvu spilvenā un pūlējās domāt, piemēram, par ābeli. Bet viņa redzēja tikai jūru ar skrejošiem vējiem; jūru, kas apšļāca salu, kad gaisma bija nodzēsta, jūru, kas bija itin visur un vienmēr un kas piesavinājās krastmalu, salu un māju. Viņai likās, ka visa pasaule ir viens mirdzošs un slīdošs ūdens un ka istaba lēnām un gluži saprotami sāk peldēt.

Padomā, ja nu sala atstāj savu vietu un piepeši kādu rītu guļ un skalojas pie laipām mājās! Vai arī, iedomājies, ja tā aizslīd tālāk prom un brauc daudzus gadus, līdz noslīd pāri pasaules malai kā kafijas tasīte no slidenas paplātes…

«Šito gan Mija novērtētu,» māmiņa nodomāja un iespurdzās. «Diez kur viņa pa naktīm guļ? Un trollītis Mumins… Zēl, ka arī māmiņas nevar doties prom, kad tām rodas vēlēšanās, un gulēt ārā. It sevišķi māmiņām tas dažreiz būtu nepieciešams.» Viņa aizsūtīja savam trollītim izklaidīgu un padevīgu sveicienu un pareizi darīja. Trollītis Mumins to juta, gulēdams nomodā savā laucītē, un draudzīgi ar vienu ausi pamāja atbildi.

Nakts bija bez mēness un ļoti tumša.

Neviens nebija cēlis brēku par trollīša Mumina pārcelšanos prom no mājām, un viņš īsti nezināja, vai tas darīja viņu atvieglotu vai vīlušos.

Ik vakaru pēc tējas dzeršanas māmiņa aizdedzināja uz galda divas sveces un iedeva viņam līdzi vētras lākturi. Lietas labad tētis sacīja:

— Tikai nededzini krūmājā uguni un neaizmirsti nodzēst, pirms tu liecies gulēt.

Vienmēr viens un tas pats. Viņi itin neko nebija sapratuši.

Trollītis Mumins ieklausījās jaunajā vējā un nodomāja:

— Mēness dilst. Jūras zirdziņš ilgi neatnāks.

Varbūt arī tas bija vairāk atvieglojums nekā vilšanās. Tikai iedomāties vien kādu skaistu sarunu un atcerēties, kāds viņš izskatījās. Un tagad trollītim nevajadzēja vairs dusmoties uz Morru. Lai viņa lūkojas uz lākturi, cik viņai tīk. Trollītis pats sev paskaidroja, ka viņš naktīs iet uz krastmalu ar vētras lākturi tīri praktisku iemeslu dēļ: lai aizkavētu Morras atnākšanu uz bāku un lai viņa nenosaldētu māmiņas rozes. Lai ģimene Morru nepamanītu. Un, visbeidzot, lai nedzirdētu viņu kaucam. Neko citu.

Katru nakti trollītis Mumins nolika smiltīs aizdegto lākturi un stāvēja, un žāvājās, līdz Morra bija gana skatījusies.

Viņa bija izveidojusi pati savu rituālu, kas saderējās ar lākturi. Tai vajadzēja būt dziesmai.

Tāda kā dungojoša, svelpjoši viegla skaņa, kas spiedās iekšā it visur, līdz likās, ka tā ir tev galvā, aiz acu plakstiņiem, vēderā. Vienlaikus viņa lēnām un smagi šūpojās uz priekšu un atpakaļ un plivināja uz augšu un leju savus svārkus, kas izskatījās pēc sagumzītiem sikspārņa spārniem. Morra dejoja!

Bija skaidri redzams, ka Morra ir ļoti apmierināta. Trollītim Muminam šis nedaudz smieklīgais rituāls kaut kādā ziņā šķita svarīgs. Viņš bija nodomājis to ievērot arī turpmāk, lai sala dara, ko grib.

Un sala kļuva aizvien nemierīgākā. Koki sačukstējās un trīcēja, un pāri kroplīgu koku saaudzei kā jūras viļņi pāršalca garas trīsas. Krastmalas auzas sanēja un noliecās; tās centās izrauties ar, visām saknēm un aizbēgt. Un tieši šonakt trollītis bija ieraudzījis ko tādu, kas viņu nobiedēja.

Tās bija smiltis. Smiltis plūda prom. Viņš to redzēja pavisam skaidri, tās lavījās prom no Morras. Tās bailīgi vizošā murskulī līda prom no viņas lielām, dejojošām ķepām, kas samīdīja zemi ledū.

Tad trollītis paņēma lākturi un caur trauksmes tuneli pa galvu pa kaklu iešāvās krūmājā. Viņš iemetās guļammaisā, aizvilka rāvējslēdzēju un mēģināja aizmigt. Bet, lai cik stipri viņš arī nemiegtu ciet acis, viņš redzēja tikai smiltis, kas līda un līda uz ūdens pusi.

Nākošā dienā no cietās, smilšainās zemes māmiņa izraka četrus savvaļas ērkšķrožu krūmus. Šie krūmi bija ievijuši savas saknes starp akmeņiem ar gandrīz vai biedējošu pacietību un izpletuši savas lapas pār kalnu padevīgā paklājā.

Māmiņa domāja, ka sārtas rozes uz pelēka kalna fona izskatīsies brīnišķīgi skaisti, bet var jau būt, ka toreiz, dēstot krūmus brūnajā dārziņā, viņa par to nemaz tik daudz nedomāja. Tur nu tie stāvēja rindā un izskatījās nobažījušies. Māmiņa iedeva tiem katram pa šķipsnai zemes no mājām, aplaistīja tos un uz brītiņu pie tiem apsēdās.

Tieši tobrīd tētis no uzbudinājuma satumsušām acīm atslāja un kliedza:

— Melnais līcītis! Tas elpo! Pasteidzies, nāc un paskaties!

Tad viņš pagriezās un skrēja atpakaļ, māmiņa uztrausās kājās un nesapratnē viņam sekoja. Bet tētim bija taisnība.

Tumšā ūdens virsma lēnām cēlās un grima, tā pacēlās un atkal nogrima kā dziļā nopūtā — līcītis elpoja.

Mazā Mija tecēja lejā no kalna.

— Ak tā, — viņa novilka. — Nu tik būs! Sala ir atdzīvojusies! Es jau sen to turēju aizdomās.

— Neesi nu bērnišķīga, — tētis sacīja. — Sala taču nevar kļūt dzīva. Tā ir jūra, kas ir dzīva… — Viņš apklusa un ar abām ķepām satvēra purniņu.

— Kas noticis? — māmiņa bažīgi ievaicājās.

— Es īsti nezinu, — tētis sacīja. — Es neesmu līdz galam izdomājis… man tikai iešāvās prātā kāda ideja — nupat tā atkal ieskrēja prātā! Viņš paņēma vaskadrānas burtnīcu un sagrumbotu pieri aizgāja pāri kalnam.

Mamiņa ar lielu nepatiku ielūkojas melnaja līcītī.

— Tagad es domāju, — viņa sacīja, — tagad es domāju, ka ir pienācis laiks kādam patīkamam, godīgam izbraukumam uz kaut kurieni. Ņemot līdzi sviestmaižu grozu.

Viņa devās taisnā ceļā atpakaļ uz bāku, lai sakravātos.

Sakravājusi visu, kas nepieciešams izbraukumam, māmiņa atvēra logu un piesita gongu. Viņa stāvēja augšā un redzēja visus traucamies šurp, un it nemaz nekaunējās, kaut arī zināja, ka salas gongu lieto tikai kā trauksmes signālu.

Tagad tētis un trollītis stāvēja lejā, pagriezuši purniņus uz augšu; no šejienes viņi izskatījās kā lieli bumbieri. Māmiņa, atbalstījusi ķepas pret palodzi, izliecās ārā.

— Esiet mierīgi, — māmiņa mundri sauca. — Nekas nedeg. Bet mēs, cik vien ātri iespējams, dosimies izbraukumā.

— Izbraukumā? — tētis iekliedzās. — Bet kā tu vari…

— Ir gaidāmas briesmas! — māmiņa kliedza pretim. — Ja mēs uz līdzenas vietas nedosimies izbraukumā, tad viss saies grīstē!

Un viņi devās izbraukumā. Ar lielu piepūli ģimene izvilka «Piedzīvojumu» no melnā līcīša. Viņi īrās pret vēju un apmākušos laiku uz vislielāko salu ziemeļaustrumos; viņi dūdojot sasēdās uz baltā kalna, un māmiņa starp akmeņiem uzbūvēja plīti un pagatavoja kafiju. Viņa visu darīja uz mata tāpat, kā bija darījusi agrāk. Galdauts visos četros stūros tika nostiprināts ar akmeņiem; sviesta trauks ar vāciņu, krūzes, peldmēteļi kā krāšņas puķes uz kalna un, saprotams, saulessargs. Kad kafija nāca gatava, sāka smidzināt.

Māmiņa bija ļoti labā omā; viņa visu laiku runāja par sīkām, ikdienišķām lietām, meklēja grozā, smērēja sviestmaizes. Pirmo reizi viņai līdzi bija somiņa.

Klints, pie kuras viņi bija piestājuši, bija maza un kaila, bez nevienas smildziņas, pat aļģes un krastmalā izmestie koki noslīdējuši no tās — šī klints gluži vienkārši bija pelēks it nekas, kam bija gadījies nokļūt ūdens virspusē.

Kamēr viņi tā sēdēja un dzēra kafiju, piepeši pārņēma sajūta, ka kaut kas ir nostājies savā vietā. Viņi sāka runāties cits ar citu par visu ko, kas viņiem iešāvās prātā, bet ne par jūru, ne salu, ne arī par Muminieleju.

No šejienes ar savu milzīgo torni sala izskatījās svešāda: lietū pelēka un attāla kā ēna.

Pēc kafijas dzeršanas māmiņa jūrā nomazgāja krūzītes un atkal visu sakravāja grozā. Tētis nogāja līdz ūdens malai un, paostījis vēja virzienu, sacīja:

— Nu,man liekas, mums jādodas mājās, iekams vējš nav pieņēmies spēkā.

Tieši tā, kā viņš mēdza darīt visos viņu izbraukumos. Viņi salika visu laivā, un mazā Mija ielīda kuģa priekšgalā, mājupbraucot vējš pūta viņiem no muguras.

«Piedzīvojumu» uzvilka augšā, smilšainajā krastmalā.

Kad viņi pārbrauca, sala bija pārmainījusies; viņi to juta, nerunājot par to un nezinot, kas ir pārmainījies. Viņiem šķita, ka izbraukums ar laivu ir visu pārvērtis. Viņi visi devās tieši uz bāku un tovakar lika saliekamo spēli, un blakus plītij tētis sanagloja nelielu virtuves plauktiņu.

Šis izbraukums varbūt nāca par labu ģimenei, bet māmiņa kļuva melanholiska. Naktī viņa bija sapņojusi, ka viņi ir devušies izbraukumā uz balto zalkšu salu piekrastē — mājās, — uz kupli salapojušo, viesmīlīgo vasaras salu, un, no rīta pamodusies, viņa jutās melanholiska.

Kad māmiņa pēc kafijas palika viena, viņa rāmi sēdēja un lūkojās uz savu sausseržu vītni, kas auga uz palodzes. Anilīna pildspalva tagad bija gandrīz izrakstījusies un to mazumiņu, kas bija palicis, vajadzēja tētim, lai viņš tiktu skaidrībā ar dienām un varētu rakstīt vaskadrānas burtnīcā.

Piepeši māmiņa piecēlās un uzkāpa bākas bēniņos. Kad viņa nokāpa lejā, viņai rokās bija trīs maisiņi ar tīkla krāsu — brūnu, zilu un zaļu; burka ar laivas mīniju, nedaudz kvēpu un divas vecas otas.

Un tad uz bākas sienas māmiņa sāka krāsot puķes. Tās iznāca lielas un spēcīgas, jo otas bija lielas; tīklu krāsa iesūcās tieši kaļķī un bija tumša un caurspīdīga — ai, tās iznāca tik brīnišķīgi skaistas! Zīmēt bija simts reižu patīkamāk nekā zāģēt malku. Uz sienas uzplauka viena puķe pēc otras — rozes, kliņģerītes, atraitnītes, peonijas… Māmiņa gandrīz izbijās, cik skaisti viņa mācēja gleznot. Viņa gleznoja pie grīdas zaļi plīvojošu zāli, viņa domāja par sauli pašā augšā, bet nebija jau dzeltenās krāsas, tāpēc tā izpalika.

Kad ģimene ieradās, lai ēstu brokastis, māmiņa nebija pat iekūrusi plīti. Viņa stāvēja uz kastes un gleznoja mazu brūnu biti ar zaļām acīm.

— Māmiņ! — trollītis Mumins izsaucās.

— Ko tu par to saki? — māmiņa apmierināta jautāja, uzmanīgi pabeigdama gleznot bites otro aci. Ota bija par lielu, viņai kaut kā vajadzēja iztaisīt citu. Ļaunākā gadījumā biti varēja pārgleznot par putnu.

— Tās ir puķes, — tētis teica. — Es tās visas pazīstu. Šī ir roze.

— Nē, — māmiņa aizvainota sacīja. — Tā ir peonija. Sarkanā, kas auga pie kāpnēm.

— Vai es drīkstu uzgleznot ezi? — iesaucās mazā Mija.

Bet māmiņa purināja galvu.

— Nē, šī ir mana glezna. Bet, ja tu būsi paklau sīga, es varu tev uzgleznot ezi.

Brokastis bija ļoti priecīgas.

— Aizdod man mazliet to sarkano mīniju, — tētis teica. — Es uzzīmēšu uz bākas kalna zemākā ūdens līmeņa zīmi, iekams tas paceļas, un nopietni pārbaudīšu ūdens stāvokli. Saprotiet, es gribu apjēgt, vai jūrai ir kāda sistēma vai arī tā izturas, kā tai ienāk prātā… tas ir svarīgi.

— Vai tu esi savācis daudz materiālu? — māmiņa vaicāja.

— Kaudzēm. Bet ir vajadzīgs vismaz vēl tikpat daudz, pirms es varēšu sākt savu zinātnisko darbu. — Tētis piepešā paļāvībā pārliecās pāri galdam:

— Es gribu zināt, vai jūra patiešām ir ļaunprātīga vai arī tai ir jāizturas paklausīgi.

— Kam tad? — jautāja trollītis Mumins un ieplēta acis.

Bet tētis tūlīt ievilkās savā čaulā un iedziļinājās zupā.

Jābūt kaut kam — tādiem kā… tādiem kā priekšrakstiem, — viņš sacīja.

Viņš dabūja tasītē nedaudz sarkanā mīnija un tūlīt pēc brokastīm devās krāsot zemā ūdens līmeņa zīmi.

Tagad apšu birzīte bija gluži sarkana, un laucītē kā dzeltens paklājs gulēja bērzu lapas: sarkanums un dzeltenums lidinājās pāri jūrai kopā ar dienvidrieteni.

Trollītis Mumins bija no trim pusēm nokrāsojis lampas stiklu ar kvēpiem, gluži kā tāds nelietis, kam padomā bīstamas lietas. Viņš apmeta līkumu gar bāku; tā ar savām tukšajām acīm ilgi noskatījās viņam pakaļ. Atkal bija vakars, un sala bija pamodusies. Viņš juta, kā tā kustas; gar zemes mēlēm klaigāja jūras putni.

«Tur nekā nevar darīt,» trollītis nodomāja. «Ja tētis zinātu, viņš saprastu. Bet šonakt es negribu redzēt smiltis sačokurojamies, es labāk iešu uz austrumu ragu.»

Trollītis sēdēja uz kalna un, pagriezis iededzinātā vētras lāktura spožo stiklu pret jūru, gaidīja. Pār salu nolaidās tumsa, bet Morra nenāca.

Trollīti redzēja tikai mazā Mija. Viņa redzēja arī Morru. Bet tā sēdēja un gaidīja smilšainajā krastmalā.

Mija paraustīja plecus un ielīda atpakaļ sūnās. Viņa bieži bija redzējusi ļaudis, kuri vientiesīgi un izmisīgi gaidīja viens otru aplamās vietās. Tur nekā nevar darīt, varbūt tā tam ir jābūt.

Nakts bija apmākusies. Trollītis Mumins dzirdēja garām aizlaižamies neredzamus putnus, aiz muguras līcītī kaut kas iešļakstējās, un viņš pagriezās. Lāktura acs apspīdēja melnu ūdens svītru: tie bija jūras zirgi. Viņi papeldēja zem kalna sienas, varbūt viņi te bijuši katru nakti, bet trollītis to nebija zinājis.

Zirgi spurdza un šļakstīja viens otram virsū ūdeni, no krēpju apakšas tie uzmeta acis trollītim. Trollītis lūkojās no viena uz otru, abiem bija vienādas acis, vieni un tie paši raibumi ap kaklu, viņu mazās, uzbāzīgās galvas bija uz mata līdzīgas. Viņš nezināja, kurš ir viņa zirdziņš.

— Vai tas esi tu? — trollītis jautāja.

Jūras zirgi piepeldēja klāt un uzkāpa uz jūras sliekšņa, ūdens sniedzās tiem līdz ceļgaliem.

— Tas esmu es! Tas esmu es! — abi atbildēja un gandrīz pavedinoši spurdza.

— Vai tu mani neglābsi? — viens zirdziņš vaicāja. — Mīļo, mazo, resno jūras gurķīt, vai tu katru dienu skaties uz manu portretu? Vai skaties?

— Viņš nav nekāds jūras gurķis, — otrs pārmetoši sacīja. — Viņš ir maza, maza olu sēne, kas apsolīja mani izglābt, ja sāks pūst vējš. Viņš ir tāda olu sēne, kas meklē gliemežvākus savai mammai. Vai tas nav apburoši! Apburoši!

Trollītim Muminam sametās tumšs gar acīm.

Māmiņa bija noberzusi pakavu ar veļas pulveri. Viņš zināja, ka viens no sudraba pakaviem ir daudz spīdīgāks kā pārējie.

Bet trollītis Mumins zināja, ka zirdziņi nekad neizcels savus pakavus no ūdens, viņš nekad neuzzinās, kurš no tiem ir viņa zirgs.

Nu zirgi iebrida jūrā. Viņš dzirdēja tos smejamies, to smiekli skanēja arvien tālāk un tālāk, līdz beidzot krastmalu pāršalca tikai vējš.

Trollītis Mumins nogūlās uz kalna un lūkojās gaisā. Viņš vairs nespēja domāt par jūras zirgu. Kolīdz viņš par to iedomājās, viņa acu priekšā nostājās divi zirgi, divi smejoši zirdziņi, kas bija pilnīgi vienādi. Viņi nedarīja nekā cita, kā vien skrēja no jūras ārā un atkal iekšā; trollītim Muminam nogura acis no tādas skraidīšanas. Beidzot zirgu bija daudz, lērums zirgu, viņš nejaudāja tos saskaitīt. Viņš gribēja gulēt un gribēja, lai viņu liek mierā.

Māmiņas sienas gleznojums kļuva arvien skaistāks. Nu jau viņa bija tikusi līdz durvīm; viņa bija uzgleznojusi lielas, zaļas ābeles, pilnas kā ar ziediem, tā ar augļiem, arī zālē sakrituši gulēja āboli. Visapkārt auga rožu krūmi, lielākoties sarkani, lielā dārza šķirne. Katram apkārt bija baltu gliemežvāku maliņa. Aka bija zaļa, malkas šķūnītis — brūns.

Un kādu vakaru, kad pāri sienai plūda saulriets, māmiņa uzgleznoja verandas stūri.

Tētis ienāca un noskatījās zīmējumā.

— Vai tu kalnus netaisīsi? — viņš jautāja.

— Tur nav nekādu kalnu, — māmiņa izklaidīgi atbildēja. Viņa gleznoja margas; bija ļoti grūti dabūt tās taisnas.

— Vai tas ir apvārsnis? — tētis turpināja.

Māmiņa pacēla acis. — Nē, šī būs zilā veranda, — viņa teica. — Šeit nav nekādas jūras.

Tētis ilgi skatījās, bet nekā neteica. Tad viņš aizgāja un uzlika ūdeni tējai.

Kad viņš pamodās, māmiņa bija uzgleznojusi lielu, zilu pleķi un virs tā kaut ko tādu, kam acīmredzami vajadzēja izskatīties pēc laivas. Tā neizskatījās pārliecinoša.

— Paklau, — tētis teica, — tā nemaz nav tik veiksmīga.

— Neiznāca, kā es domāju, — māmiņa nedroši piekrita.

— Tu noteikti domāji skaisti, — tētis mierinoši teica. — Bet man gandrīz vai liekas, ka tev labāk vajadzētu mēģināt iztaisīt to par verandu. Laikam jau ir iespējams uzgleznot vienīgi to, uz ko ir patikšana.

Kopš tā vakara māmiņas sienas gleznojums aizvien vairāk un vairāk sāka līdzināties Muminielejai. Viņai bija grūtības ar perspektīvu, un dažbrīd viņa bija spiesta pārvietot kādu detaļu no īstās kopsakarības un uzgleznot to atsevišķi. Piemēram, plīti un atsevišķas salona daļas. Nekādi nebija iespējams iedabūt iekšā katru istabu. Uzreiz varēja uzgleznot tikai vienu sienu, un tā izskatījās nedabiska.

Māmiņai gleznošana vislabāk padevās tieši pirms saules rieta, tad tornis bija tukšs un vientuļš, un viņa daudz skaidrāk varēja saredzēt ieleju mājās.

Kādu vakaru rietumu debesis aizdedzināja visskaistāko un visspēcīgāko saulrietu, kādu māmiņa jebkad bija redzējusi. Tās uzsita sarkanas, oranžas, rozā un iedzeltenas liesmas, mākoņi no degošajām krāsām virs tumšās, vējainās jūras pilēja. Tagad pūta dienvidrietenis; tas nāca tieši virsū salai no ogļu melnā un ļoti asā apvāršņa.

Māmiņa stāvēja uz ēdamgalda un ar sarkano mīniju gleznoja ābolus koka galotnē. Padomā, ja nu viņa būtu dabūjusi krāsot ar tām krāsām, kas ārpusē; padomā, kādas tad būtu rozes un kādi āboli!

Kamēr māmiņa pētīja debesis, vakara gaisma uzlīda pa sienu un aizdedzināja viņas dārza puķes. Tās atdzīvojās un iemirdzējās. Dārzs atvērās, nogrābtais celiņš ar savādo perspektīvu kļuva gluži īsts un veda tieši uz verandu. Māmiņa atspieda ķepas pret koka stumbru: tas bija silts no saules; viņa juta, ka ir saplaukuši ceriņi.

Piepeši pāri sienai pārlaidās ēna, zibens ātra ēna: gar logu aizlaidās kaut kas melns. Ap viņu bāku lidoja liels, melns putns; tas pazibēja te vienā logā, te otrā: rietumu, dienvidu, austrumu, ziemeļu… Tas, plati vēzēdams spārnus, lidinājās un lidinājās, kā satrakots.

«Tagad mēs esam ielenkti,» māmiņa apjukusi nodomāja. «Tas ir apburtais loks, man ir bail. Es gribu mājās… Beidzot es gribu mājās no šīs šausmīgi tukšās salas un piktās jūras…» Apskāvusi savu ābeli, viņa aizvēra acis. Miza bija grumbuļaina un silta. Jūras trokšņi pazuda. Māmiņa bija iegājusi savā dārzā.

Nu bākas istaba bija tukša. Krāsu bundžas stāvēja uz galda, un ārpusē gar logu vētras bezdelīga turpināja savu vientuļo riņķa danci. Kad nodzisa rieta debesis, tā aizlaidās uz jūru.

Bija laiks dzert tēju, un ģimene pārnāca mājās.

— Kur ir māmiņa? — vaicāja trollītis Mumins.

— Varbūt viņa ir izgājusi pēc ūdens, — sacīja tētis. — Kopš es redzēju māmiņu pēdējo reizi, viņa ir uzgleznojusi jaunu koku.

Māmiņa stāvēja aiz ābeles un skatījās, kā viņi vāra tēju. Viņi izskatījās kā dūmakā, it kā kustētos zem ūdens. Māmiņa nebija izbrīnījusies par notikušo; beidzot viņa bija savā dārzā, kur viss bija savā vietā un auga, kā nākas. Šis un tas bija aplam uzzīmēts, bet tas nekas. Viņa apsēdās augstajā zālē un klausījās dzeguzes kūkošanā kaut kur aiz upes.

Kad sāka vārīties tējas ūdens, māmiņa, atspiedusi galvu pret savu ābeli, gulēja dziļā miegā.

Septītā nodaļa   DIENVIDRIETENIS

Krēslā zvejnieks sajuta, ka nu nāks skaistie viļņi. Viņš uzvilka laivu augstu savā zemes ragā, pagrieza to ar ķīli gaisā un piesēja makšķeri. Pēc tam viņš ielīda cementa mājā un, kā bumbu saritinājis savu pelēko saburzītību, ļāva atnākt pilnīgai vientulībai.

No visiem vējiem zvejnieks visvairāk mīlēja dienvidrieteni. Tas bija sācis pūst un nerimās arī uz nakti. Tas bija rudens dienvidrietenis, kas varēja pūst daudzas nedēļas, līdz viļņi kļuva par gariem, pelēkiem kalniem, kas gāzās pāri salām.

Zvejnieks sēdēja savā mājā un redzēja ūdeņus augam augumā. Bija tik svētīgi skaisti, ka vairs nevajag ne par ko domāt. Nebija neviena stāstītāja un jautātāja, un nebija neviena, un nebija nekā, ko vajadzētu žēlot. Tikai debess un jūras neizdibināmība un neaptveramais milzīgums, kas plūda viņam garām un nekad nelika vilties.

Bija gandrīz tumšs, kad šo harmoniju iztraucēja trollītis Mumins, kas noslīdēja no kalna. Trollītis vēcinājās un trokšņoja, un beidzot sāka klaudzināt pa logu un kliegt, ka ir pazudusi viņa māmiņa. Zvejnieks viegli pasmaidīja un pakratīja galvu. Rūts bija stipri bieza.

Trollītis aizplivinājās tālāk kopā ar vēju, pa bangām brida atpakaļ pāri zemes mēlei un devās meklēt virsā jā.

Tad trollītis Mumins izdzirda tēti saucam un ieraudzīja pāri kalnam taustāmies vētras lāktura līgano gaismu. Sala naktī bija pilna ar bailēm, čukstiem un saucieniem; zeme kustējās zem trollīša ķepām, viņam skrienot.

«Māmiņa ir pazudusi,» trollītis Mumins nodomāja. «Viņa bija tik vientuļa, ka pazuda.»

Augšā akmeņu laukā sakņupusi sēdēja mazā Mija. — Vai redzēji? — viņa jautāja. — Akmeņi kustas.

— Kas man daļas par tiem! — sauca trollītis Mumins. — Māmiņa ir pazudusi!

— Māmiņas tā nemaz nevar pazust, — atteica mazā Mija. — Ja labi paskatās, gan jau viņas ir kaut kur aiz kāda pakšķa. Es tagad iešu un likšos uz auss, iekams visa sala nav aizrāpojusi prom no manis. Te būs diabolisks pandemoniums, tici man!

Nu vētras lākturis jau bija pie melnā līcīša. Trollītis Mumins devās uz turieni, tētis pagriezās un pacēla lākturi.

— Viņa taču nebūs iekritusi…

— Māmiņa prot peldēt, — sacīja trollītis Mumins.

Viņi kādu brīdi stāvēja klusi un lūkojās viens otrā; aiz bākas kalna dunēja jūra.

— Paklau, — tētis piepeši ieteicās. — Kur tu īstenībā pēdējā laikā uzturējies…?

— Ak — šur tur pa druskai, — trollītis Mumins nomurmināja un novērsa skatu.

— Man bija tik daudz darāmā, — tētis nenoteikti novilka.

Trollītis Mumins dzirdēja, kā akmeņu laukā griežas akmeņi, ar savādi sausu skaņu tie malās cits pret citu. — Tagad es iešu un pameklēšu krūmājā, — viņš noteica.

Bet tieši tobrīd bākas logā iedegās divas sveces, — māmiņa bija pārnākusi mājās.

Kad viņi ienāca, māmiņa sēdēja un lāpīja dvieli.

— Kur tu biji? — tētis izsaucās.

— Es? — māmiņa nevainīgi ievaicājās. — Es tikai drusku izmetu līkumu, lai izvēdinātu galvu.

— Tu nedrīksti mūs tā biedēt, — tētis sacīja.

— Tev jādomā par to, ka mēs esam pieraduši tevi vakaros redzēt mājās.

— Tieši tas jau ir tas šausmīgākais, — māmiņa nopūtās. — Ir vajadzīgas pārmaiņas. Cits pie cita pārāk pierod, un nekas nemainās, vai nav tiesa, mīlulīt?

Tētis nedroši blenza uz māmiņu, bet viņa tikai smējās un turpināja šūt. Tad viņš piegāja pie sienas kalendāra un uzvilka krustiņu, kas nozīmēja piektdienu; zem tā viņš pierakstīja: 5 balles.

Trollītim Muminam likās, ka jūras zirdziņa bilde ir pārmainījusies. Ka jūra vairs nav tik zila un ka mēness ir mazliet pārspīlēts. Viņš apsēdās pie galda un pēc iespējas klusāk teica:

— Māmiņ. Es dzīvoju laucītes krūmājā.

— Tu dzīvo tur? — māmiņa vaicāja. — Vai tā ir skaista?

— Ļoti skaista. Es domāju, ka tev varbūt kādreiz būs vēlēšanās to apskatīt.

— To gan es dikti gribētu, — māmiņa sacīja.

— Kad mēs iesim turp?

Trollītis Mumins žigli pacēla acis, tētis bija iedziļinājies savā vaskadrānas burtnīcā. Tad trollītis nočukstēja:

— Tagad, tūlīt. Tagad naktī.

— Jā-a, — māmiņa noteica. — Bet, vai nebūtu labāk iet tur rīt pa dienu visiem kopā?

— Tas nav viens un tas pats, — trollītis atbildēja.

Māmiņa pamāja un turpināja šūt.

Bet tētis rakstīja savā burtnīcā: «Vai var būt, ka atsevišķi fakti izmainās tikai tāpēc, ka ir nakts?

Pārbaudi: ko dara jūra naktī. Novērojums: mana sala tumsā ir daudz citādāka, utt. A) atsevišķas savādas skaņas un B) kaut kas tāds, kas, bez šaubām, nozīmē kustības.»

Tētis pacēla pildspalvu un sāka šaubīties. Viņš turpināja.

«Iekavās: vai ir iespējams, ka spēcīgas jūtas spēj izmainīt visu apkārtni? Piemēram, es patiešām biju ļoti noraizējies par trollīša Mumina māmiņu. Pārbaudi to!»

Viņš izlasīja uzrakstīto un centās domāt tālāk. Tas nebija iespējams. Tad viņš, pacēlies pirkstgalos, klusi aiztipināja uz savu gultu.

Iekams trollītis uzvilka segu pāri degunam, viņš noteica:

— Pirms dodaties gulēt, nodzēsiet kārtīgi lākturi. Mums ir jābūt ļoti uzmanīgiem.

— Protams, mīlulīt, — māmiņa sacīja.

Kad tētis bija aizmidzis, trollītis Mumins paņēma vētras lākturi un apgaismoja māmiņai ceļu pār salu. Māmiņa apstājās virsājā un ieklausījās.

— Vai nakti vienmēr ir tā? — viņa jautāja.

— Naktīs ir mazliet nemierīgi, —sacīja trollītis Mumins. — Bet par to tev nevajag uztraukties. Tā ir tikai sala, kas pamostas, kad mēs guļam.

— Jā, jā, — māmiņa sacīja. — Laikam tā būs gan.

Trollītis līda pa priekšu cauri lielajai ieejai. Viņš dažreiz pagriezās, lai redzētu, vai māmiņa tiek līdzi. Brīdi pa brīdim viņa iesprūda starp zariem, bet galu galā izspraucās cauri un iznāca laucītē.

— Tad te tu dzīvo! — māmiņa izsaucās. — Šitik patīkami.

— Jumts pašlaik gan ir tāds patukšs, bet tev būtu vajadzējis redzēt, kāds tas bija zaļš… Vai šī tagad neizskatās kā ala, kad iekšā deg lākturis?

— Uz mata kā ala, — māmiņa piekrita. — Mums jāatnes šurp paklājs un kāda mazāka kaste, uz kuras apsēsties… Viņa pagrieza purniņu uz augšu un ieraudzīja starp mākoņiem peldam zvaigznes.

— Vai zini ko? — viņa sacīja. — Dažbrīd mani

pārņem sajūta, ka sala kopā ar mums peld. Mūs kaut kur dzen…

— Māmiņ, — trollītis piepeši ieteicās, — es sastapu jūras zirdziņus, bet viņi neliekas zinis par mani. Es tikai gribēju kādu brīdi paskrieties tiem blakus, smieties un skriet, tu saproti… Viņi bija tik skaisti…

Māmiņa pamāja.

— Es domāju, ka diez vai var būt draugos ar tādu jūras zirgu, — viņa nopietni teica. — Bet par tiem nav vērts justies apbēdinātam. Es domāju, ka uz tiem ir tikai jāskatās un jājūtas priecīgam, tāpat kā tu skaties uz skaistiem putniem vai uz ainavu.

— Varbūt tev ir taisnība,— trollītis Mumins sacīja.

Viņi ieklausījās vējā, kas šalca cauri krūmājam. Viņš pilnīgi bija aizmirsis Morru.

Trollītis sacīja:

— Vajadzētu ar kaut ko pacienāties.

— To mēs paspēsim rīt, — māmiņa noteica. — Mēs varam sarīkot te iekšā svētkus un ļaut atnākt pārējiem, ja tev tā patīk. Bija jauki redzēt, kā tu dzīvo. Tagad es iešu atpakaļ uz bāku.

Kad trollītis Mumins bija pavadījis savu māmiņu uz mājām, viņš nodzēsa vētras lākturi, lai būtu viens pats ar sevi. Vējš bija pieņēmies spēkā. Viņš gāja pāri salai pats sava drošuma apņemts, ko veidoja tumsa un jūras dunoņa, un kaut kas tāds, par ko bija runājusi māmiņa.

Te kalns noliecās pret melno līcīti, zem kraujas kaut kas iešļakstējās. Trollītis Mumins to dzirdēja gan, bet neapstājās; viņš klaiņoja tālāk; viņš bija viegls kā balons un it nemaz nebija samiegojies.

Tad viņš to ieraudzīja. Morra bija iznākusi uz salas, viņa staigāja un ošņājās zem bākas kalna. Klīda uz priekšu un atpakaļ, ostīja viršus un maldījās lejā uz krūmāja pusi.

«Viņa mani meklē,» trollītis nodomāja. «Bet lai viņa tagad nomierinās. Viņai vajag pārāk daudz petrolejas.»

Viņš brīdi stāvēja un vēroja Morras maldīgo klejojumu pa salu, viņš nejuta nekā cita, kā vien zināmu labestīgu iecietību.

— Rīt viņa varēs dancot, — trollītis Mumins noteica pie sevis. — Bet tagad ne. Šis ir mājas vakars.

Un, uzgriezis visiem muguru, viņš izvēlējās iet uz savu laucīti pa apkārtceļu.

Trollītis Mumins pamodās, saulei lecot, panikas pārņemts. Viņš bija ieslēgts savā guļammaisā, sasaistīts un gandrīz vai nožņaugts mitrajā karstumā; kaut kas turēja viņu ciet, un viņš nevarēja dabūt ārā ķepas. Viss bija sagājis grīstē, viņu apņēma savāda, brūna puskrēsla, un smaka bija tāda kā dziļi zem zemes.

Viņš atvilka rāvējslēdzēju. Ap purniņu griezās skujas un zeme, visa pasaule bija pārmainījusies, viņš bija pilnīgi pamests. Ložņāja un līda brūnas saknes, — tās bija visur: tās bija spērušas lielu soli šķērsām pāri guļammaisam. Koki tagad nekustējās, bet tumsā tie bija gājuši viņam tieši pāri. Viss mežs bija izrāvis savas saknes un kāpis viņam virsū, it kā viņš būtu no akmens. Parastajā vietā atradās sērkociņu kastīte un tai blakus pudele ar melleņu sulu. Bet laucīte bija pazudusi, — tās vairs nebija. Viņa tuneļi atkal bija aizauguši. Tikai pirmatnējais bēgošu koku mežs bija visur, kur viņš līda un līda, vilkdams sev līdzi guļammaisu, jo tas bija ļoti jauks guļammaiss un turklāt — dāvana.

Nu viņš ieraudzīja vētras lākturi. Tas karājās tur, kur tam jākarājas — savā kokā, bet koks bija aizceļojis prom.

Trollītis apsēdās uz savas astes un spalgā balsī iebrēcās pēc mazās Mijas. Viņa tūlīt atsaucās. Raidīdama garu virkni glābšanas signālu; viņas balss bija kā maza, ļoti dzidra trompete. Vai arī kā spalgs bojas pulkstenis. Trollītis uzņēma virzienu un metās līšus.

Nu jau pavērās dienasgaisma, un viņam pretī lidoja vētra. Trīcošām kājām trollītis Mumins piecēlās un ar neparastu atvieglojumu nolūkojās Uz mazo Miju. Viņam gandrīz vai likās, ka viņa ir skaista.

Daži sīkie krūmi, kuriem bija bijis vieglāk izraut saknes, nesukāti un apmulsuši, jau bija tālu prom virsājā. Sūna bija ielīdusi zemē un tapusi par dziļu, zaļu gravu.

— Uz kurieni tie iet? — trollītis Mumins sauca.

— Kāpēc viņi rauj ārā savas saknes… Es nekā nesaprotu…

— Tiem ir bail, — mazā Mija atbildēja, skatīdamās viņam virsū. — Tiem ir tik ļoti bail, ka ikviena skuja ir saslējusies stāvus, tie ir pat vairāk nobijušies nekā tu! Ja es nezinātu, ka ir otrādi, tad es domātu, ka kāda Morra ir mētājusies apkārt pa salu. Ko?

Trollītis Mumins sajuta tukšumu vēderā un apsēdās viršos. Virši, paldies Dievam, auga, kā aizvien, tie neskarti ziedēja. Tie bija nolēmuši palikt.

— Kāda Morra, — mazā Mija domīgi turpināja.

— Kāda liela, auksta Morra, kas maldās apkārt un šur tur apsēžas… Un vai tu zini, kas notiek tur, kur viņa ir sēdējusi?

Protams, ka viņš zināja. Tur nekas nespēj augt. Nekad vairs. Ne stiebriņš.

— Ko tu tā blenz uz mani?! — trollītis Mumins iesaucās.

— Vai es blenžu uz tevi? — mazā Mija nevainīgi vaicāja. — Kāpēc gan? Varbūt es blenžu uz kaut ko, kas stāv tev a i z muguras…

Trollītis uzšāvās kājās un apsviedās riņķī.

— Hā! — Es pamuļķojos! — mazā Mija aizrautīgi kliedza. — No kā tev ir bail? Vai nav jocīgi, ka visa daba izbīstas un bēg prom? Mani tas kolosāli interesē.

Bet trollītis Mumins domāja, ka tas nav jocīgi. Krūmājs bija ceļā uz bāku. Tas bija sācis ceļot šķērsām pāri salai uz bākas kāpnēm: katru nakti mežs panāksies mazliet tuvāk, lidz pirmā ložņājošā egle sāks spiesties pret durvīm, lai laiž to iekšā.

— Mēs neatvērsim, — viņš noteica un piepeši ielūkojās tieši mazās Mijas acīs, kas bija priecīgas un izsmējīgas un zināja visu par viņa noslēpumiem.

Tas gandrīz bija atvieglojums.

Tūlīt pēc brokastu kafijas tētis devās lejā un apsēdās uz bākas sarga plaukta. Viņš iegrima pārdomās.

Vaskadrānas burtnīca bija gandrīz pilna ar pārdomām par jūru. Tagad viņš bija uzrakstījis gluži jaunu virsrakstu «Jūras pārmaiņas nakti» un pavilcis zem tā svītru. Tētis ilgi lūkojās uz tukšo papīru, ko vētra pūlējās izraut viņam no ķepām. Viņš nopūtās un aizšķīra līdz 5. lappusei, pret kuru viņš juta lielu vājību. Tur viņš bija izprātojis, ka melnais līcītis ir savienots ar jūru pa reibinoši dziļu tuneli, (skatīt attēlu), un caur to diemžēl lejā saplūda bagātības, viskijs un skeleti. Sarūsējusī skārda kanna nejauši bija nonākusi malā A. Ja nu kāds vai kaut kas, ko mēs saucam par X, stāv lejā pie B un pūš vai velk ūdeni, tad tam ir jāceļas un jāgrimst, lai izskatītos, it kā jūra elpotu. Kas bija X? Kāds jūras nezvērs. Tomēr — to nevarēja pierādīt. Tātad Jūra bija attiecināma uz nodaļu par «Pieņēmumiem», kas kļuva aizvien garāka un garāka.

1. nodaļā «Fakti» tētis bija konstatējis, ka dziļāk ūdens ir aukstāks. To jau viņš zināja arī agrāk, vajadzēja tikai iebāzt ūdenī kāju, bet šoreiz lieta tika pierādīta ar atjautīgi konstruētu pudeli. Kad pudeli izvilka, ūdens spiediens bija iespiedis korķi pudeles kaklā. Tālāk: ūdens ir smags un sāļš. Tas ir smagāks pašā apakšā, bet daudz sāļāks virspusē. Pierādījums: seklie sālsūdens avoti. Tie ir ļoti sāļi. Un, ja ienirst, tad jūt dziļumu.

Jūras aļģes tiek izsviestas aizvēja, nevis vēja pusē. Ja dēļa galu iesviež vētrā no bākas kalna, tas neizpeld krastā, bet peld apkārt salai gabaliņu nost no krasta. Ja dēli tur pret apvārsni, izskatās, it kā apvārsnis būtu apaļš. Kad ir slikts laiks, ūdens līmenis ceļas, bet dažreiz var būt otrādi. Ikkatrs septītais vilnis ir milzīgi liels, bet kādu reizi tas var būt arī devītais, un dažreiz nav itin nekādas kārtības.

Kurp dodas vētras balto putu sienas un kā tās rodas? Kāpēc? Visām šīm un milzum daudz citām lietām tētis centās atrast izskaidrojumu, bet tas bija ļoti grūti. Viņš nogura un nu jau rakstīja nezinātniski: «Tādai salai nav nekādu tiltu un nekādu žogu, tā ka nevar nevienu ne ielaist, ne izlaist. Tātad tas nozīmē, ka tu jūties… Nē.» Tētis pārvilka pārdomām melnu svītru. Viņš pārgāja pie sīkās nodaļas par «Faktiem».

Nu atkal tā bija klāt, šī reibinošā doma, ka jūrai nav it nekādu likumu. Viņš žigli to atvairīja. Viņš gribēja saprast. Viņam vajadzēja apjēgt jūru, lai tā viņam varētu iepatikties un lai viņš spētu saglabāt cieņu pats pret sevi.

Kamēr tētis tā sēdēja un gudroja, māmiņa bija iegājusi aizvien tālāk un tālāk savā dārziņā. Viņa atrada labu tiesu, ko vajadzētu pārgleznot. Mazpamazām viņa kļuva drošāka un noslēpās tikai tad, kad izdzirda čīkstam vītņu kāpnes. Tā kā māmiņa bija ielāgojusi, ka, ieejot sienā, viņa nekļūst lielāka par kafijas kannu, tad viņa šur un tur dārzā uzgleznoja milzum daudz mazu māmiņu. Ja nu kāds no ģimenes viņu ieraudzītu… Ja vien viņa izturēsies klusu, tie diez vai apjēgs, kura māmiņa ir īstā.

— Šitas ir tīrais viduspunkta vājprāts, — uzskatīja mazā Mija. — Vai tu nevarēji uzgleznot arī mūs, ne tikai pati sevi?

— Jūs taču esat uz salas, — sacīja māmiņa.

Viņa bija vaicājusi trollītim Muminam par ģimenes svētkiem viņa laucītē, bet viņš tikai bija kaut ko nomurminājis un izšmaucis ārā.

«Tas ir jūras zirdziņš,» māmiņa domāja. «Jā, jā, kā iet laiks.» Un viņa uzgleznoja vēl vienu māmiņu, kas sēdēja zem ceriņu krūmiem un jutās jauki.

Trollītis Mumins lēnām kāpa lejup pa vītņu kāpnēm un augšā kalnā. Nu vairs nebija laucītes, nedz arī jūras zirgu.

Viņš stāvēja un lūkojās uz māmiņas dārziņu zem kalna kraujas. Visi ērkšķrozīšu krūmi bija novītuši tāpēc, ka piepeši tiem klājās pārāk labi un tiem nebija jāpretojas smiltīm un akmeņiem visapkārt. Tagad dobes vidū māmiņa bija uzcēlusi mazu žodziņu: tas apņēma kaut ko ļoti skaistu. Viņa bija mēģinājusi iestādīt ko no jauna, kas nu tas arī nebūtu.

Pār kalnu, elsdama un pūzdama, nāca mazā Mija.

— Sveiks! — viņa teica. — Uzmini, kas tas ir? Vari minēt trīs reizes.

— Pasaki pati, — sacīja trollītis Mumins.

— Ābols, — Mija pasludināja. — Viņa ir iestādījusi ābolu. Tas izpeldēja krastā. Viņa saka, ka sēkliņas var sākt augt un kļūt par koku.

— Ābols, — trollītis apstulbis atkārtoja. — Bet tam taču vajag sazin cik gadu!

— Par to tu vari būt drošs, — atteica mazā Mija un aizpūta tālāk.

Trollītis palika stāvam un lūkojamies uz sētu, kas bija tik jauki uztaisīta un kam bija attāla līdzība ar verandas margām ielejā. Viņš sāka pie sevis smieties. Visā pasaulē nebija neviena tik stūrgalvīga kā viņa māmiņa. Viņš prātoja: vai tik no šī ābola tomēr neizaugs koks. Viņa bija tā vērts.

Un ja tā labi apdomā, tad mājiņa būtu patīkamāka nekā laucīte. Mājiņa, kuru pats uzbūvē. Logos viņš varētu salikt skaistus, apaļus akmeņus.

Tikai pēcpusdienā tētis un māmiņa pamanīja, ka mežs ir paspēris apņēmīgu soli tuvāk bākai. Visvairāk bija steigušies alkšņi. Tie līzdami bija tikuši salai jau līdz pusei; tikai alksnis, kam ap kaklu bija «Piedzīvojuma» tauva, bija palicis stāvam un stiepās tā, ka gandrīz vai nožņaudzās. Kailās apses, kas vairs nespēja izčaukstināt savas bailes, bailīgos baros bija izkliedētas pa virsāju.

Koki atgādināja kukaiņus; viņu garās, taustīgās saknes apmeta pusloku ap akmeņiem un satvēra viršus, lai noturētos dienvidrietenī.

— Bet ko viņi grib? — māmiņa čukstēja, palūkojusies uz trollīša Mumina tēti. — Kāpēc viņi tā dara?

Tētis kodīja pīpi un izmisis meklēja kādu izskaidrojumu. Bija tik šausmīgi, ka jāsaka «es nezinu», viņš bija noguris no nekā nesaprašanas.

Beidzot viņš sacīja:

— Naktī jau kaut kas tāds notiek… saproti, nakts pārvērtības.

Māmiņa stingi vērās viņā.

— Tā varētu domāt, — tētis nervozi turpināja. — Es gribēju teikt, kaut kādas slepenas pārvērtības ārā tumsā, un, ja mēs arī iejauksimies un to visu palielināsim, es domāju: to sajukumu, tad tas taps tik liels, ka viss būs turpat, kur bijis, kad tu pamodīsies…

— Bet, mīļais, — māmiņa uztraukti sacīja.

Tētis kļuva sveloši sarkans.

Pēc ilga, mulsa klusuma trollītis Mumins nomurmināja:

— Tiem ir bail.

— Tu tā domā? — tētis pateicīgi vaicāja. — Bet nu tu pateici kaut ko… — Viņš palūkojās visapkārt uz izplēsto zemi. Ikviens koks bija aizgājis prom no jūras.

— Tagad es saprotu! — tētis izsaucās. — Tiem ir bail no jūras. Jūra tos ir nobiedējusi. Es j u t u, ka kaut kas notiks, kad šonakt biju ārā… — Viņš atvēra vaskadrānas burtnīcu un ņēmās to šķirstīt. — Te ir kaut kas, ko es šorīt ierakstīju… pagaidi maķenīt. Es šo lietu pārdomāšu…

— Kā tu domā, vai tam būs vajadzīgs ilgs laiks? — māmiņa vaicāja.

Bet tētis jau bija ceļā uz bākas kalnu, iebāzis degunu savās piezīmēs. Viņš paklupa uz kāda krūma. Un viņš nozuda starp eglēm.

— Māmiņ, — ierunājās trollītis Mumins. — Es domāju, ka par šito nevajag raizēties. Tie gabaliņu paskries un ielaidīs saknes kaut kur citur un turpinās augt.

— Tu tā domā? — māmiņa vārgā balsī teica.

— Varbūt viņi ap tavu dārziņu iztaisīs lapeni, — trollītis Mumins centās skaidrot. — Būs tik glīti — bērziņi ar gaiši zaļām lapām…

Māmiņa paskurināja galvu un devās uz bāku. — Tas bija laipni no tevis, — viņa sacīja. — Bet es domāju, ka nav normāli, ja daba tā izturas. Mājās tā šādi nekad nerīkojās.

Viņa nolēma ieiet savā dārziņā un uz brīdi nomierināties.

Trollītis atbrīvoja alksni no «Piedzīvojuma» tauvas. Spīdot dzidrām un caurspīdīgām rudens debesīm, dienvidrietenis bija pieņēmies spēkā, un bangu viļņi pie rietumu zemes raga bija augstāki un baltāki nekā jebkad. Trollītis klaiņoja pa salu un nogūlās viršos; viņš jutās mierīgs un gandrīz priecīgs. Beidzot viņi bija pamanījuši pārmaiņas; tas sagādāja lielu atvieglojumu.

Kāda aizmirsta kamene laipni baukšķinājās ap viršu ziediem. Virši nebija nobijušies, tie auga, kur augdami. Padomā, ja viņš novietotu savu mājiņu tieši šeit! Ļoti zemu. Ar plakaniem akmeņiem durvju priekšā.

Kad saule pazuda platā ēnā, trollītis pamodās. Viņam līdzās stāvēja tētis un skatījās ar ļoti raižpilnām acīm.

— Kā iet? — trollītis Mumins jautāja.

— Neiet it nemaz, — tētis atbildēja un apsēdās viršos. — Šitas atgadījums ar kokiem visu sabojā. Es saprotu jūru mazāk nekā jebkad. Te nekur nav nekādas kārtības. — Viņš noņēma bākas sarga cepuri un sāka to ņurcīt, salocīja un atkal izgludināja.

— Saproti, — sacīja tētis. — Ideja ir tāda, ka jāatrod jūras slepenie likumi. Lai man jūra varētu patikt, man tā ir jāsaprot. Es nevaru priecāties par šo salu, ja man nepatīk jūra.

— Tas ir tāpat kā ar cilvēkiem, — trollītis Mumins dedzīgi piebilda un piecēlās. — Lai tie varētu iepatikties,—es domāju.

— Jūra izturas katrreiz savādāk, — tētis turpināja. — Sazin kā — te tā, te šitā. Šonakt tā pārbiedēja visu salu. Kāpēc? Kas notika? Nav nekādas sistēmas. Un, ja ir, tad es to nespēju izprast.

Viņš jautājoši palūkojās uz trolliti Muminu.

— Es domāju, ka tu saprastu, ja tāda būtu, — sacīja trollītis Mumins. Viņš jutās briesmīgi glaimots, ka tētis runāja ar viņu par lielām, svarīgām lietām, un dikti piepūlējās aptvert, par ko ir runa.

— Tu saki? — tētis ievaicājās. — Ka nemaz nav tādas sistēmas?

— Noteikti nav, — viņa dēls atbildēja un izmisis cerēja, ka šī ir pareizā atbilde.

No zemes raga gaisā pacēlās kaijas un klaigādamas laidelējās pa salu. Bangas, kā elpa, bija jūtamas zem kājām.

— Bet tad taču jūrai ir jābūt dzīvai! — tētis gudroja. — Tā spēj domāt. Tā uzvedas tieši tā, kā tai labpatikas… to nevar saprast… Ja jau mežam ir bail no jūras, tad taču tas nozīmē, ka jūra ir dzīva?

Trollītis, gluži sausu muti no sasprindzinājuma, pamāja.

Kādu brīdi tētis klusēja. Tad viņš piecēlās un sacīja:

— Tad jau tā ir jūra, kas elpo melnajā līcītī. Tā ir jūra, kas rausta svērteņu auklu. Viss ir skaidrs… Tā paņēma manu viļņlauzi, lai mani kaitinātu, un salika jūras zāles manā tīklā un centās nočiept laivu…

Viņš stāvēja un saverkšķētu purniņu blenza uz zemi, un piepeši viņš iztaisnojās un ar milzīgu atvieglojumu teica:

— Tad jau man nemaz nevajag saprast. Jūrai tikai ir nejauks raksturs…

Trollītis Mumins juta, ka nu tētis sarunājas pats ar sevi, un nekā neatbildēja. Viņš redzēja tēti aizejam uz bākas kalnu, vaskadrānas burtnīca palika guļam viršos.

Nu jau bija salaidušies vairāk jūras putnu. To bija liels mākonis, un tie klaigāja kā apsēsti. Trollītis Mumins nekad nebija redzējis tik daudz putnu vienkopus. Tur bija arī sīkie putni, tie virpuļoja histēriskos līkumos, un no saliņām šurp traucās jauni pulki. Trollītis tos nopētīja un saprata, ka arī putni bēg no Morras aukstuma. Bet tur viņš nekā nevarēja līdzēt. Un, starp citu, kāda tam nozīme? Tētis bija runājis ar viņu gluži citādi; viņš jutās neprātīgi lepns.

Zem bākas stāvēja pārējie un blenza uz putniem, kas ar savu izbīli piepildīja visas debesis. Un piepeši lidoņi metās uz jūru. Putni pazuda, tie aizlaidās tieši uz jūru, — vienā acumirklī tie bija prom. Palikušas bija tikai bangas.

Dunoņa bija ļoti spēcīga, putas kā sniegs lidoja pār salu, pie rietumu zemes raga viļņi pacēlās kā balti pūķi ar atplestām rīklēm.

«Tagad gan zvejnieks ir apmierināts,» nodomāja trollītis Mumins.

Viņš redzēja visu, kā tas notika. Apgāzās zvejnieka betona māja. Nākošais vilnis sašķaidīja sienas.

Zvejnieks bija atrāvis vaļā durvis un kā plandoša svītra izskrēja cauri putām. Viņš palīda zem savas laivas, kas gulēja uz kalna ar ķīli gaisā. Arā, pie zemes mēles, kalns bija gluds un tīrs, tikai dzelzs cemmes, kā pāri palikuši zobi, slējās gaisā.

«Pie manas mūžīgās astes,» nodomāja trollītis Mumins. «Tētim bija taisnība. Jūrai patiešām ir dikti nejauks raksturs!»

— Bet viņš taču ir gluži slapjš! — māmiņa izsaucās. — Varbūt viņam trāpīja kādas stikla šķembas, kad logs… Mums par zvejnieku jāparūpējas, jo viņam vairs nav māju!

— Es iziešu ārā un apskatīšos, kā tur izskatās, — tētis sacīja. — Esmu nodomājis aizsargāt savu salu!

— Bet viss zemes rags taču ir pārplūdis, tas ir bīstami! — māmiņa sauca. — Padomā, ja nu viļņi aizrauj tevi līdzi…

Tētis aizskrēja pēc svērteņa auklas, kas karājās zem vītņu kāpnēm. Viņš jutās pacilāts, galva likās viegla kā mākonis.

— Tu nebaidies, — viņš sacīja. — Lai jūra uzvedas, kā tai labpatikas, man gar to nav nekādas daļas. Es esmu nodomājis aizsargāt tos, kas dzīvo uz šīs salas, — ikvienu. Tagad es zinu.

Tētis devās lejā pa kalnu, mazā Mija kā blusa lēkāja viņam riņķī; viņa kaut ko kliedza, ko vējš satvēra un aiznesa sev līdzi. Trollītis Mumins palika stāvam virsājā un stingi lūkojamies uz zvejnieka zemes mēli.

— Tu vari nākt līdzi, — sacīja tētis. — Ir pienācis laiks iemācīties kauties.

Viņi skrēja lejup pa salu un nonāca pie pārplūdušā raga. Mazā Mija no sajūsmas lēca ar abām kājām; viņas matu cekuls bija atrisis vētrā, un mati plīvoja ap viņu kā ērkšķains oreols.

Tētis aplūkoja dusmīgo jūru, kas visā savā milzīgumā vēlās uz salu; tā pacēla putas un garā, reibinošā rijienā iesūca tās atpakaļ. Bet pāri ragam jūra — dunošā brīvībā, sūtīja vienu vilni pēc otra. Te viņiem vajadzēja tikt pāri. Tētis apmeta cilpu ap vēderu un pasniedza virvi savam dēlam.

— Tagad tev jāturas pavisam morriski, — viņš sacīja. — Apmet sev riņķī auklu, nostiep un nāc man līdzi! Tagad mēs apmānīsim jūru! Sasodīts vējš, vai saproti! Sasodīts!

Tētis pagaidīja, līdz garām aizvēlās liels vilnis, pēc tam viņš devās pa glumajiem akmeņiem, paturot acīs klinti, gabaliņu tālāk. Kad virsū brāzās nākošais vilnis, tētis jau bija ticis klintij garām. Aukla starp viņu un trollīti Muminu nostiepās pret klints sienu; jūra izsita no apakšas ķepas un viņi ievēlās bangās. Bet aukla viņus turēja.

Kad vilnis bija aiztraucis garām, viņi pa akmeņiem slidinājās uz priekšu un pie nākošā klints bluķa manevru atkārtoja.

«Tev vajadzētu iemācīties prasties kaunu,» tētis sarūgtināts nodomāja, attiecinādams to uz jūru. «Visam ir savs mērs… Mūs tu vari tramdīt, mēs to paciešam. Bet mesties virsū zvejniekam, šitai kārnajai aļģu garnelei, kas tevi tikai apbrīno, — tas ir aizskaroši.»

Nu atkal nāca viļņu kalns un noslīcināja tēta niknumu.

Viņš bija gandrīz klāt. Aukla savilkās ap tēta vēderu. Viņš satvēra klints malu un iekrampējās ar visām četrām ķepām. Viņu apšļāca jauns, zaļš tumšums, un aukla atslāba.

Kad tētis atkal paslēja purniņu virs ūdens, viņš žigli izrāpās uz zemes raga. Ķepas trīcēja. Viņš metās vilkt savu dēlu, kas bezpalīdzīgi šūpojās kaut kur aizvējā.

Viņi sēdēja un sala blakus viens otram uz kalna. Otrā pusē kā bumbiņa lēkāja mazā Mija, un viņi saprata, ka viņa tiem urravo. Tētis un trollītis Mumins saskatījās un iesmējās. Viņi bija piemānījuši jūru.

— Kā klājas? — uzsauca tētis, pabāzis purniņu zem laivas. Zvejnieks pagrieza pret viņu savas dzidrās, zilās acis. Viņš bija ļoti slapjš, bet stikla gabali nebija viņu sagraizījuši.

— Kā būtu, ja iedzertu tasi kafijas? — tētis kliedza cauri vētrai.

— Es nezinu, tas bija tik sen… — zvejnieka balss skanēja kā apdzisis, prom lidojošs pīkstiens. Piepeši tētim sametās, zvejnieka dikti žēl. Viņš bija arī maziņš. Viņš nekad nespētu aizbraukt mājās.

Tētis piecēlās un paskatījās uz trollīti Muminu. Viņš paraustīja plecus un savilka seju grimasē, kas nozīmēja, ka ir noticis tā, kā noticis, un tur vairs nekas nav darāms. Trollītis Mumins pamāja.

Viņi sāka iet uz pašu attālāko zemes mēles galu; vētra pieglauda viņu ausis pie galvas, acīs koda sāļums. Kad tētis un trollītis vairs tālāk nevarēja tikt, viņi apstājās un ielūkojās lepnajā putu pīlārā, kas ar katru jaunu vilni pacēlās priekšā — lēnām, gandrīz svinīgi, un atkal nogrima atpakaļ jūrā.

— Tas katrā ziņā ir varens ienaidnieks! — kliedza tētis cauri bangām.

Trollītis Mumins pamāja: viņš nebija dzirdējis tēta teikto, bet saprata, ko viņš domā.

Nu kaut kas iebrauca viļņos: tā bija kāda kaste. Tā peldēja gar ragu un trakā ātrumā drāzās uz aizvēja pusi, tā šķita smaga. Dīvaini, cik labi dažkārt var saprast viens otru nerunājot. Trollītis Mumins ļāva vilnim iešūpot sevi atkal jūrā, tas vilka viņu uz kastes pusi, un krastā tētis atspērās ar abām ķepām.

Nu trollītis satvēra kasti: tā bija smaga, ar virves rokturi. Aukla nostiepās ap trollīša vēderu, viņu vilka uz leju: šī bija visspriegākā un bīstamākā rotaļa, kādu viņš jebkad bija piedzīvojis. Un trollītis to spēlēja ar savu tēti.

Viņi uzvilka kasti kalnā: tā bija gluži vesela. Liela, smalka ārzemju kaste ar viskiju, un teksts uz tās bija uzkrāsots sarkanā un zilā krāsā ar izrotājumiem.

Tētis pievērsa skatu jūrai. Viņš lūkojās uz savu jūru izbrīnīts un apbrīnodams. Tagad viļņi bija ļoti zaļi un to galotnēs mirgoja vakara saules sarkanā gaisma.

Kad zvejnieks bija iestiprinājies ar viskiju, viņu uzvilka augšā salā. Māmiņa stāvēja un gaidīja ar bākas sarga vecajām drēbēm uz rokas. Viņa bija atradusi tās sekretāra apakšējā atvilktnē.

— Bet nu lai viņš iet aiz akmens un pārģērbjas, — māmiņa apņēmīgi sacīja. — Ir gluži vienalga, vai bikses ir neglītas vai nav. Tās ir siltas un ir piederējušas godīgam bākas sargam, kuram nav par tām jākaunas. Kaut arī viņš bija melanholisks.

Māmiņa ielika drēbes zvejnieka rokās un aizstūma viņu aiz akmens.

— Mēs esam atraduši veselu kasti viskija, — paskaidroja trollītis Mumins.

— Tas ir jauki! — izsaucās māmiņa. — Tad mums jārīko izbraukums.

Tētis smējās un sacīja:

— Tev tik izbraukumi vien prātā.

Zvejnieks parādījās soli pa solītim gabardīna mētelī un ļoti nodilušās biksēs.

— Nē, skat, tik, tās taču der kā uzlietas! — māmiņa sauca. — Tagad mēs iesim mājās un dzersim kafiju.

Tētis pamanīja, ka viņa sacīja «mājās» un nevis bākā. Tā bija pirmā reize, kad viņa tā teica.

— Nē, nē, nē! — kliedza zvejnieks. — Tur ne. — Pārbijies viņš blenza uz savām biksēm, tad, ko kājas nes, metās prom uz salas iekšieni. Viņi redzēja to pazūdam krūmājā, kas bēga prom.

— Tev būs jāaiznes viņam termoss, — sacīja māmiņa trollītim Muminam. — Jūs taču uzvilkāt kārtīgi to kasti krastā?

— Neraizējies, — sacīja tētis. — Tā ir dāvana no jūras. Dāvanas atpakaļ neņem.

Tovakar viņi dzēra tēju mazliet agrāk.

Pēc tam pārvietoja saliekamo spēli uz kartona plātnes un māmiņa noņēma no plīts malas karameļu kārbu.

— Jūs varat katrs paņemt piecas, jo šī ir neparasta diena, — viņa sacīja. — Diez vai zvejnieks ēd karameles…

— Vai zini ko? — tētis teica. — Man aizvien sabojājās oma, kad es atradu uz kalna karameles.

— Kāpēc tā? — māmiņa izbrīnīta vaicāja.

— Tev taču garšo svītrainās karameles.

— Ek, — tētis novilka un kautrīgi iesmējās.

— Tāpēc laikam no tās izpētes nekas neiznāca. Es nezinu.

— Tu juties muļķīgi, — piebilda mazā Mija.

— Divas karameles var uzskatīt par vienu, ja tās ir saķepušas kopā. Vai tu domā jūrai atmest ar roku?

— It nemaz, — tētis izsaucās. — Vai tad es atmetu tev ar roku, lai gan es nesaprotu, kāpēc tu izturies muļķīgi?

Visi smējās.

— Saprotiet, — tētis teica un paliecās uz priekšu, — jūra ir viena liela būtne, kas dažreiz ir labā un dažreiz sliktā omā. Mēs nevaram zināt, kāpēc. Mēs redzam tikai tās virspusi. Bet, ja mums patīk jūra, tad pārējam nav nozīmes… vienu var iegūt ar otra palīdzību.

— Vai tagad tev patīk jūra? — trollītis Mumins bikli vaicāja.

— Man jūra allaž ir patikusi, — tētis sašutis sacīja. — Mums visiem patīk jūra. Tāpēc jau mēs braucam šurp, vai tad ne? — Viņš paskatījās uz māmiņu.

— Nu tāpēc jau gan, — viņa piekrita. — Tagad es atradu gabaliņu, kas der šitai melnajai vietai. Skatieties.

Viņi noliecās pār saliekamo spēli un apbrīnoja to.

— Te būs viens liels, pelēks putns! — sauca mazā Mija. — Uz otrā ir ģīmis, tas ir balts. Putni lido prom, it kā zem astes būtu uguns!

Kad nu viņi zināja, par ko ir runa, viņi īsā laikā salika no gabaliņiem četrus putnus. Uznāca krēsla, un māmiņa aizdedzināja vētras lākturi.

— Vai jūs šonakt gulēsiet ārā? — viņa vaicāja.

— Nē-e, — mazā Mija atbildēja. — Mūsu mājas ir aizaugušas.

— Esmu nodomājis tās vietā uzcelt savu mājiņu, — trollītis Mumins paskaidroja. — Kaut kad. Varēsiet nākt ciemos.

Māmiņa pamāja. Viņa stāvēja un skatījās uz liesmu, līdz tā kļuva lielāka. — Palūko, kā izskatās ārā, — viņa sacīja Mumintētim.

Piegājis pie ziemeļu loga, viņš atvēra to. Pēc brīža tētis sacīja:

— Nevar redzēt, vai tie kustas vai ne. Pūš tikpat stipri kā pirmīt. Nu gan būs astoņas balles.

Viņš aizvēra logu un atgriezās pie galda.

— Tie sāk staigāt vēlāk naktī, — sacīja mazā Mija ar spīdošām acīm. — Lien un kunkst, un šļūc augšā pa kalnu — šitā!

— Jūs taču nedomājat, ka tie mēģinās tikt iekšā! — izsaucās trollītis Mumins.

— Skaidrs, ka tie mēģinās tikt iekšā, — mazā Mija sacīja un pazemināja balsi. — Vai tu nedzirdi, kā akmeņi dauzās lejā pret durvīm? Tie veļas no visām pusēm, uz kāpnēm ir drūzma… Un . koki — cieši, cieši — ložņā ap bāku, lai ar visām saknēm rāptos augšā pa bākas sienu un ieskatītos ikvienā logā — istabā kļūst tumšs…

— Nē! — iesaucās trollītis Mumins un aizsedza purniņu ar ķepām.

— Mīļā, mazā Mija, — māmiņa pārmeta. — Tas notiek tikai tavā galvā.

— Mēs uzņemsim visu mierīgi, — tētis sacīja.

— Nav nekāda iemesla bažām. Ja daži nabaga krūmi ir nobijušies no jūras, tad tas visļaunāk ir viņiem pašiem. Es par šo atgadījumu parūpēšos.

Krēsla tapa par tumsu, bet neviens nedevās pie miera. Viņi atrada un salika vēl trīs putnus. Tētis sēdēja, iedziļinājies virtuves skapja zīmējumos.

Vētra ārpusē darīja bākas istabu ļoti drošu. Dažbrīd kāds ieteicās kaut ko par zvejnieku un prātoja: diez kā viņam klājas un vai viņš ir atradis termosa pudeli un dzēris no tās.

Pamazām trollītis Mumins sāka just nemieru. Bija laiks iet lejā pie Morras. Viņš bija solījis, ka šonakt viņa dejos. Trollītis sadrūvējās un palika kluss.

Mazā Mija paskatījās uz viņu ar spodrām, ērkšķu plūmju krāsas acīm. Piepeši viņa ieteicās:

— Tu aizmirsi auklu krastmalā.

— Auklu? — trollītis Mumins pārvaicāja.

— Bet es to paņēmu…

Mija stipri iespēra viņam zem galda. Trollītis piecēlās un vientiesīgi teica:

— Kā tad, jā. Man jāaiziet pēc tās. Ja nu jūra ceļas un aukla aizpeld…

— Ej uzmanīgi, — māmiņa sacīja. — Visur ir tik daudz sakņu, mums ir tikai viens lampas stikls. Un esi tik labs, paskaties tēta zinātnisko darbu.

Pirms trollītis Mumins aizvēra durvis, viņš paskatījās uz Miju. Bet viņa, bezbēdīgi svilpodama caur priekšzobiem, sēdēja un meklēja spēles gabaliņus.

Astotā nodaļa   BĀKAS SARGS

Visu nakti sala klejoja. Zvejnieka zemes mēle nemanāmi attālinājās jūrā.

Pāri kalna mugurai kā tumši šermuļi skrēja viens drebulis pēc otra, un melnais līcītis palīda dziļāk zem nokares. Tas gurguļodams vilkās uz leju, uz iekšu, un pāri zemes mēlei kā spīdīgi zaļš ūdenskritums gāzās jauni viļņi no jūras. Bet līcītis nepieplūda pilns ar ūdeni. Tas atvirzījās nost; tagad tumšā spoguļacs — ar jūras zāļu bārksti gar malām — atradās tālu iekšā salā.

Aizvēja krastmalā šurpu turpu gar ūdeni skraidīja ūdens žurkas un meža peles, smilts zem viņu ķepām plūda prom. Akmeņi smagi griezās riņķī, atsegdami krastmalas auzu baltās saknes.

Rītausmā sala aizmiga. Tad jau koki bija tikuši līdz bākas kalnam; akmeņu lauks bija kā viena dziļa bedre, virsājā izklaidus gulēja apaļu, pelēku akmeņu armija. Tā gaidīja nākošo nakti, lai veltos tālāk uz bāku. Un turpināja pūst lielā rudens vētra.

Ap septiņiem tētis devās apraudzīt laivu; ūdens atkal bija cēlies, un ilgais dienvidrietenis arvien vairāk un vairāk rāva jūru ārā. Un tur uz «Piedzīvojuma» grīdas viņš atrada saritinājušos zvejnieku. Viņš gulēja un rotaļājās ar sīkiem akmentiņiem, paglūnēja nedaudz no matu cekula apakšas, bet nesveicināja. «Piedzīvojums» gulēja un nepiesiets sitās ūdenī.

— Vai tu neredzi, ka laiva taisās aizpeldēt! — tētis sauca. — Tā šūpojas un sitas pret akmeni! Skaties, tur, palūk, kā te izskatās! Vēl mazliet un cauri — nē, pagaidi! Kāp ārā, — viņš sacīja, — un palīdzi man uzvilkt laivu!

Zvejnieks izlocīja savas saburzītās kājas pāri malai un novēlās zemē. Viņa acis bija tikpat liegas un lēnprātīgas, kad viņš nomurmināja:

— Es nevienam nekad nekā slikta neesmu darījis…

— Bet neesi darījis arī nekā laba, — atrūca tētis un, tapis stiprs no niknuma, gluži viens pats uzvilka laivu augšā.

Viņš apsēdās smiltīs, lai atvilktu elpu. Pareizāk smilšu pārpalikumā. Dusmīgā jūra acīmredzot gribēja sagrābt arī smilšaino krastmalu, tā katru nakti pavirzījās mazu gabaliņu uz priekšu. Dzedri paskatījies uz zvejnieku, tētis pajautāja:

— Vai tu atradi kafiju?

Bet zvejnieks tikai viegli pasmaidīja.

— Kaut kas ar tevi nav tā, kā nākas, — tētis pie sevis noteica. — Tu it nemaz neesi cilvēks, tu esi tāds kā augs vai ēna. It kā tu nebūtu piedzimis.

— Es esmu piedzimis, — zvejnieks tūdaļ atbildēja. — Rīt ir mana dzimšanas diena. — Tētis no pārsteiguma sāka smieties.

— Ak tā, t o tu atceries, — viņš sacīja. — Ak tā, tev ir dzimšanas diena? Padomā tik! Un cik gadu tev paliek?

Bet zvejnieks bija uzgriezis viņam muguru un lēnām klīda tālāk gar krastu.

Tētis gāja atpakaļ uz bāku, viņš jutās dziļi noraizējies par savu salu. Pamestā meža zeme bija pilna dziļu alu, un cauri viršiem, kur koki bija virzījušies uz bākas kalnu, stiepās garas vagas. Tur tie tagad stāvēja — samudžinātā, nobaidītā murskulī.

— Diez kā lai rīkojas, lai salu nomierinātu, — tētis gudroja. — Nav labi, ka jūra un sala kļūst naidīgas, jāpanāk, lai tās saprastos…

Tētis apstājās. Ar bākas kalnu kaut kas nebija kārtībā. Nu viņš to pamanīja. Ļoti vāju kustību: klints savilkās, tā krunkojās kā āda. Daži pelēki akmeņi apmeta līkumu ap viršiem. Sala bija pamodusies.

Tētis ieklausījās, spranda viņam bija auksta no sasprindzinājuma. Ļoti vāja, dunoša skaņa; viņš to juta visā augumā, tā bija visur, ļoti tuvu. Tā bija iekšā, zemē.

Atgūlies viršos, tētis piespieda ausi pie zemes. Tad viņš izdzirda salas sirdi sitamies. Tālu, cauri bangām, dziļi zemē sitās sirds: dobji, vienmērīgi.

«Sala ir dzīva,» tētis domāja. «Mana sala ir tikpat dzīva kā koki un jūra. Viss ir dzīvs.»

Viņš lēnām piecēlās.

Kā zaļš, līgans paklājs cauri viršiem lēnām līda kāda ložņājoša egle. Tētis padeva tai ceļu, bet pats palika drebinādamies stāvam. Viņš salu redzēja; sala bija dzīva, tā sakņupusi gulēja jūras tumšajās dzīlēs. Bailes ir bīstamas, tās piepeši var uzšauties gaisā, tās var izstiepties visā garumā vai arī sisties pa visām malām, un kas tad pasargās sīkos mūdžus, kam gadīsies nokļūt to tuvumā? Tētis metās skriet.

Viņš pārnāca mājās un pakarināja cepuri uz naglas.

— Kas noticis? — māmiņa jautāja. — Vai laiva…?

— Es to uzvilku augšā, — tētis sacīja. Ģimene joprojām stingi lūkojās tētī, un viņš piebilda:

— Rīt zvejniekam ir dzimšanas diena.

— Nē, ko tu saki! — māmiņa izsaucās. — Vai tāpēc tu izskaties tik savāds? Bet tad mums noteikti jāsarīko viņam svētki. Padomā, pat zvejniekam ir dzimšanas diena!

— Būs viegli viņam sameklēt dāvanas, — sacīja mazā Mija. — Paciņas ar jūras zālēm! Sūnu paklāju! Vai arī mitruma traipu, ko?

— Nu gan tu esi nejauka, — māmiņa teica.

— Jā, vai nav tiesa! — sauca mazā Mija.

Tētis stāvēja pie rietumu loga un raudzījās uz salu. Viņš dzirdēja ģimeni diskutējam par divām lielām problēmām: kā lai dabū zvejnieku iekšā bākā un kā lai pāri zemes šaurumam atvelk šurp viskija kasti. Bet viņš spēja domāt tikai par salas noraizējušos sirdi, kas pukstēja dziļi zemē.

Viņam jāaprunājas par to ar jūru.

Tētis aizgāja un apsēdās uz bākas sarga vientulības plaukta; augstu virs salas viņš šķēla vēju kā atveids kuģa priekšgalā.

Šī bija lielā, īstā vētra, kādu viņš bija gaidījis. Bet tā neizskatījās tāda, kādu viņš bija iztēlojies. Nekādu baltu, skaistu putu pērļu, ne jau nu astoņu baļļu stiprumā. Viļņu putas te plosīja, te noglauda jūru, un ūdens bija izvagots un saviļņots kā sadusmota seja.

Tētis galvā kaut ko pārslēdza — šodien tas izdevās ļoti viegli. Un savā prātā viņš sarunājās ar jūru tikpat brīvi, kā to bija darījuši viņa senči.

— Tu esi pārāk liela, lai censtos atstāt uz kādu sevišķu iespaidu, — tētis teica jūrai. — Tas ir necienīgi. Vai tev patiešām ir tik svarīgi baidīt tādu mazu, nedrošu salu, kas pati ir nolēmusi tikt galā? Tev vajadzētu priecāties, ka tā ir uzdrošinājusies atrasties tik tālu jūrā: ar ko gan tu sevi salīdzinātu? Kāds tev būs prieks bez bangām? Padomā labi! Šeit ir mazs meža stūrītis, kas tevis dēļ ir izaudzis šķībi, nedaudz liesas zemes, ko tu pūt prom, cik spēdama, pilna ķepa grumbuļainu klinšu, ko tu noslīpē, līdz no tām nekas nepaliek pāri. Un tu vēl uzdrīksties viņus biedēt!

Tētis paliecās uz priekšu un stingri palūkojās uz mutuļojošo jūru.

— Ir kaut kas, ko tu neesi apjēguši, — viņš sacīja. — Tev vajadzētu parūpēties par šo salu.

Tev vajadzētu to pasargāt un mierināt, nevis izlikties par kaut ko ievērojamu. Vai saproti?

Tētis ieklausījās vētrā, bet jūra nespēja viņam atbildēt.

— Tu izmēģinājies ar mums, — viņš sacīja.

— Tu izdomāji, kā mūs varētu iztramdīt, bet tas neizdevās. Mēs tik un tā turpinājām celt, ko bijām nodomājuši. Ko? Starp citu,— tētis turpināja,

— taisnības labad man jāsaka, ka viskija kaste — tas bija pieņemami. Es saprotu, ko tu domā. Tu cieti sakāvi, bet pēc tam meties virsū salai, tas jau ir sīkumaini. Un visu to es saku tikai — vai gandrīz tikai — tāpēc, ka tu man patīc.

Tētis apklusa, viņa galva bija ļoti nogurusi. Viņš atspiedās pret kalnu un gaidīja.

Jūra nekā nesacīja. Bet krastā uz viļņu mugurām atpeldēja liels, mirdzošs, divas collas biezs dēlis.

Tētis to saspringti nopētīja.

Tur bija vēl viens. Un vēl viens. Tur bija vesela krava. Kāds bija iemetis jūrā dēļus, lai atvieglotu šoneri.

Uzšāvies kalnā, tētis laidās skriešus. Skriedams viņš smējās. Jūra bija lūgusi piedošanu, tā gribēja viņus paturēt. Tā gribēja viņiem palīdzēt celt kaut ko uz salas; celt, lai viņi paliktu un lai tiktu galā paši, lai viņiem būtu patīkamāk, kaut arī no pasaules viņus bija ieslēdzis un noslēdzis nemainīgais, milzīgais apvārsnis.

— Nāciet ārā! Nāciet ārā! — tētis sauca no vītņu kāpnēm. — Dēļi! Šurp dzen kravu! Nāciet ārā glābt!

Ģimene izņudzinājās uz salas.

Nu tik nāca dēļi! Tie plūda apkārt ragam uz aizvēja krastmalu un braukājās viļņu uzplūdos: smagi un nepieejami, gatavi kuru katru brīdi doties prom, lai aplaimotu citus krastus. Vajadzēja būt pārmorrīgi žiglam. Neviens nejuta, ka ūdens ir auksts. Viņi metās jūrā, var būt, ka viņu rados bija bijis kāds sens jūras laupītājs: tagad viņš izvēdināja savu negodīgi salaupīto mantu un apmētāja ar to savus pēctečus. Viņiem tas bija nepieciešams. Viņos bija saplūdusi visa salas grūtsirdība, viss jūras vientulīgums, un nu viņi to izgāza, glābjot, nesot un kraujot grēdā, viņi ūjināja cits citam cauri jūras dunoņai, lai tikai parādītu, ka visiem spēkiem dzīvo, un pār vētraino salu joprojām bez mākoņiem sprēgāja debesis.

Tas ir viens saistošs pasākums, izdabūt krastā divcollīgu dēli, kas ir tik nevaldāms un piesūcies ar ūdeni. Jūrai bangojoties, tas var tev izsist ķepas no apakšas un drāzties virsū kā tāds tarāns. Tad dēlis ir bīstams.

Pēc tam, kad tas gul krastā, jūrai neaizsniedzams, tas ir dārgums; saprotams, visvairāk tāpēc, ka ir nolaupīts. Mirdzošs un silts, vecas darvas krāsā, smags un pilnīgs, ar īpašuma zīmi galā. Uz tādu parasti noraugās ar lepnuma un maiguma pilnu īpašnieka skatu, un tad uzreiz nāk prātā trīscollīgas naglas, un kā tās dzied, kad tās dzen dēlī.

— Nu noteikti būs deviņas balles! — tētis sauca. Dziļi ievilcis elpu, viņš paskatījās uz jūru. — Ir labi, — viņš teica. — Nu starp mums viss ir skaidrs.

Kad visi dēļi bija uzvilkti virs ūdens līmeņa, ģimene devās mājās, lai vārītu zivju zupu. Virs aizvēja krastmalas kā dzīvības spēks lidoja vētra, mazā Mija tik tikko turējās kājās.

Māmiņa apstājās pusceļā un paraudzījās uz savu dārziņu, pilnu ar sīkām, izbiedētām, ložņājošām eglītēm. Viņa nometās ceļos un apostīja zemi zem tām.

— Vai ābele ir uzdīgusi? — trollītis Mumins vaicāja.

— Vai tu domā, ka es esmu gluži bez jēgas? — māmiņa noteica un iesmējās. — Paies savi desmit gadi, iekams tā sāks līdzināties kokam. Es tikai aizgāju to uzmundrināt.

Viņa atcerējās savus mirušos rožu krūmus un domāja: «Bija muļķīgi tos pārstādīt. Bet to vēl ir tik daudz, — visa sala pilna. Varbūt ainava ir skaistāka par dārzu?»

Dažus dēļus tētis bija uzvilcis augšā, bākas istabā, un izņēmis darbarīku kasti.

— Es zinu, ka koks saraujas, kad izžūst, — viņš sacīja. — Bet man nav laika gaidīt. Vai būs liela bēda, ja virtuves plauktā radīsies spraugas?

— Ne mazākās, — māmiņa atteica. — Naglo vien tos, pasteidzies, kamēr ir vēlēšanās.

Šodien viņa negleznoja, bet grieza puķēm mietiņus un kārtoja sekretāru. Arī bākas sarga kasti. Trollītis Mumins sēdēja un zīmēja; viņš zināja, kādai jāizskatās mājai. No anilīna pildspalvas daudz nebija palicis, bet viņš kaut kā juta, ka tēta jūra izsūtīs krastā jaunu, kad vajadzēs.

Uz vakara pusi viņi bija mazliet noguruši un neko daudz nerunāja, valdīja rāms klusums. Jūra ritmiski dunēja ap salu, debesis bija baltas un tīri nomazgātas. Mazā Mija bija aizmigusi uz plīts.

Māmiņa uzmeta tiem žiglu acumirkli un piegāja pie sava sienas gleznojuma. Viņa piespieda ķepas ābeles stumbram. Nekas nenotika. Bija tikai siena: parasta, apmesta siena.

«Es tikai gribēju zināt,» māmiņa nodomāja. Un tā arī bija. «Protams, es nespēju tikt iekšā, manī vairs nav ilgu pēc mājām.»

Krēslā trollītis Mumins devās uzpildīt vētras lākturi.

Petrolejas tvertne gulēja zem vītņu kāpnēm līdzās saplēstajiem tīkliem. Trollītis nolika skārda bundžu zem spundes un izņēma korķi. Tvertne nošķindēja, kad viņš to pacēla un apgāza, tornī dobji atbalsojās šī skaņa. Viņš gaidīja. Sakratīja to.

Tad trollītis Mumins nolika tvertni zemē un stāvēja, un labu brīdi blenza. Petrolejas vairs nebija. Tā bija beigusies. Katru vakaru lākturis bija dedzis bākā, un katru nakti tas bija dedzis Morrai, turklāt Mija bija izlaistījusi vairākus litrus uz iedzelteno mīzeņu galvām. Saprotams. Bet ko lai iesāk? Ko teiks Morra? Trollītis Mumins nejaudāja domāt par viņas vilšanos. Iespiedis purniņu ķepās, viņš apsēdās uz kāpnēm.

Bija tāda sajūta, it kā viņš būtu piemānījis biedru.

— Vai tu pilnīgi esi pārliecināts, ka tvertne ir tukša? — māmiņa vaicāja, pakustinājusi lākturi.

Viņi bija padzēruši tēju, un logi taisījās tumst.

— Pavisam tukša, — trollītis Mumins nelaimīgs sacīja.

— Tā būs caura, — tētis prātoja. — Varbūt tā ir sarūsējusi. Nav taču iespējams, ka mēs būtu izlietojuši tik daudz petrolejas.

Māmiņa nopūtās. — Tagad mums jāiztiek ar uguni plītī, — viņa sacīja. Mums ir palikušas tikai trīs sveces, un tām būs jādeg dzimšanas dienas kūkā. Viņa pielika plītī malku un atstāja durtiņas vaļā.

Dega sprakšķoši un priecīgi, ģimene izvilka kastes un pusaplī sasēdās ap uguni. Dažbrīd vētra kauca dūmvadā zem jumta: izklausījās kā mūzika, un tā bija vientuļa un tumša.

— Diez, kas, — māmiņa ieteicās, — diez, kas notiek ārā…

— To es tev pateikšu, — tētis atbildēja. — Sala dodas pie miera. Es tev apsolu, ka tā pašlaik dodas pie miera un aizmigs vienā laikā ar mums.

Māmiņa mazliet iesmējās. Pēc tam viņa ļoti domīga teica:

— Vai zināt, kad mēs šitā dzīvojam, man visu laiku ir sajūta, ka esam izbraukumā. Es domāju, ka viss ir citādi, it kā viss notiktu kaut kur mums līdzās. It kā visu laiku būtu svētdiena. Un nu prātoju, vai tā justies ir slikti?

Pārējie gaidīja.

— Saprotiet, allaž taču nevar dzīvot izbraukumā, — māmiņa kā taustīdamās sacīja. — Tam taču reiz ir jābeidzas. Man ir bail, ja piepeši pārņems sajūta, ka atkal ir pirmdiena, un tad es nespēšu noticēt, ka viss ir bijis pa īstam… — viņa apklusa un nedroši pavērās Mumintētī.

— Bet zināms, ka pa īstam, — tētis pārsteigts ieteicās. — Ir dikti labi, ja visu laiku ir svētdiena. Tieši to jau mēs bijām pazaudējuši.

— Par ko jūs runājat? — mazā Mija jautāja.

Trollītis Mumins izstiepa kājas, viņā itin viss kņudēja. Viņš spēja domāt tikai par Morru.

— Man liekas, es mazliet iziešu ārā, — viņš sacīja.

Pārējie viņā nolūkojās.

— Jā, es gribu ieelpot mazliet gaisa, — trollītis nepacietīgi skaidroja. — Es negribu te sēdēt un pļurkstēt, es gribu izkustēties.

— Paklau, — tētis iesāka, bet māmiņa teica:

— Ej vien.

— Kas viņam uznāca? — tētis jautāja, kad trollītis Mumins bija aizgājis.

— Viņam kņud kājas, — māmiņa sacīja.

— Viņš pats to nezina. Tu domā, ka viņš joprojām ir maziņš.

— Bet viņš taču tāds ir! — tētis pārsteigts apgalvoja. — Saprotams, ka viņš ir maziņš!

Māmiņa iesmējās un sabikstīja uguni. Patiesībā tā bija daudz patīkamāka nekā stearīna gaisma.

Morra sēdēja smilšainajā krastmalā un gaidīja. Trollītis Mumins nāca pie viņas bez vētras lāktura, viņš apstājās pie laivas un lūkojās Morrā. Viņš tur nekā nevarēja darīt.

Salas bailīgā sirds dauzījās zemes iekšienē, nakts bija pilna pārmaiņu. Viņš dzirdēja akmeņus un kokus, čukstošo, vaimanājošo klaiņāšanu pa salu, un viņš it nekam nevarēja palīdzēt.

Un piepeši Morra sāka dziedāt. Viņa sāka dziedāt savu prieka dziesmu un, šūpodamās uz priekšu un atpakaļ ar plandošiem svārkiem, viņa mīdījās pa smiltīm un visādi izrādīja, ka ir priecīga par trollīša atnākšanu.

Trollītis paspēra soli uz priekšu: viņš bija ārkārtīgi pārsteigts. Nebija nekādu šaubu, ka Morra bija priecīga, viņu redzot. Viņai nemaz nevajadzēja vētras lākturi. Morra bija priecīga tāpēc, ka trollītis Mumins bija atnācis, lai satiktos.

Viņš stāvēja pilnīgi nekustīgi, līdz Morra bija beigusi. Viņš redzēja viņu aiztipinām prom gar krastu. Kad viņa bija pazudusi, trollītis Mumins aizgāja līdz smiltīm; viņš pataustīja. Tās vairs nebija sasalušas. Smiltis bija kā jau smiltis, tās neplūda prom. Trollītis ieklausījās, bet dzirdēja tikai bangas; šķita, ka sala ir aizmigusi: pavisam pēkšņi iegrimusi dziļā miegā.

Trollītis Mumins devās atpakaļ uz mājām. Pārējie bija apgulušies, un plītī vēl bija palikušas tikai dažas sprikstis. Viņš ielīda gultā un saritinājās, lai aizmigtu.

— Ko viņa sacīja? — Mija čukstēja.

— Viņa bija apmierināta, — trollītis Mumins atčukstēja. — Viņa nemanīja nekādu atšķirību.

Zvejnieka dzimšanas dienas rītā debesis bija dzidras, un dienvidrietenis nemaz nebija nomierinājies.

— Mosties, — tētis sacīja, — viss atkal ir kārtībā.

Māmiņa izbāza purniņu no segām.

— Es zinu, — viņa teica.

— Tu nekā nezini! — tētis lepni iesaucās. — Sala ir nomierinājusies, tai vairs nav bail! Krūmi ir atgriezušies mājās, un koki tiem sekos, cik vien ātri spēs. Ko nu tu teiksi?!

— Nē, cik jauki! — noteica māmiņa un piecēlās.

— Vai zini, ir diezgan apgrūtinoši svinēt dzimšanas dienu, kad lērums koku pinas tev pa kājām. Un padomā, cik daudz drazu tie atvilkuši līdzi… — Brīdi pārdomājusi, viņa piebilda:

— Diez vai viņi ies atpakaļ uz savām vecajām vietām, vai arī meklēs jaunas, ja jau reiz ir sākuši kustēties? Kolīdz viņi būs izlēmuši, ko darīt, es tiem iedošu ap saknēm mazliet jūras aļģu.

— Cik jūs esat mietpilsoniski! — mazā Mija gauzdamās sauca. Viņa stāvēja logā un vīlusies stingi lūkojās ārā. — Te nu viss būs atkal kā parasts… Es biju tik pārliecināta, ka sala nogrims vai aizpeldēs prom, vai aizlidos pa gaisu! Nekad nekas nenotiek pietiekami nopietni…

Viņa pārmetoši lūkojās uz trollīti Muminu. Viņš atbildēja skatam un iesmējās.

— Jā, jā, — viņš sacīja, — ne jau visi spēj pārvietot atpakaļ veselu mežu!

— Nu tu gan pateici, — tētis sajūsmā izsaucās.

— Ne jau visi spēj izdarīt ko tādu! Vēl jaukāk ir, ja pēc tam spēj ciest klusu!

— Dažs labs ir dikti labā omā, — sacīja mazā Mija. — Būtu labāk, ja dažs labs uzmanītu savu viskija kasti.

Tētis un trollītis piedrāzās pie loga. Kaste bija palikusi uz zemes mēles. Bet rags bija ieslīdējis labu gabaliņu jūrā.

— Es kafiju nedzeršu, — tētis žigli teica un uzlika cepuri. — Man jānoiet lejā un jāpaskatās ūdens līmenis.

— Esi tik labs un pie viena uzmeklē arī zvejnieku, — māmiņa sacīja. — Lai viņš savlaicīgi tiktu ielūgts.

— To izdarīšu es! — mazā Mija nokliedza tētim pakaļ. — Padomā, ja nu viņš šovakar ir aizņemts!

Bet zvejnieks bija pazudis. Varbūt noslēpies krūmājā, sēdēja tur, izturējās klusu un domāja par savu dzimšanas dienu?

Kūka bija gatava, tā stāvēja uz galda ar trim svecēm tajā. Viņi bija pie griestiem sakarinājuši pīlādžu un kadiķu vītnes, un mazā Mija bija saplūkusi lielu, nevīžīgu pušķi ar sarkaniem mežrozīšu paaugļiem.

— Kāpēc tu esi tik kluss? — viņa jautāja.

— Ek, es domāju, — trollītis Mumins sacīja. Viņš rindoja ap kūku sīkus, baltus akmentiņus.

— Kā tev izdevās viņu sasildīt? — Mija ziņkārīgi jautāja. — Es naktī biju nogājusi lejā apskatīties. Smiltis nebija sasalušas.

— Vai es zinu? — novilka trollītis Mumins un nosarka. — Tu taču nevienam neteiksi?

— Hā! Vai tu domā, ka es esmu tenku vācele? — sacīja mazā Mija. — Mani stipri maz interesē ļaužu noslēpumi, lai vazātu tos apkārt. Starp citu, agrāk vai vēlāk, viņi paši pastāsta. Vari man ticēt, uz šīs salas ir daudz noslēpumu! Es tos visus zinu! — viņa ērcīgi atbildēja un aizskrēja prom.

Tētis elsdams pūzdams nāca augšā pa kāpnēm un nesa malkas klēpi. — Tava māmiņa neprot rīkoties ar cirvi, — viņš teica. — Bet zāģē viņa labi. Būs jāpataisa malkas placītis mazliet lielāks, lai mēs varam tur darboties vienlaicīgi.

Nometis malku pie plīts, viņš iejautājās:

— Kā tu domā, vai zvejniekam vajadzētu iedot manu veco, melno cepuri? Es taču vairs nestaigāšu cilindrā.

— Dari to, — atteica trollītis Mumins. — Tev tagad ir tā, ko atstāja bākas sargs.

Tētis pamāja un devās augšā, lai sameklētu ietinamo papīru. Viņš pacēla kādu tukšu kasti, kas gulēja uz gāzes caurulēm, un spēji apstājās. Te atradās dzeja, ko tētis nebija redzējis, bākas sarga zirnekļa vārdi klīda pa sienu garām, vientulīgām atstarpēm.

«Trešais oktobris,» tētis lasīja.

«Manas dzimšanas dienas svinības klāt, bet svinētāja nav neviena. Vējš pūst no dienvidrietumiem sāk, un atkal ir lietaina šī diena.»

«Bet tas taču ir šodien!» tētis pārsteigts nodomāja. «Bākas sargam arī šodien ir dzimšanas diena… Savādi.»

Sarausis nedaudz papīru, viņš kāpa lejup pa dzelzs kāpnēm.

Pārējie turpināja pārrunāt iespējas, kā iedabūt zvejnieku bākā.

— Viņš ne par ko nenāks, — sacīja mazā Mija.

— Viņam ir bail no bākas. Viņš met lielus līkumus, lai nebūtu jāiet tai garām.

— Vai mēs nevaram viņu ar kaut ko pievilināt? — māmiņa ierosināja. — Vai mums nav kaut kas skaists? Vai lai uzdziedam viņam?

— Ek, liecies nu mierā! — sacīja mazā Mija.

— Tad viņš noteikti liks pa diegu.

Māmiņa piecēlās un apņēmīgi devās uz durvīm. — Nē, vai zināt ko, — viņa ierunājās, — tagad es iešu un uzlūgšu to nabaga tūļu pa godīgai veco laiku vīzei. Lai mazā Mija izkārpa viņu ārā no brikšņiem.

Viņiem ierodoties, zvejnieks sēdēja pie krūmāja ar atraitnītēm matos. Viņš tūdaļ piecēlās un gaidu pilns viņus uzlūkoja.

— Mums ir tas gods apsveikt, — māmiņa pateica un pakniksēja.

Zvejnieks nopietni nolieca galvu. — Jūs esat pirmie, kas atcerējās manu dzimšanas dienu, — viņš sacīja. — Es jūtos ļoti pagodināts.

— Mēs gaviļniekam esam sataisījuši nelielus svētkus, — māmiņa turpināja.

— Bākā!? — zvejnieks vaicāja, un viņa seja sarāvās. — Uz turieni es negribu iet.

— Tagad lai viņš paklausās, — māmiņa mierīgi sacīja. — Viņam it nemaz nav jāskatās uz bāku. Lai viņš aiztaisa kārtīgi acis un dod man ķepu. Mija, esi tik laba, skrej pa priekšu un uzliec vārīties kafiju. Un iededzini sveces.

Zvejnieks cieši aizmiedza acis un pastiepa ķepu. Māmiņa to satvēra un uzmanīgi veda viņu cauri viršiem uz bākas kalnu.

— Tagad viņam jāsper liels solis, — viņa sacīja.

— Es zinu, — zvejnieks atbildēja.

Kad durvis iečīkstējās, viņš sabruka un negribēja iet tālāk.

— Mums ir kūka un izpušķots galds, — māmiņa sacīja. — Ir dāvanas.

Viņa dabūja zvejnieku pāri slieksnim un lēnām sāka kāpt augšup pa vītņu kāpnēm. Dienvidrietenis dārdēja torņa ārpusē, dažbrīd tas iekaucās kādā saplīsušā loga rūtī. Māmiņa juta, ka zvejnieka ķepa trīs, un ierunājās:

— Šeit nav ko baidīties. Te tikai izklausās bailīgi. Mēs drīz būsim galā.

Viņa atvēra durvis uz bākas istabu un iesaucās:

— Tagad viņš drīkst skatīties!

Zvejnieks attaisīja acis. Dega sveces, kaut arī vēl nebija krēslas. Dzimšanas dienas galds bija ļoti skaists ar baltu galdautu un sīkiem, zaļiem zariņiem gar malu. Ģimene stāvēja un gaidīja.

Zvejnieks lūkojās uz kūku.

— Mums ir tikai trīs sveces, — māmiņa atvainojās. — Cik vecs viņš varētu būt?

— To es esmu aizmirsis, — zvejnieks nomurmināja. Viņa acis bailīgi skrēja no viena loga pie otra, līdz pat griestu lūkai.

— Man ir tas gods, — sacīja tētis. — Lūdzu, sēdieties.

Bet zvejnieks nesēdās, viņš pievirzījās vēl tuvāk durvīm.

Piepeši mazā Mija pikti iekliedzās. — Sēdies un izturies reiz kā cilvēks! — viņa uzkliedza.

Zvejnieks tā pārbijās, ka pietraucās pie kafijas galda, apsēdās, un, iekams attapās, māmiņa bija ielējusi viņam kafiju, un kāds bija izsaiņojis cepuri un uzbāzis to viņa sapinkātajā galvā.

Zvejnieks sēdēja ļoti mierīgs un mēģināja palūkoties no cepures apakšas. Bet kafiju viņš negribēja.

— Tad pamēģini drusku jūras zāles, — Mija ierosināja un pasniedza viņam dāvanu, kas bija iesaiņota sarkanās lapās.

— Tās tu vari ēst pati, — zvejnieks pieklājīgi sacīja, visa ģimene smējās, ka zvejnieks spēj pateikt kaut ko tādu, kas izklausās īsti un iederas noskaņā. Kafijas piedāvāšana tūdaļ kļuva nepiespiesta; viņi lika zvejniekam mieru un bezrūpīgi runāja par vētru un salu, kas bija izlīguši ar jūru un aizmigusi. Zvejnieks nogaršoja kafiju, tad, skaļi smiedamies, pielika astoņus cukura graudus un izstrēba kafiju visu vienā paņēmienā.

Pēc tam viņš attaisīja trollīša Mumina sainīti. Tajā bija dāvanas, ko bija atstājis jūras zirdziņš: stikla gabaliņi, akmeņi, četri vara svērteņi. Zvejnieks ilgi lūkojās uz svērteņiem un noteica:

— Hā.

Pēc tam viņš attaisīja pēdējo sainīti un izņēma gliemežvāku ar uzrakstu «Par piemiņu no Rietumkrasta» un noteica: — Hā, hā.

— Tā ir vissmalkākā manta, — māmiņa paskaidroja. — Jūra nolika to smilšainajā krastmalā.

— Ak tā? — zvejnieks pārvaicāja un ielūkojas apakšējā atvilktnē.

Viņš piecēlās un lēnām piegāja pie sekretāra.

Ģimene ar interesi viņu nopētīja un jutās ļoti izbrīnīta, ka viņš nepateicas par dāvanām.

Nu jau metās krēsla, tikai pašā ābeles galotnē trīcēja neliels saulrieta traipiņš. Rāmi dega trīs sveces.

Zvejnieks ieraudzīja putna ligzdu, kas bija palikusi uz sekretāra.

— Šitai te ir jāguļ skurstenī uz šībera, — viņš stingri sacīja. — Tā tas ir bijis daudzus gadus.

— Mēs bijām nodomājuši to pakarināt pie loga, — māmiņa atvainojās. — Bet neiznāca laika iztaisīt kādu plauktiņu…

Zvejnieks stāvēja pie sekretāra un lūkojās spogulī. Viņš nopētīja Mumintēta cepuri un ilgi apcerēja savu paša nenoteikto ģīmi. Pēc tam pievērsa skatu saliekamajai spēlei, kas gulēja uz kartona plāksnes. Viņš paņēma vienu gabaliņu un ievietoja to; viņš turpināja likt spēli ar ļoti žiglām kustībām, ģimene bija piecēlusies kājās un pienākusi no muguras, lai paskatītos.

Bilde bija gatava. Putni un bāka. Putni laidās tieši uz bākas gaismu. Zvejnieks pagriezās un pavērās tētī.

— Tagad es atceros, — viņš sacīja. — Mums ir aplamas cepures.

Viņš noņēma cilindru un izstiepa ķepu pret tēti. Klusuciešot abi kungi apmainījās cepurēm.

Bākas sargs bija atgriezies.

Viņš aizpogāja gabardīna mēteli un saraustīja bikses. Tad, aizgājis atpakaļ pie savas kafijas tasītes, vaicāja:

— Diez vai varētu dabūt vēl drusku kafijas?

Māmiņa traucās pie plīts.

Visi atkal sasēdās ap galdu, bet bija grūti uzsākt sarunu. Bākas sargs ēda kūku, un ģimene ar zināmu biklumu viņā noraudzījās.

— Es te mazdrusciņ pagleznoju, — māmiņa kautri piezīmēja.

— Es redzu, — bākas sargs atteica. — Iekššēru ainava. Bet pārmaiņas pēc tas var būt patīkami. Ja ir labi uzgleznots. Ko viņa gleznos uz otrās sienas?

— Es biju domājusi karti, — māmiņa atbildēja. — Salas un šēru karti, kur būtu norādīti sēkļi un varbūt arī jūras dziļums. Mans vīrs tik labi prot mērīt jūras dziļumu.

Bākas sargs atzinīgi pamāja. Tētis kļuva priecīgs, bet joprojām nespēja izdabūt ne skaņas.

Mazās Mijas spožās acis skraidīja no viena pie otra; viņa jutās ļoti iepriecināta un izskatījās, ka kuru katru mirkli pateiks ko nepiemērotu. Bet viņa nepateica.

Divas sveces bija nodegušas un tecēja kūkā. Arā bija tumšs, tagad vētra neatvairāmi klaiņoja pa salu. Bet tornī valdīja rāmums, kāds reti kad bija viņu svētkos.

Doma par Morru iešāvās trollītim prātā, bet tā vairs nebija uzstājīga. Viņi satiksies mazliet vēlāk; tas piederēja pie lietas. Bet nebija nepieciešams. Kaut kādā veidā viņš zināja, ka Morrai vairs nav bail tikt pieviltai.

Beidzot tētis ieteicās.

— Paklau, — viņš teica, — uz tava zemes raga ir viskija kaste. Vai tu domā, ka laiks pamazām norimsies?

— Tjā, — novilka bākas sargs. — Kad iepūš dienvidrietenis, tas var pūst nedēļām, kā jau tu zini. Kaste lai stāv, kur stāvējusi.

— Es mazliet vēlāk biju nodomājis palūkoties, kāds ir laiks, — tētis sacīja un piebāza pīpi. — Vai tu domā, ka laiva labi guļ?

— Kā tad. Ir jauns mēness un ūdens diez vai celsies, — uzskatīja bākas sargs.

Nodega trešā svece, nu grīdu apspīdēja tikai uguns atblāzma no plīts.

— Es esmu izmazgājusi palagus, — sacīja māmiņa. — Lai gan tie bija diezgan tīri. Viņa gulta stāv parastā vietā.

— Paldies, paldies, — teica bākas sargs un piecēlās no galda, — bet es domāju, ka šonakt gulēšu augšā bākas mājiņā.

Viņi pateica cits citam ar labunakti.

— Vai neaiziesim uz zemes mēli? — tētis vaicāja.

Trollītis Mumins pamāja.

Kad tētis un trollītis Mumins iznāca uz bākas kalna, dienvidrietumos bija pacēlies šaurs mēness sirpis. Vistumšākajā rudens mēnesī ienāca jauna mēness loks, jauna mēnesgaisma. Viņi gāja lejā uz virsā ju.

— Paklau, tēt, — trollītis ierunājās. — Man krastmalā ir pašam savas darīšanas. Man jāsatiek kāds no maniem paziņām.

— Ak tā, — tētis sacīja. — Tad redzēsimies rīt. Pagaidām paliec sveiks!

— Sveiks, sveiks! — trollītis atteica.

Tētis gāja tālāk pa salu, viņš nedomāja par viskija kasti. Ja tev ir daudzi zemes ragi, tad nav svarīgi — viens rags šurp vai turp.

Viņš nonāca līdz bangām un apstājās smilšainajā krastmalā. Tur skalojās viņa jūra — vilnis aiz viļņa, šņācoša un pārgalvīga, mierīga un varmācīga. Tētis nolīdzināja savus prātojumus, viņš pilnībā dzīvoja, — no astes galiņa līdz pat ausīm.

Kad viņš pagriezās, lai palūkotos uz savu salu, viņš ieraudzīja pār jūru krītam baltu gaismu, tā taustījās uz priekšu līdz tukšajam apvārsnim un garos, vienmērīgos viļņos atkal atgriezās.

Bija iedegta bāka.

Tētis un jūra

Pappan och havet

Tūve Jansone

1965

No zviedru valodas tulkojusi Mudīte Treimane

Content

Jansone Tūve Tetis un jūra

Tētis un jūra

Pirmā nodaļa   ĢIMENE STIKLA BUMBĀ

Otrā nodaļa   BĀKA

Trešā nodaļa   RIETENIS

Ceturtā nodaļa   ZIEMEĻAUSTRENIS

Piektā nodaļa   MIGLA

Sestā nodaļa   DILSTOŠS MĒNESS

Septītā nodaļa   DIENVIDRIETENIS

Astotā nodaļa   BĀKAS SARGS