Sīpoliņa piedzīvojumi

Džanni Rodari

PIRMĀ NODAĻA

Kurā Sīpols uzmin valdniekam Citronam uz kājas

Sīpoliņš bija Sīpola dēls, un viņam bija septiņi brāļi: Sīpolēns, Sīpolitis, Sīpoļuks un tā tālāk — kā jau krietnas sīpolu ģimenes locekļiem pieklājas saukties. Tie bija lāga cilvēki, tomēr ne sevišķi laimīgi. Bet ko gan jūs gribat: kur sīpols, tur arī asaras.

Sīpols ar saviem dēliem dzīvoja koka būdā, kas bija tikai nedaudz lielāka par parastu lecekšu kasti. Ja šai pusē kādreiz iemaldījās bagātnieki, tie nepatikā sarauca degunu: «Kā te ož pēc sīpoliem!» un lika kučierim drīzāk braukt projām.

Reiz tur bija jābrauc garām arī pašam zemes valdniekam Citronam. Galminieki bija norūpējušies par viņa deguna labklājību.

— Ko gan teiks viņa augstība, saozdams nabagu smaku?

— Viņus vajadzētu iesmaržot, — ieteica galvenais kambarkungs. Uz būdām steidzīgi tika nosūtīti divpadsmit kareivji — citronieši — nabaga ļaužu iesmaržošanai. Atstājuši mājās zobenus un lielgabalus, viņi šoreiz uzkrāva sev mugurā pulverizatorus un kannas, pildītas ar odekolonu, vijolīšu smaržūdeni, bērzūdeni un vissmalkāko Bulgārijas rožūdeni.

Sīpolu, viņa dēlus un radus izdzina no būdām, nostādīja rindā gar sienu un apslacīja no galvas līdz kājām tik pamatīgi, ka Sīpoliņš saaukstējās.

Tad ieskanējās taure un ieradās pats valdnieks galma citronu un citroniešu pavadībā. Valdnieks Citrons bija tērpies dzeltenās drānās; arī cepure bija dzeltena, un tai galā bija piekārts zelta zvaniņš. Galma citroniem bija sudraba zvaniņi, bet ierindas citroniešiem — bronzas. Kad šie zvaniņi zvanīja, iznāca lielisks koncerts. Domādami, ka spēlē orķestris, saskrēja ļaudis.

Sīpols ar Sīpoliņu atradās pūlim pašā priekšā, un visi aizmugurē esošie viņus grūstīja un stumdīja. Lai noturētos kājās, nabaga Sīpols sāka saukt:

— Atpakaļ! Atpakaļ!

Valdniekam Citronam, to dzirdot, mati saslējās stāvus. Viņš nostājās uz savām līkajām kājelēm Sīpola priekšā un bargi uzbrēca:

— Kāpēc jūs kliedzat «atpakaļ!»? Varbūt jums nepatīk, ka mani uzticamie pavalstnieki dodas uz priekšu, lai varētu uz mani paskatīties?

— Augstība, — galvenais kambarkungs iečukstēja viņam ausī, — man šķiet, ka šis cilvēks ir bīstams dumpinieks, kuru vajadzētu likt uzmanīt.

Tūliņ viens sargkareivis sāka aplūkot Sīpolu pa sevišķu nemiernieku uzraudzīšanas tālskati, kāds bija katram citronietim.

Nabaga Sīpols aiz bailēm tā drebēja, ka kļuva pavisam zaļš.

— Augstība, — viņš mēģināja iebilst, — mani grūsta!

— Pareizi dara! — nodārdināja valdnieks Citrons. — Ļoti pareizi dara!

Galvenais kambarkungs pagriezās pret pūli un teica šādu runu:

— Dārgie pavalstnieki, viņa augstība jums pateicas par jūsu sajūsmu un grūstīšanos. Grūstieties, pilsoņi, grūstieties vēl stiprāk!

— Bet tad jau viņi uzkritis jums virsū! — ieteicās Sīpoliņš. Nekavējoties viens no sargkareivjiem sāka arī Sīpoliņu novērot pa savu tālskati. Sīpoliņš tāpēc nolēma, ka labāk būtu pazust, iejūkot ļaužu drūzmā.

Sākumā sevišķas grūstīšanās nebija, jo nevienam negribējās saņemt belzienus, bet galvenais kambarkungs pāris reižu paskatījās tik zīmīgi, ka pūlis tūliņ saviļņojās kā ūdens toverītī.

Spiešanās kļuva tik liela, ka Sīpols uzgrūdās virsū tieši valdniekam Citronam un uzmina viņam uz kājas.

Viņa augstība vienā mirklī ieraudzīja pie debesīm visas zvaigznes bez galma astronoma palīdzības, jo viņam bija varžacis. Desmit ierindas citroniešu visi kā viens metās pie nelaimīgā Sīpola un saslēdza viņam rokas važās.

— Sīpoliņ! Sīpoliņi — sauca vecais vīrs, kad viņu veda projām. Sīpoliņš šai brīdī bija diezgan tālu pūlī, bet ļaudis, kas atradās viņa tuvumā, jau visu zināja; zināja pat vairāk, kā jau tādos gadījumos mēdz būt.

— Cik labi, ka viņu apcietināja. Viņš taču gribēja nodurt viņa augstību.

— Ko jūs runājat: viņam bija ložmetējs kabatā!

— Kabatā! Bet tas taču nemaz nav iespējams…

— Vai tad jūs nedzirdējāt šāvienus?

Īstenībā šāvienu troksni radīja tikai uguņošana, kas bija sarīkota par godu valdniekam Citronam, bet ļaudis aiz bailēm no citroniešiem bēga projām uz visām pusēm.

Sīpoliņam gribējās šiem ļaudīm pateikt, ka viņa tētim kabatā bija tikai cigāra gals, tomēr viņš apdomājās — labāk neteikt nekā. Nabaga Sīpoliņš! Viņam likās, ka ar labo aci viņš vairs lāgā neredz, bet tā bija asara, kas katrā ziņā gribēja izspiesties ārā.

— Muļķe tāda! — noteica Sīpoliņš un sakoda zobus, lai nezaudētu dūšu.

Asara nobijās, ierāvās atpakaļ un vairs nerādījās.

* * *

Īsi sakot, Sīpolam piesprieda cietumsodu uz visu mūžu, patiesībā pat vēl pēc nāves, jo valdnieka Citrona cietumos bija arī kapi. Sīpoliņš aizgāja uz cietumu pie tēva un apkampa viņu.

— Nabaga tēti! Tevi ielikuši cietumā kopā ar visbriesmīgākajiem laupītājiem kā nez kādu noziedznieku.

— Tā nevajag, dēliņ, domāt, — aizkustināts teica tētis. — Cietumā sēž visgodīgākie cilvēki.

— Un ko tad viņi izdarījuši?

— Neko. Tāpēc jau viņi atrodas cietumā. Valdniekam Citronam labi cilvēki nepatīk.

Sīpoliņš drusku padomāja un, kā viņam pašam likās, visu saprata.

— Tātad cietumā sēdēt ir gods?

— Dažreiz jā. Cietumi paredzēti tādiem, kas laupa un slepkavo, bet, kopš pie varas ir valdnieks Citrons, tie, kas laupa un slepkavo, dzīvo viņa galmā, bet krietnajiem pilsoņiem jāiet cietumā.

— Es gribu būt labs pilsonis, — nolēma Sīpoliņš, — bet cietumā negribu nokļūt.

Gluži otrādi, es iešu uz cietumu un atbrīvošu visus līdz pēdējam.

— Neaizsapņojies pārāk tālu, — smaidīja nabaga vecais vīrs. — Tas nebūs tik viegli izdarāms.

— Gan tu redzēsi, ka man tas izdosies.

Šai brīdī nāca viens no sardzes citroniešiem un paziņoja, ka saruna beigusies.

— Sīpoliņ, — teica nabaga notiesātais, — tu tagad esi liels un vari pats gādāt par sevi. Par māmiņu un taviem brālīšiem rūpēsies tēvocis Sīpolnieks. Es gribu, lai tu paņem savas mantas un ej pasaulē mācīties.

— Bet man taču nav grāmatu un nav arī naudas, par ko tās nopirkt.

— Tam nav nekādas nozīmes. Tev būs tikai viens mācību priekšmets: blēži. Kad sastapsi kādu varmāku, tad pakavējies tur ilgāk, lai pamatīgi varētu viņu izpētīt.

— Un ko lai es daru pēc tam?

— Tas tev pašam ienāks prātā īstajā brīdī.

— Ātrāk, ātrāk, — sauca citronietis. — Diezgan pļāpāts! Un tu, šmurguli, labāk nenāc uz šo pusi, ja negribi pats nokļūt aiz restēm!

Sīpoliņš gan negribēja palikt viņam atbildi parādā, taču saprata, ka nav vērts ļaut sevi apcietināt, iekams nekas vēl nav padarīts. Viņš noskūpstīja tēti un skrēja projām.

Tai pašā dienā Sīpoliņš atstāja māmiņu un brālīšus tēvoča Sīpolnieka gādībā, kurš bija lāga vīrs, mazliet laimīgāks par citiem, jo kalpoja par durvju sargu. Tad Sīpoliņš, uzkāris pauniņu uz spieķa, devās ceļā.

Viņš gāja uz labu laimi, bet laikam bija atradis pareizo ceļu, jo pēc pāris stundām nonāca pie neliela ciema, kam nebija nosaukuma, vismaz tas nekur nebija izlasāms. Pirmo ciema māju arī nevarēja īsti saukt par māju. Tā bija līdzīga suņu būdai, kurā tikko pietiktu vietas takšelim. Lodziņā bija redzams kāds vecs vīrs ar rūsganu bārdu. Viņš skumji raudzījās ārā un, kā likās, bija ļoti nodarbināts ar sava likteņa apraudāšanu.

OTRĀ NODAĻA

Kā Sīpoliņš pirmo reizi saraudināja bruņinieku Tomātu

— Mīļais cilvēk, — vaicāja Sīpoliņš, — kā jums ienāca prātā līst iekšā tādā sprostā? Es gribētu zināt, kā jūs no turienes tiksiet ārā.

— Tas ir pavisam viegli, — atbildēja vecais vīrs, — iekšā tikšana ir daudz sarežģītāka. Es labprāt ielūgtu tevi, jaunais cilvēk, uz glāzi alus, bet diviem te nepietiek vietas, un, ja labi apdomā, man arī nav alus.

— Man taču nemaz neslāpst, — atbildēja Sīpoliņš. — Tātad šī ir jūsu māja?

— Jā, — atbildēja večuks, kuru sauca par Ķirbīti, — pamaza gan tā ir, bet, kamēr nepūš vējš, var tīri labi iztikt.

Ķirbītis bija tikko beidzis celt savu mājiņu. Jums jāzina: jau kopš zēna dienām Ķirbītis bija ieņēmis galvā domu, ka viņam vajadzīga māja, un tāpēc krāja ķieģeļus — ik gadu pa vienam. Bet nelaime bija tā, ka Ķirbītis nezināja aritmētiku, un tāpēc laiku pa laikam viņam vajadzēja lūgt kurpniekmeistaru Vīnodziņu, lai tas saskaita ķieģeļus.

— Paraudzīsim, — mēdza teikt meistars Vīnodziņš, kasīdams galvu ar īlenu. — Septiņreiz seši ir četrdesmit divi… deviņi nost… kopā sanāk septiņpadsmit.

— Vai pietiks mājas uzcelšanai?

— Es teiktu, ka ne.

— Ko tad iesākt?

— Ko lai tev pasaku? Ja nepietiek mājas uzcelšanai, uztaisi soliņu.

— Man nevajag soliņu. Soliņu parkā ir diezgan, un, ja visi ir aizņemti, varu gluži labi pastāvēt kājās.

Meistars Vīnodziņš vēlreiz pakasīja galvu ar īlenu — vispirms aiz labās auss, tad aiz kreisās — un atgriezās savā darbnīcā.

Ķirbītis apņēmās strādāt vēl vairāk un ēst vēl mazāk un tā iekrāja trīs ķieģeļus gadā, dažu gadu pat piecus. Viņš kļuva tievs kā sērkociņš, toties ķieģeļu kaudze auga. Ļaudis teica:

— Paskatieties uz Ķirbīti! Liekas, ka viņš velk ķieģeļus no vēdera ārā. Ikreiz, kad kaudze kļūst par vienu ķieģeļi lielāka, Ķirbītis par vienu kilogramu nokrītas svarā.

Kad Ķirbītis juta, ka kļuvis vecs un vairs nespēj strādāt, viņš atkal aizgāja pie meistara Vīnodziņa un sacīja:

— Ļoti lūdzu, atnāciet un saskaitiet manus ķieģeļus!

Meistars Vīnodziņš paņēma īlenu galvas kasīšanai, paraudzījās uz ķieģeļu kaudzi un noteica:

— Septiņreiz seši ir četrdesmit divi… deviņi nost… kopā sanāk simt astoņpadsmit.

— Vai pietiks mājas uzcelšanai?

— Es teiktu, ka ne.

— Ko tad iesākt?

— Ko lai tev pasaku? Uzcel vistu kūti.

— Bet man taču nav vistu!

— Ievieto tur kaķi: kaķis ir derīgs dzīvnieks, jo ķer peles.

— Tas tiesa, bet man nav kaķa un, ja labi apdomā, nav arī peļu.

— Nezinu, ko tev ieteikt, — nostenējās meistars Vīnodziņš, sirdīgi kasīdams ar īlenu galvu, — simt astoņpadsmit ir simt astoņpadsmit, vai ne?

— Ja jau jūs, kas esat mācījies aritmētiku, tā sakāt, tad tā arī būs.

Ķirbītis nopūtās, pēc tam vēlreiz nopūtās; galu galā, redzēdams, ka nopūtas ķieģeļu skaitu nevairo, nolēma tomēr sākt celt māju.

«Mājiņu celšu pavisam maziņu,» viņš strādādams domāja. «Man taču pils nav vajadzīga, jo es pats esmu mazs. Un, ja nepietiks ķieģeļu , paņemšu klāt pāris lokšņu papīra.»

Ķirbītis strādāja lēnītēm, lēnītēm, baidīdamies, ka neiztērē ķieģeļus pārāk ātri. Viņš tos lika citu uz cita tik uzmanīgi, it ka tie būtu no stikla. Viņš tik labi tos pazina — tie taču bija viņa ķieģeļi!

— Lūk, — viņš teica, paņemdams vienu no ķieģeļiem un glāstīdams to kā kaķēnu, — šis ir tas ķieģelis, ko es ietaupīju pirms desmit gadiem Ziemsvētkos. Es to nopirku tirgū par naudu, kas bija pa redzēta vistas cepetim: cepeti ēdīšu tad, kad māja būs gatava.

Pie katra ķieģeļa viņš smagi jo smagi nopūtās. Bet, kad ķieģeļi izbeidzās, nopūtu vēl bija atlicis ļoti daudz, un mājiņa iznāca maziņa kā baložu būdiņa.

«Ja es būtu balodis,» prātoja nabaga Ķirbītis, «man te būtu ļoti ērti.»

Kad viņš, iekšā iedams, ar ceļgalu atsitas pret jumtu, visa māja tikko nesagruva.

— Vecumdienās esmu kļuvis izklaidīgs, turpmāk jābūt uzmanīgākam, — viņš noteica.

Tad viņš nometas durvju priekšā uz ceļiem un, smagi pūzdams un stenēdams, četrrāpus ielīda savā mājiņā.

Kad viņš bija ticis iekšā, sākās jaunas likstas: ja mēģināja pie celties kājās, tad varēja sabrukt jumts, gareniski nedrīkstēja gulties, tāpēc ka māja bija par īsu, šķērsām — tāpēc ka par šauru. Un kājas? Vispirms taču jādabū iekšā kājas, jo lietus laikā tās var samirkt.

«Kā redzams,» nosprieda Ķirbītis, «man atliek dzīvot tikai sēdus.» Tā viņš arī izdarīja — apsēdās un nopūtās.

Apdomīgi vaidēdams, Ķirbītis iekārtojās mājiņas vidū, un viņa sejā, kas bija redzama lodziņā, atspoguļojās grūtsirdība.

— Kā jūtaties? — vaicāja meistars Vīnodziņa, kas aiz ziņkārības bija iznācis savas darbnīcas durvju priekšā.

— Pateicos, labi, — pieklājīgi atbildēja Ķirbītis.

— Vai pleciem nav drusciņ par šauru?

— Nē, es pareizi noņēmu mēru.

Meistars Vīnodziņš pa paradumam pakasīja galvu un kaut ko nesaprotamu nomurmināja.

Pa to laiku no visām pusēm jau nāca šurp ļaudis, kas gribēja apskatīt Ķirbīša mājiņu. Ieradās arī puiku bars. Vismazākais uzlēca uz jumta un sāka lēkādams dziedāt:

Ķirbītim bij liela māja:

Ja tiek iekšā viena kāja,

Otra paliek pagrabā,

Pats var sēdēt istabā,

Galvai jālien paspārnē.

— Mīļie zēni, — lūdza Ķirbītis, — drusciņ lēnāk, citādi sagāzīsiet man māju. Tā taču ir tik vārīga!

Lai zēnus apklusinātu, viņš izvilka no kabatas dažas sarkanas un zaļas konfektes, kas tur bija glabājušās nez cik gadu, un piedāvāja tās puikām, kas ar skaļiem kliedzieniem saklupa ap viņa roku un, ieguvumu dalot, sāka plūkties.

No šās dienas, tikko Ķirbītim kabatā bija kāds sīknaudas gabals, viņš pirka konfektes un izlika tās bērniem uz palodzes kā maizes drupatiņas zvirbuļiem. Tā viņi sadraudzējās. Dažreiz viņš ļāva zēniem pēc kārtas ieiet mājiņā, bet pats no ārpuses raudzījās, lai nenotiktu kāda nelaime.

Tai brīdī, kad Ķirbītis visu to stāstīja Sīpoliņam, ciema viņā galā sacēlās putekļu mākonis, un tūliņ bija dzirdama skaļa durvju un logu klaudzēšana. Meistara Vīnodziņa sieva steidzīgi aizvēra slēģus. Visi cilvēki devās pajumtē, it kā tuvotos vētra. Pat vistas, kaķi un suņi metās uz visām pusēm, meklēdami patvērumu.

Sīpoliņš nepaguva pavaicāt, kas īsti te notiek: putekļu mākonis ar briesmīgu rībienu jau bija izskrējis cauri ciemam un apstājās tieši Ķirbīša mājiņas priekšā. Tā, izrādās, bija kariete, ko vilka četri zirgi, pareizāk sakot, četri gurķi, jo šai zemē, kā jūs jau būsiet sapratuši, visi bija kādiem dārzeņiem rada.

No karietes izlēca cienīga persona zaļā tērpā, apaļu, sarkanu seju, kas, šķita, nupat sprāgs pušu kā pārgatavojies tomāts. Šī persona bija bruņinieks Tomāts, grāfieņu Ķiršu pils lielais majordoms un pārvaldnieks. Sīpoliņš domāja, ka visai lādzīgs viņš nevarētu būt, jo visi muka prom, tiklīdz redzēja viņu ierodamies, un tāpēc katram gadījumam arī viņš pavirzījās tālāk.

Tomēr pagaidām bruņinieks Tomāts nekā briesmīga nedarīja. Viņš vienīgi skatījās uz Ķirbīti. Ne vārda neteikdams, viņš skatījās, skatījās un tikai draudīgi klanīja galvu.

Nabaga Ķirbītis labprāt būtu ielīdis zemē ar visu savu mājiņu.

Sviedru lāses Ķirbītim sāka ritēt no pieres mutē, bet vīram nepietika dūšas pacelt roku, lai noslaucītos, un viņš sviedrus norija: tie bija sāļi un rūgti.

Ķirbītis aizvēra acis un domāja:

«Tomāta te vairs nav. Es savā mājiņā esmu kā jūrnieks laiviņā Klusā okeāna vidū.

Jūras ūdens ir zils un rāms un cik maigi mani šūpo! Šūpo šurp un turp… šurp un turp…»

Taču nebija ne Klusā, ne Atlantijas okeāna: bruņinieks Tomāts bija satvēris jumta kori un tik sparīgi purināja to uz vienu un otru pusi, ka dakstiņi sāka birt zemē.

Ķirbītis atkal atvēra acis, un Tomāts tā iebļāvās, ka ciema iedzīvotāji aiz šausmām vēl ciešāk aizvēra durvis un logus: kas durvis bija aizslēdzis ar vienu atslēgas pagriezienu, nu steidzīgi pagrieza atslēgu vēl otru reizi.

— Laupītājs! — kliedza Tomāts. — Bandīts! Dumpinieks! Tu esi uzbūvējis pili uz zemes, kas pieder grāfienēm Ķirsēm, un domā, ka varēsi pavadīt pēdējās mūža dienas, nekā nedarīdams un smiedamies par nabaga vecajām atraitnēm un bārenēm, kam nav ne tēva, ne mātes! Bet gan es tev vēl parādīšu!

— Jūsu augstība! — pazemīgi teica Ķirbītis. — Es jums galvoju, ka atļauju mājiņas celšanai man deva pats grāfs Ķirsis!

— Grāfs Ķirsis ir jau pirms trīsdesmit gadiem miris — miers viņa pīšļiem! Zeme pieder grāfienēm, un — man par patikšanu — tev būs jāņem kājas pār pleciem. Pārējo tev paskaidros advokāts. Advokāt! Advokāt!

Vietējais advokāts Zirnis, saucienu gaidīdams, laikam bija stāvējis aiz durvīm, jo viņš izsprāga no turienes kā zirnis no pāksts.

Ikreiz, kad Tomāts gāja uz ciemu, viņš savas taisnības pierādīšanai sauca līdzi advokātu.

— Te es esmu, augstība, jūsu rīcībā… — izdvesa Zirnis palocīdamies.

Bet viņš bija tik mazs, ka palocīšanos nevarēja saredzēt; aiz bailēm, ka viņu neuzskata par slikti audzinātu, Zirnis palēcās un pārmeta kūleni.

— Pasakiet šim cilvēkam, ka likuma vārdā viņam no šejienes jāaiziet. Un ieskaidrojiet visiem, ka grāfienes Ķirses ir nolēmušas ievietot šai būdā niknu suni, lai turētu pieklājīgā atstatumā puikas, kas pēdējā laikā neizrāda vairs pienācīgo cieņu.

— Es, ja, patiešām… — sāka stostīties Zirnis, kļūdams aiz bailēm arvien zaļāks.

— Patiešām vai nepatiesām: vai jūs esat advokāts vai ne?

— Jā gan, jūsu augstība: esmu Salamankas universitātes laureāts civiltiesībās, krimināltiesībās un baznīcas likumos.

— Pilnīgi pietiekami. Ja jūs esat advokāts, tad man ir taisnība. Varat iet!

— Jā gan, bruņinieka kungs. — Un Zirnis, nelikdamies divreiz lūgties, pazuda kā peles aste.

— Vai tu dzirdēji, ko sacīja advokāts? — jautāja Tomāts Ķirbītim.

— Bet advokāts taču neteica nekā!

— Un tu, nelieti, uzdrošinies vēl runāt pretī?

— Jūsu augstība, es neesmu pat muti atpletis, — murmināja Ķirbītis.

— Bet kas tad runāja?

Tomāts draudīgi raudzījās apkārt.

— Blēdis! Krāpnieks! — vēl noteica tā pati balss.

— Kas runāja? Tas būs laikam meistars Vīnodziņš, šis dumpinieks, — nosprieda bruņinieks Tomāts un devās uz kurpnieka darbnīcu, kur dauzīja ar spieķi pa slēģiem, teikdams:

— Es zinu, meistar Vīnodziņ, es labi zinu, ka jūsu darbnīcā tiek noturētas dumpīgas runas, kas vērstas pret mani un dižciltīgajām grāfienēm Ķirsēm. Jums nav ne mazākās cieņas pret šīm abām nabaga atraitnēm un bārenēm, kam nav ne tēva, ne mātes. Bet gan jau pienāks arī jūsu kārta! Redzēsim, kurš smiesies pēdējais!

— Pienāks arī tava kārta, Tomāt, un tad tu pārsprāgsi, — atkal teica tā pati balss.

Šīs balss īpašnieks, citiem vārdiem — Sīpoliņš, rokas kabatās sabāzis, mierīgi tuvojās briesmīgajam bruņiniekam, kam nenāca ne prātā, ka šis mazais zeņķis varētu būt tas, kas pateica par viņu patiesību.

— No kurienes tu izlīdi? Kāpēc neesi darbā?

— Es nestrādāju, — teica Sīpoliņš. — Esmu students.

— Un ko tu studē? Kur tev grāmatas?

— Studēju blēžus, jūsu augstība. Pašlaik viens ir manā priekšā, un es gribu izmantot izdevību un izstudēt viņu, lai zinātu, kāds viņš īsti ir.

— Blēdis? Te visi ir blēži. Bet, ja ir ieradies vēl kāds jauns, tad parādi man arī to.

— Protams, jūsu augstība, — atbildēja Sīpoliņš, viltīgi mirkšķinādams acis. Viņš iebāza kreiso roku vēl dziļāk kabatā un izvilka spogulīti, kuru lietoja cīruļu medībās.

Tad nostājās Tomāta priekšā un pagrūda tam spoguli zem deguna.

— Lūdzu, jūsu augstība. Te viņš ir labi redzams.

Tomāts ziņkārīgi pavērās spogulī. Kas zina, ko viņš tur domāja ieraudzīt! Skaidrs, ka viņš neredzēja neko citu kā tikai savu ugunssarkano seju ar mazajām, ļaunajām ačelēm un muti, kas atgādināja krājkasītes spraugu.

Pēdīgi viņš saprata, ka Sīpoliņš par viņu zobojas, un kļuva nikns. Viņš sagrāba Sīpoliņu un abām rokām sāka to plūkt aiz matiem.

— Vai! Vai! — spiedza Sīpoliņš, tomēr nezaudēdams priecīgo prātu. — Pārāk daudz spēka vienam vien blēdim: jūsu augstība ir veselas blēžu bandas vērts.

— Es tev rādīšu! — rēca Tomāts un rāva tik sparīgi, ka viņam rokā palika vesels matu kušķis.

Notika tas, kam bija jānotiek, jo tie taču bija Sīpoliņa mati.

Kā tur bija, kā nebija, bet pēkšņi saniknotajam bruņiniekam sāka neganti grauzt acis, un tūliņ arī asaras sāka līt pār vaigiem kā no strūklakas, pareizāk sakot, kā no divām strūklakām un drīz vien applūdināja visu ielu, it kā to būtu aplaistījis sētnieks ar savu šļūteni.

«Nekas tamlīdzīgs man nekad vēl nav gadījies,» domāja pārsteigtais Tomāts.

Tiešām, tā kā viņam nebija sirds, viņš nekad nebija raudājis un arī sīpolus nekad nebija mizojis. Šis notikums viņam likās tik neparasts, ka viņš ielēca karietē, uzcirta zirgiem ar pātagu un aiz drāzās milzīgā ātrumā projām.

Bēgot viņš tomēr pagriezās atpakaļ un uzsauca:

— Ķirbīt, tā ka tu zinātu… Un tu, draņķa puika, dārgi samaksāsi par šīm asarām!

Sīpoliņš smējās kā negudrs, un Ķirbītis slaucīja sviedrus.

Cits pēc cita atvērās logi un durvis; vienīgais izņēmums bija Zirņa māja. Meistars Vīnodziņš atvēra slēģus un iznāca ārā, sajūsmā kasīdams galvu.

— Piķis ar visiem diegiem! — viņš izsaucās. — Lūk, puisis, kas spēja saraudināt bruņinieku Tomātu! No kurienes tu nākdams, dēliņ?

Un Sīpoliņam vajadzēja izstāstīt visiem to, ko jūs jau zināt.

TREŠĀ NODAĻA

Tūkstoškāja žēlabas, vedot bērnus pie kurpnieka

Sīpoliņš sāka strādāt meistara Vīnodziņa darbnīcā un ātri apguva kurpnieka amatu: viņš piķoja diegus, piesita pazoles, dzina naglas zemnieku smagajos zābakos, noņēma pasūtītājiem mēru.

Meistars Vīnodziņš bija apmierināts, un uzņēmums plauka arī tāpēc, ka daudzi nāca uz darbnīcu, lai paskatītos uz svešo zēnu, kas bija saraudinājis bruņinieku Tomātu.

Tā Sīpoliņš ieguva daudz jaunu paziņu.

Vispirms ieradās mūzikas profesors Bumbieris ar vijoli padusē. Viņam sekoja mušu un lapseņu bars, jo Bumbiera vijole īstenībā bija taisīta no pāršķelta, smaržīga sviesta bumbiera puses un, kā zināms, mušas ir ļoti kāras uz bumbieriem.

Ne vienreiz vien koncerta laikā klausītāji cēlās kājās un sauca:

— Profesor, uzmanību: uz vijoles sēž muša!

Tad Bumbieris pārtrauca koncertu un ar lociņu atgaiņāja mušu. Dažreiz vijolē iekļuva tārps, kas tur izgrauza garas ejas; tad vijole bija pagalam un profesoram vajadzēja iegādāties jaunu, ja gribēja spēlēt tīrskanīgi.

Nāca arī dārznieks Puravs: viņam bija liels cekuls, kas krita uz pieres, un bezgala garas ūsas.

— Šīs ūsas, — stāstīja Puravs Sīpoliņam, — ir mana nelaime. Kad sievai jāžāvē veļa, viņa nosēdina mani uz balkona, piestiprina manas ūsas pie divām naglām — vienu labajā, otru kreisajā pusē — un izkar uz šīm ūsām veļu. Un man jāsēž saulē visu laiku, kamēr veļa izžūst. Paskatieties, re, kur redzamas veļas knaģu zīmes!

Tiešām, uz ūsām noteiktos atstatumos bija redzamas veļas knaģu atstātās pēdas.

Darbnīcu apmeklēja arī Tūkstoškāju ģimene — tēvs ar saviem dēliem Tūkstošķepaini un Tūkstošpekaini, kuri ne brītiņu nestāvēja mierā.

— Vai viņi vienmēr ir tik kustīgi? — apvaicājās Sīpoliņš.

— Ko nu, — atteica Tūkstoškājis. — Pašlaik viņi ir mierīgi kā eņģeļi. Jums vajadzētu redzēt manu sievu viņus mazgājam: kamēr viņa mazgā priekšējās kājas, pakaļējās ir jau netīras, kamēr mazgā pakaļējās, kļūst netīras atkal priekšējās — un tā bez sava gala. Katru reizi viņa iztērē veselu kasti ziepju.

Meistars Vīnodziņš savukārt apjautājās:

— Tātad noņemsim mazajiem mēru kurpītēm?

— Ak tu debestiņ! Tūkstoš pāru kurpju! Tad man visu mūžu jāstrādā, lai par kurpēm vien samaksātu.

— Bez tam, — piebilda meistars Vīnodziņš, — arī ādu visā manā darbnīcā nav tik daudz.

— Paraugiet, kuras kurpes ir viscaurākās. Vismaz to vietā būs jāiztaisa jaunas.

Tūkstošķepainis un Tūkstošpekainis centās turēt kājas mierā, kamēr meistars Vīnodziņš ar Sīpoliņu aplūkoja zoles, bet tas viņiem lāgā neizdevās.

— Šim, lūk, vajadzētu jaunus pirmos divus pārus un trīssimto pāri.

— Ar to vēl var iztikt, — steidzīgi ieteicās Tūkstoškāju tētis, — piesitīs papēžus — un būs labi.

— Bet otram jāapmaina desmit kurpes labās puses rindas galā.

— Es viņiem vienmēr saku, lai nešļūc ar kājām. Vai tad bērni prot iet? Viņi lēkā, dīdās un spārdās. Te nu ir rezultāti: visa labās puses kurpju rinda ātrāk noplīsusi nekā kreisās puses rinda.

Meistars Vīnodziņš nopūtās.

— Nav nekādas starpības, vai bērniem ir divas kājas vai tūkstoš kāju. Viņi prot noplēst tūkstoš pāru apavu arī uz vienas pašas kājas.

Tūkstoškāju ģimene beidzot gāja projām: Tūkstošķepainis un Tūkstošpekainis izripoja ārā kā uz riteņiem. Tētim Tūkstoškājim gaita bija drusku lēnāka, jo viņš mazliet kliboja, taču pavisam nedaudz: viņš bija klibs tikai uz simt septiņpadsmit kājām.

CETURTĀ NODAĻA

Kurā Sīpoliņš vārdzina izslāpušo Plēšku

Un kas notika ar Ķirbīša mājiņu? Lieta beidzās ar to, ka kādā nejaukā rītā savā gurķu vilktajā četrjūgā ieradās bruņinieks Tomāts, šoreiz gan divpadsmit sardzes vīru pavadīts. Bez vārda runas Ķirbīti izdzina ārā un viņa mājiņā ievietoja niknu ķēdes suni, ko sauca par Plēšku.

— Tā, — izsaucās Tomāts, raudzīdamies apkārt ar tādu sejas izteiksmi, kas nekā laba nevēstīja, — tagad iemācīsies man parādīt cieņu visi ciema zeņķi, sākot ar to svešo, ko meistars Vīnodziņš pieņēmis pie sevis.

— Pareizi, pareizi! — apstiprināja Plēška.

— Un šis vecais nelga Ķirbītis zinās, ko nozīmē pretoties manām pavēlēm. Ja viņam vajadzīgs dzīvoklis, tad to var dabūt cietumā. Tur vietas pietiek visiem.

— Pareizi, pareizi! — vēlreiz apstiprināja Plēška.

Meistars Vīnodziņš ar Sīpoliņu stāvēja uz savas darbnīcas sliekšņa. Viņi redzēja visu, kas notiek, bet nekā nevarēja līdzēt.

Ķirbītis noskumis sēdēja ceļmalā uz akmens un glaudīja sev bārdu. Tā kā ikreiz viņam palika rokā pa kušķim, viņš nolēma bārdu vairs neaiztikt, lai to pavisam neizplūkātu. Viņš sēdēja uz akmens pavisam klusu, laiku pa laikam nopūzdamies, jo jūs jau būsiet sapratuši, ka Ķirbītim nopūtas bija lielā krājumā.

Tomāts iekāpa atpakaļ karietē. Plēška pieņēma miera stāju.

— Raugies, ka tu būtu man uzticams sargs! — norīkoja bruņinieks, tad uzcirta ar pātagu gurķiem un aizbrauca.

Bija ļoti silta, jauka vasaras diena. Plēška palēnām staigāja mājiņas priekšā šurpu turpu, luncinādams asti, lai izskatītos cienīgāks. Pēc kāda laiciņa viņš sāka svīst un nodomāja, ka labprāt būtu izdzēris glāzi alus. Viņš raudzījās apkārt, vai negadītos tuvumā kāds puika, ko varētu aizsūtīt uz krodziņu pēc alus, bet neviena nebija. Uz meistara Vīnodziņa darbnīcas sliekšņa gan sēdēja Sīpoliņš un tina diegus, bet Plēška nez kāpēc saoda no tās puses nākam aizdomīgu smaku un nolēma viņam neko nesacīt.

Tomēr Sīpoliņš jau bija ievērojis, kādas mocības sunim sagādāja karstums.

«Var jau būt, ka es kļūdos, bet man šķiet, te kaut kas notiks,» viņš nodomāja.

Tiešām, notika tas, ka, saulei augstāk kāpjot, kļuva arvien karstāks. Nabaga Plēška izslāpa vēl vairāk.

— Ej nu sazini, ko šorīt esmu ēdis! Vai nebūs man pārsālījuši zupu? Liekas, rīkle deg kā uguns un mēle ir tik smaga, it kā būtu no cementa.

Sīpoliņš paskatījās uz durvīm.

— Uū! — smilkstēja Plēška vārgā balstiņā.

— Vai jūs ar mani runājat?

— Jā, ar jums, jaunais cilvēk. Vai jūs neatnestu man limonādi?

— Aizietu labprāt, Plēškas kungs, bet man saimnieks iedeva pazolēšanai šīs kurpes, un man nav laika staigāt.

— Cik viņš rupjš! — norūca suns, lādēdams ķēdi, kas viņam neļāva aizšmaukt uz krogu.

Pēc laiciņa Sīpoliņš atkal parādījās.

— Jaunais cilvēk, — murmināja Plēška. — Varbūt jūs atnestu man glāzi ūdens?

— Es katrā ziņā to izdarītu, — Sīpoliņš tūlīt atbildēja, — bet saimnieks man nupat iedeva prāvesta kunga kurpes, kurām jāpiesit papēži.

Sīpoliņam nebija nekādas patikas skatīties, kā nabaga suns mocījās aiz slāpēm, bet vēl vairāk viņam derdzās Plēškas amats un gribējās arī vēl otru reizi pārmācīt Tomātu.

Ap pulksten trijiem pēc pusdienas saule tā cepināja, ka svīda pat akmeņi. Plēška vairs nevarēja izturēt. Tad Sīpoliņš ielēja pudelē ūdeni un iebēra tanī baltu pulverīti, ko meistara Vīnodziņa sieva vienmēr dzēra pirms gulētiešanas. Nabadzīte bija tik nervoza, ka nevarēja aizmigt bez miega zālēm.

Sīpoliņš ar īkšķi aizspieda pudeles kaklu un, pielicis to pie mutes, izlikās dzeram.

— Ak, cik tas ir atspirdzinošs! — viņš izsaucās, vēderu braucīdams.

Plēška norija veselu litru siekalu, un uz mirkli viņam kļuva it kā vieglāk.

— Sīpoliņa kungs, vai šis ūdens ir labs?

— Vai labs? Tas ir labāks par liķieri!

— Bet vai mikrobu tur nav?

— Ko jūs runājat! Tas ir pilnīgi tīrs ūdens, ko destilējis Barberīnas universitātes profesors.

Un Sīpoliņš atkal pielika pudeli pie mutes, izlikdamies, ka vēl iedzer pāris malku.

— Sīpoliņa kungs, kā tas iespējams, ka pudele visu laiku paliek pilna?

— Varu jums darīt zināmu, ka tā man ir vectētiņa dāvana. Šī pudele nekad neiztukšojas.

— Vai jūs man arī neiedotu kādu malciņu? Man vairāk nevajadzētu kā tikai karotīti.

— Malciņu? Es taču varu jums iedot veselu pusduci pudeļu! — atbildēja Sīpoliņš.

Vai jūs varat maz iedomāties, cik pateicīgs bija Plēška! Viņš nezināja, kā izteikt zēnam savu atzinību, laizīja viņam kājas un luncināja asti, kā vēl nekad to nebija luncinājis pat savu saimnieču grāfieņu Ķiršu priekšā.

Sīpoliņš pasniedza viņam pudeli. Suns metās pie pudeles un dzēra, izdzēra to vienā paņēmienā līdz pašam dibenam un gribēja teikt: «Jau cauri? Vai tad jūs man neteicāt, ka tā ir brīnumpudele?» — bet viņš nepaguva to pateikt, jo aizmiga.

Sīpoliņš atraisīja suni no ķēdes, pārlika sev pār plecu un devās uz pili. Viņš vēlreiz pavērās atpakaļ, lai paraudzītos uz Ķirbīti, kas atgriezās savā mājiņā: mazajā lodziņā vecīša seja ar izplūkāto, rūsgano bārdu izskatījās kā laimes apstarota.

«Nabaga Plēška!» nodomāja Sīpoliņš, soļodams pils virzienā. «Tā man vajadzēja tev izdarīt. Nez vai tu man vēl sacīsi paldies par svaigo ūdeni, kad pamodīsies?»

Parka vārti bija vaļā. Sīpoliņš nolika suni zālē, maigi noglāstīja un sacīja:

— Pasveicini bruņinieku Tomātu!

Plēška atbildēja ar svētlaimīgu ņurdēšanu: viņš sapņoja, ka peld pa kalnu ezeriņu, kura ūdens ir dzidrs un brīnumgards, un peldot viņš dzēra, cik vien gribēja. Par ūdeni pārvērtās viņš pats, aste, abas ausis un visas četras ķepas, kas kļuva tik vieglas kā ūdens strūkliņas.

— Sapņo saldi! — sacīja Sīpoliņš un devās atpakaļ uz ciemu.

PIEKTĀ NODAĻA

Mellenītis ierīko zvaniņu zagļiem

Ciemā Sīpoliņš redzēja pie Ķirbīša mājiņas daudz ļaužu, kas dedzīgi apspriedās.

Taisnību sakot, visi bija krietni nobijušies.

— Ko tagad teiks bruņinieks? — noraizējies jautāja profesors Bumbieris.

— Es saku, ka šī lieta nebeigsies labi. Galu galā viņi ir saimnieki un viņi pavēl, — noteica Ķirbiene. Purava sieva tūliņ pievienojās viņas domām, satvēra vīra ūsas, it kā tie būtu groži, un sacīja:

— Taisies, ka tiekam mājas, iekams vēl kāda nelaime nav notikusi!

Arī meistars Vīnodziņš kratīja galvu.

— Tomāts ir divas reizes iznerrots, tagad viņš gribēs atriebties.

Vienīgi Ķirbīti nemāca rūpes. Viņš bija izņēmis no kabatas visskaistākās konfektes, kādas jebkad redzētas, un piedāvāja tās visiem, lai svinīgi atzīmētu šo notikumu. Sīpoliņš paņēma konfekti, apēda un tad sacīja:

— Es arī domāju, ka Tomāts tik drīz vis nerimsies.

— Bet tad jau… — ieteicās Ķirbītis nopūzdamies. Laimes atspulgs viņa sejā nozuda kā saule aiz mākoņiem.

— Manas domas ir šādas. Cits nekas neatliek: māja būs jānoslēpj.

— Jānoslēpj?…

— Tieši tā. Ja tā būtu kāda liela pils, es neteiktu, ka to var izdarīt, bet, lai paslēptu tik mazu mājiņu, nebūs pārāk daudz jānopūlas. Esmu ar mieru derēt, ka to varēs novietot lupatlaša ratiņos.

Puplakstiņš, kas bija lupatlaša dēls, tūlīt aizskrēja uz mājām un atgriezās ar ratiņiem.

— Tur likt virsū? — jautāja Ķirbītis, nobažījies, ka viņa mājiņa varētu sabrukt.

— Tur virsū viņa lieliski stāvēs, — atbildēja Sīpoliņš.

— Un uz kurieni mēs to vedīsim? — vēl klaušināja Ķirbītis.

— Varētu pagaidām to paslēpt manā pagrabā, — lika priekšā meistars Vīnodziņš. — Gan tad redzēs, kā būs vēlāk.

— Un ja nu Tomāts to dabū zināt?

Visi paskatījās uz Zirņa pusi, kas gāja garām, izlikdamies, it kā atrastos pavisam kur citur. Advokāts nosarka un steidzīgi sāka zvērēt un dievoties:

— No manis Tomāts nekad nekā neuzzinās. Es neesmu nekāds spiegs, es esmu advokāts.

— Pagrabā būs mitrs: mājai var rasties bojājumi, — nedroši iebilda Ķirbītis. —

Kāpēc mēs to nevarētu paslēpt mežā?

— Un kas tad apsargās? — vaicāja Sīpoliņš.

— Man ir viens paziņa, — sacīja Bumbieris, — kas dzīvo mežā, — Mellenītis.

Varētu pamēģināt uzticēt viņam māju. Nolēma pamēģināt. Pāris mirkļos mājiņa bija novietota uz lupatlaša ratiņiem. Ķirbītis nopūzdamies atvadījās no tās un pēc tādiem pārdzīvojumiem gāja atpūsties pie Ķirbienes, kas bija viņa brāļameita.

Sīpoliņš, Puplakstiņš un profesors devās uz mežu, stumdami ratiņus bez sevišķas piepūles: mājiņa nebija smagāka par putnu būrīti.

Mellenītis dzīvoja pērnajā kastaņmizā — lielā, spurainā mizā, kura viņš bija ļoti ērti iekārtojies ar visu savu bagātību — sarūsējušu bārdas naža asmeni, vienu šķēru pusi, adatu ar ievērtu diega galu un siera miziņu.

Izdzirdis šādu priekšlikumu, Mellenītis pārbijās. Iedomājoties vien, ka vajadzēs dzīvot tik lielā mājā, viņu saka kratīt drudzis.

— Nē, nē, nekādā gadījumā! Tas nav iespējams. Ko es iesākšu ar tādu pili? Es jūtos ļoti labi savā kastaņmizā. Jūs taču zināt sakāmvārdu: «Katram savs kaktiņš mīļš.»

Tomēr, dabūjis dzirdēt, ka runa ir par izpalīdzēšanu Ķirbītim, viņš vairs iebildumus necēla.

— Man šis vīrs vienmēr ir bijis simpātisks. Es reiz aizrādīju, ka viņam kāpurs rāpo pa muguru: saprotiet, tas nozīmē, ka es viņam izglābu dzīvību.

Mājiņu novietoja ozola pakājē. Sīpoliņš, Puplakstiņš un Bumbieris palīdzēja Mellenītim pārkravāties, tad atsveicinājās un gāja prom, apsolīdami drīz atgriezties ar labām ziņām.

Tikko Mellenītis bija palicis viens, viņam sametas bailes no zagļiem.

«Tā kā man tagad ir liela māja,» viņš domāja, «viņi katrā ziņā nāks mani apzagt. Un ja nu viņi mani guļošu nosit, domādami, ka man ir nez kādas bagātības?»

Viņš domāja, domāja, kamēr nolēma piekārt pie durvīm zvaniņu ar zīmīti apakšā, kurā ar drukātiem burtiem bija rakstīts:

«Cienījamie zagļi tiek lūgti piezvanīt. Viņi tiks ielaisti un tad redzēs paši savām acīm, ka te nav nekā, ko zagt.»

Uzrakstījis zīmīti, viņš nomierinājās un gāja gulēt, jo saule jau bija norietējusi.

Ap pusnakti viņu uzmodināja zvanīšana.

— Kas tur ir? — viņš jautāja, piegājis pie loga.

— Mēs esam zagļi, — kāds atbildēja skaļā balsi.

— Es jau eju, pacietieties, lūdzu, kamēr apģērbju rītasvārkus, — Mellenītis pakalpīgi teica.

Viņš uzvilka rītassvārkus, aizgāja pie durvīm un atvēra tas, aicinādams zagļus apskatīt visu māju. Zagļi bija divi milzīga auguma, drukni vīri ar tik melnām bārdām, ka bail. Viņi pabāza galvu mājiņā — katrs savu reizi, lai neapdauzītos, — un drīz vien pārliecinājās, ka tur nekā līdzi ņemama nav.

— Jūs redzējāt, cienījamie? Jūs redzējāt? — Mellenītis sajūsmā berzēja rokas.

— Hm, hm… — diezgan neapmierināti norūca abi zagļi.

— Man arī tas nepatīk, ticiet man, — turpināja Mellenītis. — Varbūt tomēr varu jums ar ko pakalpot? Vai nevēlaties nodzīt bārdu? Man te ir bārdas nazis. Protams, nav gluži jauns. Tas man ir mantojumā no vecvectētiņa. Vajadzētu būt vēl asam.

Abi zagļi priekšlikumu pieņēma. Viņi nodzina ar sarūsējušo bārdas nazi sev bārdu, cik labi vien varēja, un gāja prom, izteikdami sirsnīgu pateicību. Galu galā viņi bija lāga cilvēki, kas to lai zina, kāpēc viņi pēc amata kļuvuši par zagļiem.

Mellenītis likās atpakaļ gultā un atkal aizmiga.

Ap diviem naktī viņu vēlreiz pamodināja zvanīšana. Tie bija divi citi zagļi: arī tos viņš aicināja iekšā, protams, pēc kārtas, lai nesagāztu māju. Tiem nebija bārdas, bet vienam bija pazudušas visas svārku pogas. Mellenītis viņam uzdāvināja adatu ar diegu un ieteica ejot vienmēr skatīties uz zemi.

— Redziet, ja skatās uz zemi, vienmēr var atrast daudz pogu, — viņš paskaidroja.

Arī šie zagļi aizgāja savu ceļu.

Tā katru nakti Mellenīti modināja zagļi, kas piezvanīja, apciemoja viņu un aizgāja, nekā neieguvuši, bet apmierināti, ka iepazinušies ar tik laipnu un patīkamu cilvēku.

Tātad Ķirbīša mājiņa bija labās rokās. Atstāsim to un iesim apraudzīt, kas notiek citur.

SESTĀ NODAĻA

Baronam Apelsīnam nedienas ar vēderu; hercogs Mandarīns piedraud ar lēkšanu no skapjaugšas

Ir pienācis laiks ieskatīties grāfieņu Ķiršu pilī, kuras, kā jūs jau būsiet sapratuši, bija saimnieces pār visiem ciemiem, mājām, zemēm un arī baznīcu ar visu zvanu.

Tai dienā, kad Sīpoliņš pārvietoja Ķirbīša mājiņu uz mežu, pilī sakarā ar radinieku ierašanos bija sacēlies liels satraukums.

Pareizāk sakot, ieradušies bija divi: barons Apelsīns un hercogs Mandarīns. Barons Apelsīns bija grāfienes Pirmās nelaiķa vīra brālēns. Hercogs Mandarīns turpretim bija grāfienes Otrās nelaiķa vīra brālēns. Baronam Apelsīnam bija neparasta apmēra vēders: tīri dabiski, jo viņš nekā cita nedarīja kā tikai ēda no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam, atvēlot miegam tikai vienu stundiņu.

Jaunībā barons Apelsīns gulēja visu nakti, lai varētu sagremot dienā apēsto, bet vēlāk viņš noteica:

— Gulēšana ir laika zaudējums. Guļot es taču nevaru ēst.

Un tā viņš nolēma ēst arī naktī un saīsināt gremošanai paredzēto laiku līdz vienai stundai. No visiem viņa daudzajiem īpašumiem, kas bija izkaisīti pa visu apgabalu, pastāvīgi ieradās karavānas ar visāda veida produktiem viņa izsalkuma apmierināšanai. Nabaga zemnieki vairs nezināja, ko viņam sūtīt; olas, vistas, cūkas, vēršus, govis, trušus, augļus, saknes, maizi, cepumus, tortes — visu barons apēda vienā acumirklī. Viņam bija divi kalpi, kas bāza tam mutē visu atvesto, bet, kad tie bija jau noguruši, tos nomainīja divi citi.

Pēdīgi zemnieki lika viņam pateikt, ka nekā ēdama vairs nav.

— Sūtiet man kokus! — pavēlēja barons.

Zemnieki sūtīja viņam kokus, un viņš apēda arī tos ar visām lapām un saknēm, pamērcēdams eļļā un sālī.

Kad arī koki bija izbeigušies, viņš sāka pārdot savus zemes īpašumus un par šo naudu pirka sev ēdamo. Un, kad viņš bija nodzīvojis savas bagātības līdz ubaga spieķim, viņš aizrakstīja grāfienei Pirmajai, lai tā viņu aicina uz pili.

Grāfiene Otrā, patiesību sakot, nebija visai apmierināta.

— Barons ar savu izsalkumu izputinās mūsu bagātības: viņš apēdis mūsu pili kā makaronu šķīvi…

Grāfiene Pirmā sāka raudāt.

— Tu negribi pieņemt manus radiniekus! Nabaga baroniņš, tu viņam nevēli labu.

— Labi, — teica grāfiene Otrā, — vari ielūgt baronu. Es ielūgšu hercogu Mandarīnu, mana nelaiķa vīra brālēnu.

— To tu vari lūgt, — nicīgi atbildēja grāfiene Pirmā. — Tas jau ēd tikpat kā cālis.

Tavam nelaiķa vīram — miers viņa kodolam! — bija mazi un sīki radinieki, kas ar neapbruņotu aci nemaz nav saskatāmi. Toties manam nelaiķa vīram — miers viņa kodolam! — bija lieli un dūšīgi radinieki, jau pa tālu gabalu ieraugāmi.

Barons Apelsīns patiešām bija pa tālu gabalu saredzams: kilometra attālumā to varēja noturēt par pauguru.

Tūliņ bija jāmeklē kāds, kas palīdzētu viņam nest vēderu, jo viens pats viņš to vairs nevarēja izdarīt. Tomāts lika pasaukt ciema lupatlasi Puplakstu, lai tas atved savus ratiņus. Puplaksts ratiņus neatrada, jo tos, kā jūs jau zināt, bija paņēmis viņa dēls Puplakstiņš, un tā viņš atbrauca ar ķerru, kādu parasti lieto mūrnieki kaļķu pārvadāšanai.

Tomāts pats ar savām rokām palīdzēja baronam novietot vēderu ķerrā un tad uzsauca:

— Aiziet!

Puplaksts satvēra ķerras rokturus un vilka no visa spēka, taču nepavirzījās uz priekšu ne par centimetru.

Tad pasauca vēl divus kalpotājus, un nu visiem kopā izdevās aizvizināt baronu pa pils aleju. Sākumā viņi nepiegrieza vērību akmeņiem, kuriem bija visasākās šķautnes,

un tāpēc nabaga barons bija pavisam nosvīdis vēdera satricinājumu dēļ.

— Piesargieties no akmeņiem! — viņš lūdza, rokas salicis. Puplaksts un abi kalpotāji tagad sargājās no akmeņiem, un ķerra skrēja pa bedrēm.

— Piesargieties no bedrēm, lai debesis ir žēlīgas! — lūdzās barons.

Kamēr viņu vizināja, savu iemīļoto nodarbošanos viņš tomēr neaizmirsa un notiesāja ceptu tītaru, ko viņa māsīca grāfiene Pirmā tam bija likusi pagatavot kā uzkožamo.

Arī hercogs Mandarīns sagādāja pilī diezgan daudz rūpju.

Nabaga Zemenīte — grāfienes Otrās kalponīte — nevarēja vien beigt viņam gludināt kreklus. Kad viņa tos izgludinātus atnesa, hercogs rauca degunu, sāka raudāt un, uzlēcis uz skapjaugšas, sauca:

— Palīgā! Palīgā!

Atskrēja grāfiene Otrā, plēsdama sev matus.

— Mandarīn, ko viņi tev dara?

— Viņi man negludina pienācīgi kreklus, un es negribu vairs dzīvot!

Lai pierunātu viņu nedarīt sev galu, grāfiene Otrā uzdāvināja viņam zīda kreklus, kas bija piederējuši viņas nelaiķa vīram.

Hercogs Mandarīns nolēca no skapja un sāka pielaikot kreklus. Pēc brītiņa viņu atkal jau dzirdēja kliedzam:

— Palīgā! Palīgā!

Grāfiene Otrā ar drebošu sirdi tūdaļ bija klāt.

— Brālēn Mandarīn, ko viņi tev dara?

— Man pazuda apkaklītes podziņa, un es vairs negribu dzīvot šai pasaulē!

Šoreiz viņš uzrausās uz spoguļaugšas un piedraudēja, ka metīšoties ar galvu lejā uz grīdas.

Lai viņu nomierinātu, grāfiene Otrā uzdāvināja viņam visas nelaiķa vīra pogas: gan zelta, gan sudraba, gan dārgakmeņu.

Vēl nebija pienācis vakars, kad grāfienei Otrajai vairs nebija nevienas dārglietas, bet hercogs Mandarīns bija piekrāvis vairākus čemodānus un apmierināts berzēja rokas.

Grāfienēm radinieku alkatība radīja nopietnas bažas, un savas dusmas viņas izgāza uz nabaga bāreni Ķirsēnu, savu brāļadēlu, kam nebija ne tēva, ne mātes.

— Liekēdi! — uz viņu kliedza grāfiene Pirmā. — Ej tūliņ un rēķini uzdevumus!

— Es jau izrēķināju.

— Rēķini citus! — bargi pavēlēja grāfiene Otrā.

Ķirsēns paklausīgi gāja rēķināt citus uzdevumus: katru dienu viņš pierēķināja veselas burtnīcas; nedēļas laikā burtnīcu sakrājās jau vesels kalns.

Todien grāfienes deva arvien kādu jaunu rīkojumu.

— Ko tu dauzies apkārt, sliņķi tāds?

— Es gribēju drusciņ pastaigāties pa dārzu.

— Dārzā pastaigājas barons Apelsīns, tur nav vietas tādiem dīkdieņiem kā tu. Ej tūliņ un mācies uzdoto!

— Es jau izmācījos.

— Tad mācies ko citu!

Ķirsēns paklausīgi gāja mācīties vēl ko citu: katru dienu viņš iemācījās simtiem uzdevumu. Viņš jau bija izlasījis visas grāmatas, kas bija pils bibliotēkā. Tomēr,

ieraudzījušas viņu ar grāmatu rokā, grāfienes stingri uzkliedza:

— Liec grāmatu nost, draņķa puika! Vai tu neredzi, ka tā nolietojas?

— Bet kā lai es mācos, neaiztiekot grāmatas?

— Mācies no galvas!

Ķirsēns ieslēdzās savā istabā un mācījās, mācījās, mācījās. Protams, bez grāmatām. Viņam viss jau bija galvā, un viņš atkal domāja no jauna. No domāšanas viņam sāka sāpēt galva, un grāfienes kliedza:

— Tu vienmēr esi slims, tāpēc ka par daudz domā. Nedomā, tad nebūs jāizdod tik daudz naudas par zālēm.

Īsi sakot, lai Ķirsēns darītu ko darīdams, grāfienes nebija apmierinātas.

Ķirsēns nezināja, kur soli spert, lai nedabūtu rājienu, un patiesi jutās nelaimīgs. Pa visu pili viņam bija tikai viens draugs, tā bija Zemenīte, grāfienes Otrās kalponīte.

Zemenītei bija žēl nabaga mazā, briļļainā zēna, kam neviens labu nevēlēja: viņa pret to izturējās laipni un vakarā, kad viņš bija jau gultā, atnesa tam kādu saldumu kumosiņu. Bet šovakar pie galda sēdēja barons Apelsīns, un tas apēda visus saldumus.

Hercogs Mandarīns arī gribēja kādu gabalu no saldumiem. Lai tos dabūtu, viņš uzkāpa uz bufetes un sāka spiegt:

— Palīgā! Palīgā! Turiet mani, citādi es nositīšos!

Viņš varēja spiegt, cik grib, barons uz viņu neklausījās un apēda visus saldumus viens pats.

Grāfiene Otrā, nometusies bufetes priekšā uz ceļiem, lūdza brālēnu, lai tas nedodoties pašnāvībā. Lai hercogu pierunātu nokāpt zemē, vajadzēja viņam ko apsolīt, bet viņai vairs nekā nebija.

Galu galā sapratis, ka nekā vairs nav, ko ņemt, hercogs Mandarīns samierinājās un nokāpa zemē ar Tomāta palīdzību, kas aiz piepūles pavisam nosvīda.

Tieši tai brīdī Tomāts saņēma ziņu par Ķirbīša mājiņas pazušanu. Bruņinieks, daudz nedomādams, nosūtīja ziņojumu valdniekam, lūgdams atsūtīt pāris desmitu policistu — citroniešu.

* * *

Dienu vēlāk ieradās citronieši un izdarīja kratīšanu. Tas nozīmē, ka viņi apstaigāja ciemu un apcietināja visus, kas vien bija atrodami.

Viņi, protams, apcietināja meistaru Vīnodziņu. Kurpniekmeistars paņēma īlenu galvas kasīšanai un pukodamies viņiem sekoja. Citronieši īlenu konfiscēja.

— Ieročus jūs nedrīkstat ņemt līdzi! — viņi stingri noteica meistaram

Vīnodziņarn.

— Ar ko tad lai es kasos?

— Kad jūs gribēsiet kasīties, tad ziņojiet par to priekšniecībai: tā par to rūpēsies.

Un tā, kad meistaram Vīnodziņarn ievajadzējās pakasīt galvu, lai varētu domāt, viņš ziņoja par to citroniešu priekšniecībai, un tūlīt viens no citroniešiem viņam pakasīja galvu ar zobenu.

Arī profesors Bumbieris tika apcietināts: viņam ļāva ņemt līdzi tikai vijoli un sveci.

— Ko jūs gatavojaties darīt ar sveci?

— Mana sieva to ielika kabatā, jo stāsta, ka pils cietumos esot ļoti tumšs.

Vārdu sakot, apcietināti bija visi ciema iedzīvotāji, izņemot Zirni, jo tas bija advokāts, un Puravu, kas nebija atrodams.

Puravs nebūt nebija paslēpies: gluži otrādi, viņš itin mierīgi stāvēja uz balkona,

viņa ūsas bija izstieptas katra uz savu pusi kā auklas, un uz tām žāvējās veļa. Policisti noturēja viņu par stabu un nepievērsa viņam uzmanību.

Ķirbītis sekoja citroniešiem nopūzdamies, kā jau bija paradis.

— Kāpēc jūs tik bieži nopūšaties? — viņam bargi noprasīja citroniešu priekšnieks.

— Tāpēc, ka man ir ļoti daudz nopūtu. Es strādāju visu mūžu, un ik dienas man iekrājās pa nopūtai. Tagad man to ir sakrājies tūkstošiem, un man taču tās jāizlieto.

No sievietēm bija apcietināta vienīgi Ķirbiene, un, tā kā viņa atteicās iet kājām, policisti apvēla viņu uz sāniem un aizripināja līdz cietuma vārtiem: tik apaļa viņa bija!

Lai cik citronieši bija apķērīgi, tomēr viņiem neizdevās apcietināt Sīpoliņu, kas skatījās, kā viņi iet garām, mierīgi sēdēdams uz sētas kopā ar meiteni, vārdā Redīsīti.

Citronieši jautāja tieši viņam, vai neesot kur redzēts bīstamais noziedznieks Sīpoliņš.

Sīpoliņš atbildēja, ka viņi esot redzējuši to paslēpjamies zem citroniešu priekšnieka cepures, un abi ar Redīsīti zobodamies aizmuka.

Tai pašā dienā Sīpoliņš un Redīsīte devās izlūku gājienā uz pili. Sīpoliņš bija nolēmis, ka apcietinātie jāatbrīvo, un Redīsīte, protams, bija ar viņu vienis pratis.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Kur Ķirsēns neievēro Pētersīļa kunga uzrakstus

Pils atradās puslīdz augstā kalnā, un tai apkārt bija milzīgs parks. Tur bija uzraksti: vienā pusē — «Ieeja aizliegta», otrā pusē — «Izeja aizliegta».

Viena puse bija domāta ciema zēniem, lai tiem neuznāktu kārdinājums pārrāpties pāri dzelzs režģu sētai un rotaļāties zem parka kokiem; otra puse bija domāta Ķirsēnam, lai tam neiekārotos paspert pāris soļu uz ciema pusi.

Ķirsēns viens pats staigāja pa aleju, uzmanīdamies, ka neiekāpj kādā dobē un nesabradā puķes. Viņa mājskolotājs Pētersīļa kungs bija visur izlicis uzrakstus, kuros bija norādīts, ko Ķirsēns drīkst un ko nedrīkst darīt.

Piemēram, pie zelta zivtiņu dīķa bija šāds uzraksts: «Ķirsēnam aizliegts mērcēt rokas dīķī».

Turpat bija arī otrs uzraksts: «Zivīm aizliegts sarunāties ar Ķirsēnu».

Puķu dobju vidū bija šāda veida uzraksti: «Ķirsēns nedrīkst aiztikt puķes, citādi viņam nedos augļus».

Vai arī šāds: «Vai! Ķirsēnam, ja viņš nobradās zāli! Viņam būs divtūkstoš reizes jāuzraksta: «Esmu labi audzināts zēns.»».

Šos uzrakstus bija izdomājis Pētersīļa kungs, Ķirsēna mājskolotājs.

Mūsu mazais grāfs bija lūdzis savas dižciltīgās krustmātes, lai tās viņam atļauj mācīties ciema skolā kopā ar citiem bērniem. To dzirdot, grāfieni Pirmo pārņēma šausmas:

— Grāfs Ķirsis vienā skolā ar zemnieku bērniem! Nekad!

Grāfiene Otrā vēl papildināja:

— Grāfa Ķirša bikses uz parasta skolas sola dēļiem! Tas nekad nenotiks!

Tā tika nolemts pieņemt privātskolotāju, šo pašu Pētersīļa kungu, kas vienmēr no kaut kurienes uzradās pavisam negaidīts. Piemēram, ja Ķirsēns, rēķinādams uzdevumu, skatījās uz mušu, kas bija ierāpusies tintes traipā un gribēja mācīties rakstīt, tūdaļ nez no kurienes izlēca Pētersīļa kungs, izšņauca degunu sarkanzilrūtotā kabatlakatiņā un iesāka pamācību:

— Nelaimīgi tie bērni, kas skatās uz mušām! Tāds vienmēr ir iesākums. Pēc tam aiz vienas mušas nāk otra, tad sāk skatīties uz zirnekli, tad uz kaķi, pēc tam uz visiem citiem dzīvniekiem, kamēr aizmirstas mācības. Bet, kad nemācās, nevar kļūt par labu bērnu. Kas nav labs bērns, tas netop par krietnu cilvēku. Un, kas nav krietns cilvēks, to liek cietumā. Ķirsēn, ja tu negribi nokļūt cietumā, tad beidz skatīties uz šo mušu!

Citreiz, ja Ķirsēns atvēra albumu, gribēdams kaut ko skaistu uzzīmēt, sazin no kurienes izlīda Pētersīļa kungs, izšņauca degunu un iesāka:

— Nožēlojami tie bērni, kas tērē laiku zīmēšanai. Kas no tādiem iznāks, kad viņi būs lieli? Labi, ja krāsotāji, kas, netīri un nabadzīgi ģērbti, dienu un nakti skraida apkārt, traipīdami sienas, un tāpēc nonāk cietumā, kā to ir pelnījuši. Ķirsēn, vai tu gribi nokļūt cietumā?

Aiz bailēm no cietuma Ķirsēns vairs nezināja, kāda svētā aizbildniecībai sevi novēlēt.

Laimīgā kārtā ne katrreiz Pētersīļa kungs varēja tā ar vienu lēcienu pēkšņi ierasties, jo reizēm viņš bija nolicies nosnausties vai arī kavējās pie galda vīna pudeles priekšā. Šais retajos mirkļos Ķirsēns beidzot bija brīvs. Bet Pētersīļa kungs, to paredzēdams, izlika visur minētos uzrakstus. Šī sistēma deva viņam iespēju pagulēt stundiņu ilgāk, jo viņš varēja būt drošs, ka viņa audzēknis velti nezaudē laiku un, pastaigājoties pa parku, iegaumē derīgās pamācības. Bet Ķirsēns, iedams garām uzrakstiem, noņēma brilles un, tā kā viņš neredzēja, kas tur rakstīts, mierīgi varēja turpināt savas domas. Pastaigājoties pa parku, viņš izdzirda kādu balstiņu saucam:

— Grāfa kungs! Grāfa kungs!

Viņš pagriezās un ieraudzīja zēnu savā vecumā, diezgan nabadzīgi ģērbušos, bet pēc izskata saprātīgu un patīkamu, un apmēram desmit gadus vecu meiteni, kurai mati bija sapīti bizītē, kas slējās gaisā kā astīte.

Ķirsēns pieklājīgi palocījās un sacīja:

— Esiet sveicināti! Man nav gods jūs pazīt, bet es labprāt ar jums iepazītos.

— Kāpēc tad jūs nenākat tuvāk?

— Nevaru. Uzraksts man aizliedz runāt ar ciema bērniem.

— Bet mēs taču esam ciema bērni, un jūs jau runājat ar mums!

— Nu, ja tā, tad es tūlīt eju.

Ķirsēns bija bailīgs un labi audzināts zēns, bet izšķirošos brīžos viņš prata pieņemt varonīgus lēmumus. Viņš apņēmīgi iekāpa zālē, brizdams pa to ar pilnu sparu, un gāja uz režģu žoga pusi.

— Mani sauc par Redīsīti, — meitene stādījās priekšā. — Un šis ir Sīpoliņš.

— Ļoti patīkami, jaunkundze. Ļoti patīkami, Sīpoliņa kungs. Es jau esmu dzirdējis par jums.

— No kā jūs dzirdējāt, sakiet, lūdzu!

— No bruņinieka Tomāta.

— Tad tas nevarēja būt nekas labs.

— Protams, ka ne. Tieši tāpēc man liekas, ka jums vajadzētu būt ļoti patīkamam cilvēkam. Un redzu, ka neesmu maldījies.

Sīpoliņš smaidot sacīja:

— Ļoti jauki. Bet kāpēc mēs stāvam, noņemdamies ar garām apsveicināšanās ceremonijām, un sarunājamies tā, it kā būtu veci galminieki? Sauksimies uz «tu»!

Ķirsēns pēkšņi atcerējās aizliegumu virs virtuves durvīm, kur Pētersīļa kungs bija uzrakstījis: «Neļauj nevienam sevi saukt uz «tu»,» — jo viņš reiz bija pārsteidzis Ķirsēnu un Zemenīti draudzīgi sarunājamies. Tomēr Ķirsēns nolēma neievērot arī šo priekšrakstu, kā viņš jau to bija darījis, iebrizdams zālē, un sacīja:

— Labi. Sacīsim viens otram — «tu».

Redīsīte staroja priekā.

— Ko es tev teicu, Sīpoliņ? Grāfs ir ļoti patīkams zēns.

— Pateicos jums, jaunkundze, — palocīdamies teica Ķirsēns. Tad viņš nosarka un piebilda: — Paldies, Redīsīte.

Visi trīs jautri smējās. Sākumā Ķirsēns smējās tik tikko ar vienu mutes kaktiņu, atcerēdamies Pētersīļa kunga uzrakstu, kas tam aizliedza smieties, ja viņš gribēja kļūt par nopietnu zēnu. Bet vēlāk, redzēdams Sīpoliņu un Redīsīti smejam, cik jaudas, arī viņš sāka smieties no visas sirds.

Tik ilgstoši un priecīgi smiekli nebija pilī nekad dzirdēti. Dižciltīgās grāfienes sēdēja tai brīdī verandā un dzēra tēju. Grāfiene Pirmā izdzirda smieklus un sacīja:

— Es dzirdu savādu troksni.

Grāfiene Otrā palocīja galvu.

— Es arī dzirdu. Tas laikam lietus.

— Man tev jāaizrāda, ka nelīst it nemaz, — pamācoši noteica grāfiene Pirmā.

— Ja nelīst, tad līs, — sparīgi atcirta grāfiene Otrā un pacēla galvu, it kā debesīs meklēdama apstiprinājumu. Bet debesis bija tik skaidras, ka likās — pirms piecām minūtēm tās būtu noslaucījusi un noskalojuši pilsētas aptīrīšanas uzņēmuma darbinieki: nekādi tur nebija saskatāms neviens mākonītis.

— Es domāju, ka tā ir strūklaka, — sāka atkal gudrot grāfiene Pirmā.

— Strūklaka nevar būt, jo tā ir bojāta un tur nav ūdens.

— Kā redzams, dārznieks to salabojis.

Bet dārznieks pat nebija vēl ievērojis, ka strūklaka sabojājusies.

Arī Tomāts bija izdzirdīs šo savādo troksni un kļuva nemierīgs.

«Pils cietumos,» viņš domāja, «ir daudz apcietināto. Jābūt uzmanīgiem, ja negribam sagaidīt pārsteigumus.»

Viņš nolēma doties nelielā pārbaudes gājienā pa parku un aiz pils, ciema ceļa tuvumā, sastapa jautri sarunājamies visus trīs bērnus.

Ja būtu atvērušās debesis un eņģeļi novēlusies zemē cits pēc cita, Tomātam tas nebūtu bijis tik liels pārsteigums. Ķirsēns iebridis zālē! Ķirsēns draudzīgi sarunājas ar diviem plikadīdām!

Tad pēkšņi vienā no šiem plikadīdām Tomāts pazina zeņķi, kas viņu bija pamatīgi saraudinājis. Viņš pārskaitās un kļuva tik sarkans, ka ugunsdzēsēji droši vien būtu nodomājuši, vai nav izcēlies ugunsgrēks.

— Grāfa kungs! — viņš iekliedzās nelabā balsī.

Ķirsēns pagriezās atpakaļ, nobālēja un ieķērās dzelzs režģos.

— Draugi, — viņš čukstēja, — bēdziet, iekams Tomāts nav jums neko ļaunu nodarījis. Man viņš neuzdrošināsies neko darīt. Uz redzēšanos!

Sīpoliņš un Redīsīte, bruņinieka bļāvienu pavadīti, likās projām, ko kājas nesa.

— Šoreiz, — noteica Redīsīte, — mūsu pasākums neizdevās.

Sīpoliņš smaidīja.

— Kas tev to teica? Mēs esam ieguvuši draugu, un tas nav maz.

Viņu jaunais draugs pa to starpu gatavojās uz galvas mazgāšanu, kas bija gaidāma no Tomāta, no Pētersīļa kunga, no grāfienes Pirmās, no grāfienes Otrās, no barona Apelsīna un no hercoga Mandarīna; abi dižciltīgie radagabali bija drīz vien aptvēruši, ka vajag tikai pamocīt Ķirsēnu, lai izpatiktu grāfienēm, un tāpēc viņi arī nekad nepalaida garām šādu izdevību.

Tomēr šoreiz Ķirsēns juta it kā kamolu kaklā. Viņš neko nebēdāja par bārieniem, pārmetumiem un sodiem. Viņš neko nebēdāja arī par grāfieņu spiegšanu, Pētersīļa kunga sprediķiem un hercoga Mandarīna izsmieklu. Un tomēr viņš jutās ļoti nelaimīgs. Pirmo reizi viņš bija atradis draugus, pirmo reizi mūžā viņš bija smējies no visas sirds, un nu viņam atkal vajadzēja visu to zaudēt: Sīpoliņš ar Redīsīti bija jau noskrējuši no kalna lejā, un viņš varbūt nekad tos vairs savā mūžā neredzēs. Nezin ko viņš būtu atdevis, lai tikai varētu būt viņu vietā! Nezin ko viņš būtu atdevis, lai varētu būt ar viņiem kopā tur ārā, kur nebija uzrakstu, kur varēja staigāt pa pļavām un plūkt puķes!

Pirmo reizi Ķirsēna sirdi sāka mocīt tā savādā un briesmīgā sajūta, ko sauc par ciešanām. Tas bija kaut kas pārāk liels viņa spēkiem, un Ķirsēns juta, ka nespēs to panest. Viņš nometās zemē un izmisis sāka raudāt.

Tomāts pacēla viņu, pasita padusē kā sainīti un aizsoļoja pa aleju.

ASTOTĀ NODAĻA

Dakteris Kastanis tiek padzīts no pils

Ķirsēns raudāja visu vakaru. Hercogs Mandarīns ar ļaunu prieku zobojās par viņu.

— Mūsu Ķirsēns pilnīgi izplūdis asarās, — viņš teica, — no viņa atliks tikai kauliņš.

Baronam Apelsīnam, kā jau dažam labam ļoti resnam cilvēkam, sirds dziļumos bija arī kādas maigas jūtas. Lai nomierinātu Ķirsēnu, viņš tam piedāvāja gabaliņu no savas tortes. Maziņš jau nu tas bija — viena karotīte. Tomēr, pazīstot barona vājību, šādu augstsirdību nevarēja neatzīt.

Grāfienes turpretim bija naida pilnas.

— Mūsu brāļadēlam vajadzētu kļūt par stabulnieku, — piezīmēja grāfiene Pirmā.

— Viņam iznāktu lielisks koncerts arī bez stabules, — grāfiene Otrā centās to pārspēt asprātībā.

— Rīt, — draudēja Pētersīļa kungs, — rīt es tev likšu uzrakstīt trīstūkstoš reizes: «Nedrīkstu raudāt pie galda, jo saviem galdabiedriem radu gremošanas traucējumus.»

Kad tomēr kļuva skaidrs, ka Ķirsēns nemitēsies raudāt, viņu sūtīja gultā.

Zemenīte darīja visu iespējamo, lai nomierinātu nabaga grāfu, bet nekas nelīdzēja. Meitene bija tik satraukta, ka pati sāka raudāt.

— Beidz tūliņ raudāt, — pavēlēja viņai grāfiene Pirmā, — citādi es tevi atlaidīšu no vietas.

Īsi sakot, Ķirsēns smagi saslima. Viņam bija tāds drudzis, ka drebēja gulta, un tāds klepus, ka trīcēja logu rūtis. Murgodams viņš nepārtraukti sauca:

— Sīpoliņ! Sīpoliņ!

Tomāts izteica pārliecību, ka zēnu droši vien pārbiedējis bīstamais noziedznieks, kas klīstot pa apkārtni.

— Rīt es likšu viņu apcietināt, — viņš sacīja slimniekam, lai to nomierinātu.

— Nē, nē, lūdzu jūs! Apcietiniet mani, metiet mani visdziļākajā cietumā, bet neapcietiniet Sīpoliņu! Sīpoliņš ir labs, Sīpoliņš ir mans vienīgais draugs!

Pētersīļa kungs izšņauca degunu.

— Zēns murgo. Smags gadījums.

Tika aicināti visslavenākie ārsti. Vispirms ieradās doktors Sausā Sēne un parakstīja kaltētu sēņu novārījumu. Novārījums nepalīdzēja.

Gluži otrādi, doktors Vilkābele norādīja, ka sēnes šai slimībai ir ļoti bīstamas un labāk derētu japāņu vilkābeles augļu sulas kompreses. Palagi tika samērcēti japāņu vilkābeles augļu sulā, tomēr nebija redzamas nekādas Ķirsēna izveseļošanās pazīmes. Gluži otrādi, viņam kļuva vēl sliktāk.

— Pēc manām domām, — sprieda doktors Artišoks, — būtu nepieciešama ārstēšana, liekot tās pamatā zaļus artišokus.

— Ar visiem dzeloņiem? — pārbijušies jautāja Zemenīte.

— Katrā ziņā, citādi nebūs nekāda labuma.

Ķirsēnu ārstēja ar zaļiem, tikko nogrieztiem artišokiem. Nabaga zēns lēca gaisā aiz sāpēm, it kā tam ādu dīrātu nost.

— Jūs redzat? — priecājās doktors Artišoks. — Grāfa kungs kļuvis jau dzīvāks.

Turpiniet ārstēšanu!

— Galīgi aplam! — šausmās iesaucās profesors Salāts.

— Kas tas ir bijis par ēzeli, kas parakstījis ārstēšanu ar artišokiem? Pamēģiniet labāk ar salātiem!

Zemenīte klusiņām lika pasaukt nabaga ļaužu ārstu — dakteri Kastani, kas dzīvoja mežā zem kastaņkoka. Viņu sauca par nabaga ļaužu ārstu tāpēc, ka viņš parakstīja pavisam nedaudz zāļu un par tām pašām maksāja pats no savas kabatas.

Kad dakteris Kastanis ieradās pils durvju priekšā, kalpotāji gribēja dzīt viņu prom, jo tas bija ieradies bez pajūga.

— Ārsts bez pajūga, — viņi teica, — tas ir ārsts, kas nekā neizārstē.

— Bet ārstēšanas māksla taču nav meklējama pajūgā, — lēnprātīgi iebilda dakteris Kastanis.

— Ārsts, kam nav sava pajūga, var būt tikai šarlatāns, — nolēma kalpotāji un gribēja tam deguna priekšā aizcirst durvis, bet tieši tai brīdī tur gāja garām Pētersīļa kungs un lika ārstu ielaist. Jūs jau zināt, ka viņš mēdza negaidot ierasties vienmēr un visur.

Dakteris Kastanis izklaušināja slimnieku no visām pusēm, apskatīja mēli un acis, paraudzīja pulsu, klusu kaut ko pavaicāja, pēc tam nomazgāja rokas un nekā vairāk nepateica kā tikai šādus vārdus:

— Drauga trūkums Smagi jūtams, Citas kaites Zēnam nava.

— Ko jūs ar to gribat teikt? — neiecietīgi noprasīja bruņinieks Tomāts.

— Neko vairāk kā tikai patiesību, ja jūs to gribat dzirdēt. Šim zēnam nav citas vainas ka vienīgi neliela grūtsirdība.

— Kas tā par slimību? — apvaicājās grāfiene Pirmā, kurai vēl šāda slimība nebija pazīstama. Viņai bija vājība uz slimībām: dzirdot pieminam kādu jaunu kaiti, arī grāfienei nekavējoties vajadzēja to izslimot. Viņa jau arī bija tik bagāta, ka ārstēšanās izdevumi tai raizes nedarīja.

— Tā nav slimība, grāfienes kundze. Tās ir skumjas. Zēnam ne pieciešama sabiedrība. Kāpēc jūs neļaujat viņam kādreiz parotaļāties ar citiem bērniem?

Labāk viņš to nebūtu teicis. Sacēlās vesela protestu vētra. Nabaga ārstu apbēra ar apvainojumiem.

— Lai viņš iet projām, — pavēlēja Tomāts, — lai viņš aiziet, iekams es neesmu licis saviem kalpiem izdzīt to ārā!

— Kāds kauns, — pievienojās grāfiene Otrā, — kāds negods tik nelietīgi izmantot mūsu uzticību! Viņš ar viltu iekļuvis mūsu mājā. Es varētu iesniegt par viņu sūdzību, ja vien gribētu, par dzīvokļa neaizskaramības tiesību pārkāpšanu. Advokāt, tā tas ir,

vai ne?

Viņa pagriezās pret Zirni, kas vienmēr bija klāt, kad radās vajadzība kāda jautājuma uzzināt viņa domas.

— Protams, grāfienes kundze.

Nekavējoties viņš izvilka savu piezīmju grāmatiņu un atzīmēja grāfieņu Ķiršu kontā: «Padoms daktera Kastaņa lietā, kurš apvainots par dzīvokļa neaizskaramības tiesību pārkāpšanu, — desmit tūkstoš liru.»

Tā kā dienas alga tādā veidā bija nopelnīta, viņš vairs ar savu klātbūtni nevienu neapgrūtināja.

DEVĪTĀ NODAĻA

Žurku ģenerālis spiests atkāpties

Jums droši vien gribas ko uzzināt par apcietinātajiem: par Ķirbīti, profesoru Bumbieri, meistaru Vīnodziņu, Ķirbieni un citiem ciema ļaudīm, kurus Tomāts bija licis arestēt un iemest pils pagrabos.

Labi, ka Bumbieris bija paņēmis līdzi sveces galiņu, jo pagrabi bija ļoti tumši un žurku pilni. Lai nelaistu žurkas sev tuvumā, profesors sāka spēlēt vijoli: žurkas nemīl mūziku, un tāpēc viņas bēga projām, nolādēdamas šo sasodīto instrumentu, kas viņam neļāva pienākt tuvāk.

Bet pēc kāda laika arī meistars Vīnodziņš nevarēja vairs mūziku paciest: Bumbieris pēc dabas bija grūtsirdīgs un spēlēja tikai skumjas dziesmas, kurās klausoties gribējās raudāt.

Tāpēc visi apcietinātie lūdza profesoru apklust.

Tikko iestājās klusums, kā jau varat iedomāties, žurkas trīs kolonnās uzsāka uzbrukumu. Žurku virspavēlnieks norīkoja:

— Pirmā kolonna dosies no kreisās puses virzienā uz sveci un iegūs to. Bet sargieties to sabojāt: man pirmajam viņā jāiecērt zobi, jo es taču esmu ģenerālis. Otrā kolonna soļos uz vijoli; tā ir puse no sviesta bumbiera un katrā ziņā ļoti garšīga. Trešā kolonna uzbruks no priekšas, tās uzdevums ir izklīdināt ienaidnieku.

Visu trīs kolonnu komandieri izskaidroja katram žurku kājniekam viņa uzdevumu.

Žurku virspavēlnieks iekāpa tankā; tas bija vecs, apdrupis jumta dakstiņš, piesiets zem vēdera vienai žurkai, kuru vilka aiz astes desmit citas žurkas. Taurētāji deva signālu sākt uzbrukumu, un pāris minūtēs kauja bija beigusies. Bumbierim izdevās paglābt vijoli, turot to pāri cīņas laukam, bet svece pazuda, it kā to kāds būtu aizpūtis prom, un mūsu draugi palika tumsā.

Pazuda vēl kāda lieta, bet par to stāstīt vēl nav pienācis laiks.

Ķirbītis nevarēja vien nomierināties:

— Tas viss manas vainas dēļ!

— Bet kāpēc tad tavas vainas dēļ? — norūca meistars Vīnodziņš.

— Ja es nebūtu ieņēmis sev galvā, ka man vajadzīga šī māja, mēs nebūtu iekūlušies nelaimē.

— Esiet taču reiz mierā! — izsaucās Ķirbiene. — Ne jau jūs iebāzāt mūs cietumā.

— Es esmu vecs, ko es iesākšu ar māju? — turpināja Ķirbītis. — Es varu iet dzīvot apstādījumos zem sola, tur es nevienu netraucēšu. Draugi, es jūs lūdzu, pasauciet cietumsargus un sakiet viņiem, ka es uzdāvināšu mājiņu Tomātam un pateikšu arī, kur to var atrast.

— Nekā tu viņam neteiksi, — noskaitās meistars Vīnodziņš. Profesors Bumbieris sērīgi trinkšķināja vijoles stīgu.

— Tad šai lietā iepīsies arī Mellenītis.

— Klusu! — čukstēja Ķirbiene. — Nesauciet nevienu vārdā! Šeit arī sienām ir ausis.

Visi iztrūkušies raudzījās apkārt, bet bez sveces bija tik tumšs, ka viņi nevarēja saredzēt, vai cietumam patiešām ir ausis.

Tomēr ausis bija. Patiesībā gan bija tikai viena auss: apaļš caurums — slepenā telefona vada gals, kas aizvadīja katru skaņu un izteiktu vārdu tieši līdz bruņinieka Tomāta istabai. Par laimi, šai brīdī Tomāts neklausījās, jo bija pārāk aizņemts ar Ķirsēna slimību.

Klusumā, kas pēc tam iestājās, bija dzirdamas taures skaņas: žurkas atsāka uzbrukumu, stingri apņēmušās iegūt Bumbiera vijoli.

Lai tās aizbaidītu, profesors jau grasījās spēlēt: iespiedis vijoli zem zoda, ar iedvesmas pilnu kustību viņš tvēra pēc lociņa, un visi aizturēja elpu. Viņi aizturēja elpu labu laiciņu, bet tad ļāva tai vaļu un nolēma turpināt elpošanu, jo no vijoles nenāca neviena skaņa.

— Vai kaut kas nav kārtībā? — jautāja meistars Vīnodziņš.

— Žurkas apēdušas manu lociņu! — iesaucās Bumbieris tuvu raudām.

Viņas to bija nograuzušas gandrīz visu, atstādamas tikai pāris centimetru. Bet bez lociņa nevarēja spēlēt, un žurku karaspēks ar briesmīgiem kaujas saucieniem devās uz priekšu.

— Tas viss manas vainas dēļ, — nopūtās Ķirbītis.

— Izbeidz savas nopūtas un palīdzi mums, — teica meistars Vīnodziņš. — Ja jau tu tik labi proti nopūsties, tad pamēģini arī ņaudēt!

— Man tieši gribas ņaudēt, — gaudās Ķirbītis. — Es tikai brīnos par jums, kā jūs, nopietns cilvēks būdams, varat jokoties šādā brīdī.

Meistars Vīnodziņš viņam neko neatbildēja un pats sāka ņaudēt, tik labi atdarinādams kaķi, ka žurku karaspēks tūdaļ palika stāvam uz vietas.

— Ņau, ņau! — ņaudēja kurpnieks.

— Ņau, ņau! — kā atbalss pievienojās profesors, nebeigdams raudāt par sava lociņa bēdīgo galu.

— Zvēru pie sava vectēva Zurkuļa Trešā — visu pagrabu un noteku karaļa dvēseles: te atrodas kaķis! — izsaucās žurku ģenerālis, strauji nobremzējot tanku.

— Ģenerāli, nodevība! — pieskrējis sauca viens no trim komandieriem. — Mani kareivji redzējuši veselu kolonnu bēniņu kaķu, kas apbruņoti no galvas līdz kājām.

Viņa kareivji nebija redzējuši it nekā. Viņiem bija tikai bailes, un tās liek saskatīt arī neesošo.

— Ņau, ņau! — ar izmisumu turpināja cietumnieki.

Žurku ģenerālis noglaudīja sev asti. Kad viņš bija noraizējies, viņš mēdza glaudīt asti, bet no lielas glaudīšanas aste bija pavisam nodilusi, un tāpēc kareivji savu ģenerāli paklusām bija iesaukuši par Pusasti.

— Zvēru pie sava tēva vecvectēva Žurkuļa Pirmā — visu labības apcirkņu karaļa dvēseles: nodevēji saņems par to atmaksu! Bet pagaidām dodiet atkāpšanās signālu!

Komandieri nelika sev to divreiz teikt. Taures nopūta atkāpšanos, un viss karaspēks metās atpakaļ, cik ātri vien varēja, ar Pusasti priekšgalā, kurš no sava tanka augstumiem bez kādas žēlastības dauzīja ar pātagu tankam priekšā aizjūgtās žurkas.

Tā mūsējiem uzbrukuma atvairīšana beidzās ar uzvaru.

Viņi vēl apmainījās ar savstarpējiem laimes novēlējumiem sakarā ar lieliskajiem panākumiem, bet tad izdzirda smalku balstiņu saucam:

— Ķirbīti! Ķirbīti!

— Vai jūs mani saucāt, profesor?

— Es ne, — atbildēja Bumbieris, — es jūs neesmu saucis.

— Tomēr man likās, ka jūs mani saucāt.

— Ķirbien! Ķirbien! — skanēja tā pati balstiņa. Ķirbiene pagriezās pret meistaru Vīnodziņu.

— Meistar Vīnodziņ, kāpēc jūs runājat tik smalkā balstiņā?

— Kas jums ienācis prātā? Es nerunāju nekādā balstiņā. Es pašlaik kasu galvu, jo man tur iekšā ir doma, kas liek tai niezēt.

— Tā esmu es, — turpināja balstiņa, — es esmu Zemenīte.

— Kur tad tu esi?

— Bruņinieka Tomāta istabā. Runāju pa viņa slepeno telefonu. Vai jūs mani dzirdat?

— Jā, dzirdam.

— Es arī labi visu dzirdu. Tomāts drīz vien ieradīsies. Man ir jānodod jums ziņa.

— No kā?

— No Sīpoliņa. Viņš liek teikt, lai jūs neraizējoties. Viņš rūpēšoties par to, lai jūs tiktu ārā no cietuma. Neatklājiet Tomātam mājiņas noslēpumu un nepadodieties. Sīpoliņš parūpēsies par visu.

Meistars Vīnodziņš atbildēja:

— Mēs neteiksim nekā un paļāvīgi gaidīsim. Saki Sīpoliņam, lai viņš rīkojas ātri, jo mūs ir apsēdušas žurkas un nezinām, cik ilgi vēl varēsim tām turēties pretī. Vēl viena lieta: paraugi, vai nevari mums pagādāt sveci ar sērkociņiem. Mūsējo žurkas apēda.

— Pagaidiet turpat, es tūlīt būšu atpakaļ.

— Skaidrs, ka gaidīsim. Kur tad lai mēs ietu?

Drīz atkal bija dzirdama Zemenītes balss:

— Uzmanību, es tagad nosūtu jums sveci!

Tiešām, kaut kas nočaukstēja, pēc tam kaut kas atsitās pret Ķirbīša degunu.

— Re, kur ir, re, kur ir! — priecīgs sauca nabaga vecītis. Sainītī bija tauku svece un sērkociņu kastīte.

— Paldies, Zemenīt!

— Sveiki, man jāmūk, jo tūlīt jābūt klāt Tomātam. Patiešām, Tomāts tieši tai brīdī ienāca savā istabā. Ieraudzījis Zemenīti, kas rosījās ap viņa slepeno telefonu, bruņinieks iedegās dusmās:

— Ko tu tur dari?

— Spodrinu šo slazdu.

— Kādu slazdu?

— Šito, — vai tad tas nav peļu slazds?

Tomāts atviegloti nopūtās. «Nav tik ļauni,» viņš nodomāja, «viņa ir tāda muļķe, ka noturēja manu slepeno klausuli par peļu slazdu.»

Tomāts tūliņ kļuva priecīgāks un pat uzdāvināja Zemenītei konfekšu papīriņu.

— Še tev, — viņš augstsirdīgi teica, — pasūkā šo papīriņu. Tas ir ļoti salds: pirms gada tur bija iekšā liķiera konfekte.

Zemenīte palocīdamās pateicās bruņiniekam un sacīja: — Septiņu gadu laikā, kamēr es te kalpoju, šis ir trešais konfekšu papīriņš, ko jūsu augstība man dāvina.

— Nu redzi, — atbildēja Tomāts, — cik es esmu labs saimnieks; uzvedies labi, un tu būsi apmierināta.

— Kas ir pieticīgs, tam vienmēr labi, — noteica Zemenīte un, vēlreiz palocījusies, devās prom savās gaitās.

Tomāts berzēja rokas, domādams:

«Tagad es paklausīšos pa savu slepeno telefonu. Cietumnieki sarunādamies noteikti pateiks daudz ko interesantu, un varbūt es tādā veidā dabūšu zināt, kur ir šī nolādētā mājele.»

Bet cietumnieki, Zemenītes brīdināti, bija sadzirdējuši Tomāta tuvošanos un pārliecībā, ka viņš sarunas noklausīsies, lamāja viņu, cik iespaidīgi vien prata. Tomātam gribējās uzkliegt: «Tagad tik es jums parādīšu!» Bet viņš negribēja sevi nodot un, lai nebūtu vairs jādzird šīs sarunas, aizbāza ciet telefona klausuli, kas īstenībā bija vienkārša piltuve vīna pārliešanai, un aizgāja gulēt.

Meistars Vīnodziņš aizdedza jauno sveci. Vispirms visi paskatījās uz augšu un vienā griestu stūrī ieraudzīja slepenā telefona caurumu. Viņi sirsnīgi nosmējās, iedomādamies bruņinieka zili sarkano ģīmi.

Viņu prieks tomēr nebija ilgs. Kāda izlūku žurka, ieraudzījusi kamerā gaismu, izlīda laukā, lai noskaidrotu pašreizējo stāvokli, un, palūkojusies apkārt, žigli aizskrēja pie virspavēlnieka ar ziņojumu.

— Ģenerāli, — viņa priecīgi stāstīja, — kaķi ir atkāpušies. Cietumniekiem ir jauna svece.

Pusaste norija puslitru siekalu un aplaizīja ūsas, kurās vēl bija palikusi garša no iepriekšējās sveces.

— Dodiet sapulcēšanās signālu! — viņš nekavējoties pavēlēja. Kad karaspēks bija nostājies ierindā, žurku ģenerālis teica atkal dedzīgu runu:

— Varonīgie cīnītāji! Tēvija ir briesmās. Tāpēc steidzieties cīņā un atnesiet man šo sveci! Sveci, protams, apēdīšu es ar savu komandieru palīdzību, bet pirms tam es jums katram pēc kārtas atļaušu to mazdrusciņ aplaizīt.

Žurkas aiz sajūsmas kliedza, tvēra pēc ieročiem un no jauna devās uzbrukumā. Bet šoreiz meistars Vīnodziņš bija tālredzīgāks un sveci bija nolicis augstu — tur, kur siena bija mazliet apdrupusi un starp diviem ķieģeļiem izveidojusies neliela sprauga. Žurkas dabūja pamatīgi izlēkāties: sveci viņas tomēr nevarēja aizsniegt. Manīgākajām bija jāapmierinās ar to, ka dabūja drusciņ palaizīt Bumbiera vijoli, bet ari viņām bija jāatkāpjas, jo žurku ģenerālis, pārskaities par neizdošanos, gribēja sodīt katru desmito kareivi. Tā viņš arī izdarīja. Nostādījis visus savus kareivjus ierindā, viņš katru desmito lika nošaut.

Tovakar dārzā notika militāra apspriede. Sīpoliņš, Zemenīte un Redīsīte aiz kāda žoga apsprieda stāvokli ar tādu dedzību, ka neko nemanīja sev apkārt. Viņi nepamanīja arī suni Plēšku, kas, iedams savā pārbaudes pastaigā, mežonīgi uzklupa viņiem no mugurpuses. Plēška abas meitenes nepagodināja pat ne ar skatienu: viņš mierīgi uzgūlās Sīpoliņam uz krūtīm un rēja, kamēr Tomāts atnāca nabaga Sīpoliņu apcietināt. Varat iedomāties, kāds prieks bija bruņiniekam!

— Lai parādītu tev savu labvēlību, — viņš iesaucās, — es tevi ieslēgšu Slepenajā Bedrē! Cietums nav tevis cienīgs.

— Jā, lūdzu, — atbildēja Sīpoliņš bez kāda apmulsuma.

Ko lai viņš būtu atbildējis? Varbūt jūs labāk gribētu, lai viņš būtu sācis raudāt par to, ka ir arestēts?

DESMITĀ NODAĻA

Ceļojums ar Kurmieni no viena cietuma uz otru

Sīpoliņš pamodās nakts vidū, jo likās — kāds klauvētu pie durvīm. Bet šī iedoma viņam pašam šķita tik muļķīga, ka bija par to jāsmejas.

«Un tomēr es kaut ko dzirdēju,» viņš domāja.

Kamēr viņš domāja, mēģinādams izprast, no kā pamodies, troksnis atkārtojās. Tā bija dobja, nepārtraukta skaņa, it kā netālu kāds strādātu ar kapli.

— Kāds rok eju, — nosprieda Sīpoliņš pēc tam, kad bija pielicis ausi pie Bedres sienas tai pusē, kur bija dzirdams troksnis.

Tikko viņš bija nonācis pie šīs atziņas, no sienas nodrupa zemes pika, pēc tam izgāzās ķieģelis, un tūlīt aiz ķieģeļa kāds novēlās uz Bedres grīdas.

— Ej nu sazini, kur esmu nokļuvusi? — kāds sāka runāt balsī ar stipru deguna pieskaņu.

— Slepenajā Bedrē, — atbildēja Sīpoliņš, — tas ir, vistumšākajā pils cietumā. Tāpēc atvainojiet mani, ka nevaru jūs saskatīt un apsveicināties, kā pieklājas.

— Un kas jūs tāds esat? Atvainojiet arī mani, bet, ziniet, es esmu pieradusi pie tumsas, un šeit man ir par gaišu. Gaismā es nekā neredzu.

— Saprotu, tad jums jābūt no kurmju dzimtas.

— Tieši tā, — atbildēja Kurmiene, — jau krietni sen es gatavojos rakt šinī virzienā, bet nekad nav bijis laika. Ziniet, man ir desmitiem kilometru eja, kas jāpārrauga un jāuztur kārtībā. Vienmēr kaut kur sūcas ūdens (tāpēc man, lūk, ir iesnas), bez tam tur ir šie nolādētie tārpi, kas paši nezina, kur būtu līduši, un kas nesajūt ne mazāko cieņu pret cita darbu. Un tā es atliku rakšanu vienmēr no nedēļas uz nedēļu. Bet šorīt sev noteicu: «Cienījamā Kurmien, ja jūs esat saprātīga sieva un esat nolēmusi apskatīt pasauli, tad pēdējais laiks rakt jaunā virzienā.» Tā es devos ceļā un…

Sīpoliņš pārtrauca šo tērzēšanu un stādījās priekšā:

— Mans vārds ir Sīpoliņš, un es esmu bruņinieka Tomāta gūsteknis.

— Nepūlieties daudz skaidrot, — teica Kurmiene, — es jūs pazinu jau no smakas.

Es jums no sirds jūtu līdzi. Dienu un nakti uzturēties tik gaišā vietā — tās laikam ir tīrās mocības.

— Pēc manām domām, šī vieta ir diezgan tumša.

— Jūs tikai smejaties. Es no sirds jums jūtu līdzi. Ak vai, pasaule ir ļauna. Es saku: ja jūs gribat kādu ielikt cietumā, tad lieciet viņu vismaz tumšā vietā, kur acis var atpūsties. Bet kopš tās dienas, kad kartāgieši izrāva Atilijam Regulām skropstas un izlika viņu saules staros, cilvēce ir kļuvusi arvien nežēlīgāka.

Sīpoliņš saprata, ka nav vērts spriedelēt par gaismu un tumsu ar kurmi, kas pieradis pie savām pa zemes ejām un kam šinī jautājumā ir pilnīgi pretēji uzskati.

— Iespējams, ka gaisma mani ļoti apgrūtina, — viņš nopūtās.

— Redziet nu! Vai es neteicu? — Kurmiene bija pavisam aizkustināta. — Ja jūs nebūtu tik liels, viņa ierunājās.

— Es? Es esmu pavisam maziņš, es jums galvoju. Es varu iziet cauri kurmja alai.

— Var jau būt, var jau būt, jaunais cilvēk. Bet, ja jūs gribat mani iepriecināt, tad nesauciet manas ejas par alām. Nu, varbūt es varu jūs pavadīt kādu gabaliņu?

— Es varētu ielīst tanī ejā, ko jūs tikko beidzāt rakt, — ierosināja Sīpoliņš. —  Tikai jūs mani pavadiet, jo vienam man bail apmaldīties: esmu dzirdējis, ka jūsu ejas esot ļoti sarežģītas.

— Paklausieties, — atbildēja Kurmiene, — man ir ļoti garlaicīgi iet otrreiz pa to pašu ceļu. Zināt, ko es jums pasacīšu? Izraksim jaunu eju.

— Uz kuru pusi? — tūliņ jautāja Sīpoliņš.

— Uz kuru vēlaties, — atbildēja Kurmiene, — lai tikai varētu nokļūt kādā tumšā vietā, nevis tādā briesmīgā caurumā, kur ir tik gaišs kā te.

Sīpoliņš tūliņ iedomājās cietumu, kurā bija ieslodzīts Ķirbītis, Vīnodziņš un citi.

Tas viņiem būtu jauks pārsteigums, redzot viņu atnākam no pazemes.

— Es domāju, ka vajag rakt uz labo pusi, — viņš pateica Kurmienei savu priekšlikumu.

— Uz labo vai kreiso, man vienalga. Ja jums labāk patīk uz labo, iesim uz labo.

Daudz nedomādama, Kurmiene iegrūda degunu sienā un sāka tik strauji rakt, ka Sīpoliņu pilnīgi apbēra ar zemi.

Viņam uznāca klepus lēkme, kas ilga vienu ceturtdaļstundu. Beidzis klepot un šķaudīt, Sīpoliņš izdzirda Kurmienes balsi, kas sauca:

— Vai jūs gatavojaties nākt vai ne?

Sīpoliņš ielīda ejā, kas bija pietiekami liela, lai varētu līst uz priekšu. Kurmiene jau bija zibensātrumā pieveikusi vairākus metrus.

— Te es esmu, Kurmien, te es esmu! — teica Sīpoliņš, spļaudams no mutes zemi, ko rakdama svaidīja tam virsū Kurmiene.

Tomēr viņš, iekams virzījās uz priekšu, vēl apstājās un aizķepināja alas ieeju.

«Kad viņi atklās, ka esmu izbēdzis,» viņš nodomāja, «tad nezinās, uz kuru pusi esmu devies.»

— Kā jūtaties? — Kurmiene rokot apvaicājās.

— Pateicos, ļoti labi, — atbildēja Sīpoliņš. — Te ir pilnīga tumsa.

— Es taču teicu, ka jūs tūliņ jutīsieties labāk. Vai nevēlaties kādu brītiņu apstāties?

Man pašai gan negribētos to darīt, tāpēc ka steidzos, bet jūs varbūt neesat pieradis skriet pa ejām.

— Labāk turpināsim ceļu, — teica Sīpoliņš, apsvērdams, ka tādā gaitā pēc pāris stundām viņi varētu nokļūt cietuma tuvumā.

— Labi. — Kurmiene atkal sāka steidzīgi rakt ar tādu troksni, kas atgādināja pneimatiskā āmura skaņu.

Sīpoliņam nebija viegli tikt viņai līdzi.

Stundas ceturksni pēc Sīpoliņa un Kurmienes aizbēgšanas atvērās Bedres durvis un, smaidīdams uzvaras priekā, ienāca Tomāts. Kā viņš jau iepriekš bija domās tīksminājies par šo mirkli, šis drošsirdīgais bruņinieks! Uz cietumu ejot, viņš jutās par kilogramiem divdesmit vieglāks.

— Sīpoliņš ir manās rokās, — viņš sajūsmināts pats sev teica. — Es piespiedīšu viņu visā atzīties no A līdz Z un pēc tam likšu pakārt. Kad tas būs izdarīts, palaidīšu brīvībā meistaru Vīnodziņu un tos citus muļķus: no šiem ļaudīm nav ko bīties. Te, lūk, jau ir Slepenās Bedres durvis. Ak, kāds man baudījums, iedomājoties šo knauķi, kas tur iekšā droši vien jau izplūdis asarās! Varu derēt, ka viņš man kritīs pie kājām un lūgs piedošanu. Varu derēt, ka viņš manas kurpes nolaizīs spodras. Un es viņam ļaušu to darīt, dodot kaut kādu cerību uz glābiņu; pēc tam es viņa cerības iznīcināšu un paziņošu savu spriedumu: nāve pakarot!

Bet, kad bija atvērtas durvis un aizdegta kabatas laternīte, izrādījās, ka no cietumnieka vairs nebija ne vēsts. Kamera bija tukša, pilnīgi tukša.

Tomāts neticēja pats savām acīm. Sargi, kas stāvēja blakus, redzēja viņu kļūstam dzeltenu, oranžu, zaļu, gaišzilu, tumšzilu un violetu.

— Kur viņš var būt ielīdis? Sīpoliņ, kur tu esi paslēpies? Jautājums bija diezgan muļķīgs: kur tad Sīpoliņš būtu varējis paslēpties?

Tomāts skatījās zem sola, ūdens krūzē, griestos, izpētīja grīdu un sienas ik pa kvadrātcentimetram — nekā. Cietumnieks bija pazudis, kā gaisā izkūpējis.

— Kas viņam ļāva izbēgt? — bargi noprasīja bruņinieks, griezdamies pie sardzes.

Sardzes priekšnieks viņam atgādināja:

— Bruņiniek, jums pašam bija Bedres atslēga.

Tomāts pakasīja galvu: tas bija tiesa. Lai atrisinātu šo mīklaino gadījumu, viņš apsēdās Bedres vidū, domādams: «Vispirms apsēdīšos. Sēdus var labāk domāt, nekā kājās stāvot.» Bet arī sēdus viņš ne pie kādas skaidrības netika. Šai mirklī sacēlās vējš un durvis ar troksni aizcirtās.

— Taisiet vaļā, nelieši! — bļāva Tomāts.

— Gaišība, tas nav iespējams, jo slēdzene ir aizkritusi ciet! Tomāts mēģināja atvērt durvis ar atslēgu, bet slēdzene bija tā ierīkota, ka atslēgt varēja tikai no ārpuses.

Redzēdams, ka viņš ir cietumnieks pats savā cietumā, Tomāts aiz dusmām tikko nepārplīsa.

Viņš kļuva violets, tumšzils, gaišzils, zaļš, oranžs un dzeltens un draudēja nekavējoties nošaut visus sargus, ja tie nebūs atvēruši durvis, iekams viņš aizskaitīs līdz simtam.

Īsi sakot, lai atvērtu cietumu, bija jāuzspridzina durvis ar dinamītu. Sprādziens uzsvieda Tomātu ar kājām gaisā un apklāja visu augumu ar zemi. Sargi drudžaini raka un galu galā izvilka Tomātu ārā kā kartupeli no vagas. Viņi to iznesa laukā un pamatīgi apskatīja, vai nav kas lauzts.

Tiešām, Tomātam bija ievainots deguns. Tam uzlika plāksteri, un bruņinieks skrēja prom, lai drīzāk varētu ielīst gultā. Viņam bija liels kauns rādīties ļaudīs ar tādu plāksteri uz deguna — pašā ģīmja vidū!

Sīpoliņš ar Kurmieni jau bija ļoti tālu, tomēr sadzirdēja sprādziena atbalsi.

— Kas tur notiek? — jautāja zēns.

— Nebīstieties, — drošināja viņu Kurmiene. — Acīmredzot tie ir manevri. Valdnieks Citrons uzskata sevi par lielu karavadoni, un viņam nav miera, ja tas nevar uzsākt kādu karu kaut vai iedomās.

Kurmiene, turpinādama naski rakt, nevarēja vien beigt slavēt tumsu un klāstīt, cik ļoti viņa ienīst gaismu.

— Atceros, reiz, — stāstīja Kurmiene, — man gadījās paskatīties uz sveci. Goda vārds, man bija jābēg, ko kājas nes: es nevarēju panest šo skatu.

— Jā gan, — apliecināja Sīpoliņš, — dažas sveces deg ar apžilbinošu gaismu.

— Bet iedomājieties, — turpināja Kurmiene, — šī svece bija nodzēsta. Kas gan ar mani būtu noticis, ja tā būtu bijusi aizdegta!

Sīpoliņš sevī prātoja, kā var kaitēt acīm nodzēsta svece, bet te Kurmiene pēkšņi apstājās.

— Es dzirdu balsis, — viņa teica.

Sīpoliņš sāka uzmanīgi klausīties: viņš sadzirdēja, ka tālumā runā, tikai atsevišķas balsis vēl labi nevarēja atšķirt.

— Vai dzirdat? — Kurmiene atsāka valodu. — Tās ir cilvēku balsis. Kur ir cilvēki, tur gaisma. Labāk iesim kādā citā virzienā.

Sīpoliņš atkal klausījās, un šoreiz viņš skaidri sadzirdēja meistara Vīnodziņa balsi: saprast gan nevarēja, ko viņš saka, taču nebija nekādu šaubu, ka tas ir viņš, jo kurpnieka balsi Sīpoliņš ļoti labi pazina.

Viņš gribēja iesaukties, likt sevi dzirdēt un pazīt, tomēr apdomājās:

«Labāk būs, ja Kurmiene tik ātri neuzzinās, ka tie ir mani paziņas. Man vispirms viņa jāpārliecina, ka jārok cietuma virzienā, citādi visi mani nodomi izkūpēs vējā.»

— Cienījamā Kurmiene, — viņš sacīja, — esmu dzirdējis stāstām par kādu ļoti tumšu alu, kurai, pēc maniem aprēķiniem, vajadzētu būt tieši kaut kur te.

— Tumšāka par šo eju? — šaubīdamās vaicāja Kurmiene.

— Nesalīdzināmi tumšāka, — meloja Sīpoliņš. — Domāju, ka mēs dzirdējām to cilvēku balsis, kas šajā alā atpūtina savu redzi.

— Hm… — norūca Kurmiene. — Tas man diez cik pārliecinoši neizklausās. Bet ja nu jūs katrā ziņā gribat iet uz šo alu… Protams, pats uz savu atbildību.

— Es jums būšu ļoti pateicīgs, — lūdza Sīpoliņš. — Mūžu dzīvo, mūžu mācies, vai ne?

— Lai notiek, — galu gala noteica Kurmiene. — Bet, ja sāpes acis, tad tas nāks par ļaunu jums.

Pēc neilga brītiņa balsis skanēja pavisam tuvu. Pēdīgi Sīpoliņš sadzirdēja Ķirbīti nopūšamies:

— Viss manas vainas dēļ… būtu vismaz Sīpoliņš nācis.

— Vai nu es maldos, — sacīja Kurmiene, — vai arī es dzirdēju pieminam jūsu vārdu?

— Manu vārdu? — jautāja Sīpoliņš, izlikdamies ļoti par steigts. — To es nedzirdēju.

Šai brīdī atskanēja meistara Vīnodziņa balss:

— Sīpoliņš apsolīja, ka nāks mūs atbrīvot, un viņš atnāks. Par to es nešaubos.

Kurmiene tūlīt teica:

— Dzirdējāt? Viņi runā par jums. Nemaz nedomājiet man iestās tīt, ka jūs to nedzirdējāt. Labāk pasakiet — kādā nolūkā jūs man likāt rakties uz šejieni?

— Cienījamā Kurmiene, — atzinās Sīpoliņš, — varbūt man tūliņ vajadzēja teikt jums taisnību. Nu es to pateikšu tagad. Balsis, kuras mēs dzirdam, nāk no Ķiršu pils cietuma, kurā ieslodzīti daži mani draugi, bet es esmu apsolījis viņus atbrīvot.

— Un jūs domājāt, ka ar manu palīdzību…

— Tieši tā. Cienījamā Kurmien, jūs bijāt tik laba un izrakāt eju līdz šai vietai. Varbūt jūs izraktu vēl otru, lai pa to varētu izbēgt mani draugi ?

Kurmiene brītiņu apdomājās un tad teica:

— Labi, man nav iebildumu. Man visi virzieni ir vienlīdz labi. Rakšu eju jūsu draugiem.

Sīpoliņš būtu viņu noskūpstījis, bet visa seja tai bija pārklāta ar tik biezu zemes kārtu, ka nemaz vairs nevarēja saprast, kur ir mute.

— Paldies jums no visas sirds, dārgā Kurmien! Būšu jums pateicīgs līdz mūža galam.

— Un tagad, — aizkustināta izsaucās Kurmiene, — nezaudēsim laiku pļāpājot, bet steigsimies pie jūsu draugiem.

Viņa ķērās atkal pie darba un pēc dažiem mirkļiem jau izurbās cauri sienai, kas viņus vēl šķīra no cietuma. Kā par nelaimi, tieši tai brīdī, kad Kurmiene parādījās cietumā, meistars Vīnodziņš aizdedzināja sērkociņu, lai paskatītos, cik pulkstenis.

Mazā liesmiņa atstāja uz nabaga Kurmieni tādu iespaidu, ka viņa metās atpakaļ, it kā būtu pamatīgi dabūjusi pa degunu, un nesās, cik jaudas, prom pa eju, atstādama Sīpoliņu ar garu degunu.

— Uz redzēšanos, Sīpoliņ! — viņa kliedza bēgot. — Jūs esat lāga zēns, un es jums gribēju palīdzēt. Bet jums vajadzēja mani brīdināt, ka mēs nokļūsim ellē ar briesmīgu gaismu. Šajā ziņā jums gan nevajadzēja melot.

Viņa aizsteidzās prom tādā ātrumā, ka eja aiz viņas sagāzās sienas sabruka un piepildīja alu ar zemi. Drīz vien Sīpoliņš vairs nedzirdēja viņas balsi. Skumju sirdi viņš domās sūtīja tai sveicienus: «Dzīvo sveika, vecā Kurmiene! Pasaule ir maza, varbūt kādreiz mēs atkal sastapsimies un es varēšu izlūgties no tevis piedošanu par šo mānīšanu.»

Atvadījies šādā veida no savas ceļabiedres, Sīpoliņš noslaucīja mutautiņā seju, cik labi vien varēja, un ielēca cietumā jautrs un kustīgs kā zivtiņa.

— Labdien, draugi! — viņš teica skanīgā balsi, kas izklausījās pēc taures.

Iedomājieties šos nabaga cilvēkus! Tie saklupa viņam virsu un gribēja vai apēst skūpstīdami; vienā acumirklī viņi notīrīja visas smiltis, kas Sīpoliņam vēl bija pielipušas, cits apkampa, cits aiz sajūsmas knieba, cits sita viņam uz pleca.

— Lēnāk, lēnāk, — mēģināja atvairīties Sīpoliņš, — vai tad jūs gribat saraut mani gabalos?

Vajadzēja daudz pūļu, lai viņus nomierinātu. Bet prieks pārvērtas izmisumā, kad Sīpoliņš izstāstīja savus piedzīvojumus.

— Tātad tu esi tāds pats cietumnieks kā mēs? — noprasīja meistars Vīnodziņš.

— Ne vairāk, ne mazāk, — atbildēja Sīpoliņš.

— Un, kad atnāks sargi, viņi tevi ieraudzīs.

— Nav teikts, — sacīja Sīpoliņš. — Es vienmēr varu paslēpties profesora

Bumbiera vijolē.

— Jā, bet kas mums tagad palīdzēs tikt ārā no šejienes? — rūca Ķirbiene.

— Viss manas vainas dēļ… manas vainas dēļ… — nopūtas Ķirbītis.

Sīpoliņš no visas sirds būtu gribējis viņus visus uzmundrināt, bet nepietika spēka.

Arī viņam, starp citu, viss rādījās diezgan tumšās krāsās.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Kurā noskaidrojas, ka Tomāts iet gulēt ar visām zeķēm

Protams, Tomāts neatzinās, ka Sīpoliņš bija izbēdzis, bet stāstīja, ka licis viņu pārvest uz kopējo kameru. Bez tam, tā kā viņam bija plāksteris uz deguna, viņš visu laiku gulēja gultā. Zemenite izspiegoja viņu pēc labākās sirdsapziņas, bet nebija iespējams uzzināt, kur viņš glabā cietuma atslēgas. Viņa nolēma aprunāties ar Ķirsēnu, kas visu laiku, kā jūs jau zināt, bija slims un raudāja dienu un nakti.

Tikko Zemenīte viņam bija izstāstījusi par visu notikušo, Ķirsēns mitējās raudāt.

— Sīpoliņš cietumā? Viņš tur nedrīkst palikt ne minūti! Dod man tūliņ manas brilles!

— Ko tu gribi darīt? _— lešu viņu atbrīvot, — apņēmības pilns paziņoja jaunais grafs. — Viņu un visus pārējos.

— Bet atslēgas ir Tomātam — kā tu tās dabūsi?

— Nozagšu. Tu izcep garšīgu torti un pieliec tai drusku miega zāļu klāt. Tad aiznes to Tomātam, kas ir ļoti kārs uz tortēm, un, kad viņš būs aizmidzis, nāc paziņo man. Es pa to laiku došos izlūkgājienā.

Zemenīte nevarēja beigt brīnīties par mazā grāfa enerģiju.

— Kā viņš ir pārmainījies! Pasaulīt, kā viņš ir pārmainījies!

To pašu teica visi, kas sastapa Ķirsēnu viņa izlūkgājienā. Grāfienes, Pētersīļa kungs, hercogs Mandarīns pārsteigti noraudzījās zēnā.

— Viņš taču ir izveseļojies! — konstatēja grāfiene Pirmā ar zināmu apmierinājumu.

— Bet es saku, ka viņš nekad nav bijis slims, — spriedelēja hercogs. — Tā bija tikai izlikšanās.

Grāfiene Otrā pasteidzās pievienoties sava untumainā brālēna domām, jo baidījās, ka viņš neuzlec uz kāda skapja un nepiedraud ar pašnāvību, lai tā iegūtu sev gandarījumu.

No kāda sarga Ķirsēns dabūja zināt, ka Sīpoliņš no Slepenās Bedres aizbēdzis, un bija par to ļoti priecīgs, bet nolēma rīkoties tālāk, lai varētu atbrīvot pārējos cietumniekus.

— Sīpoliņa draugi ir arī mani draugi, — viņš sev sacīja. Atjautīgi iztaujādams sardzi, viņš uzzināja, ka Tomāts cietuma atslēgas nēsā sev līdzi kabatā, kas iešūta zeķē.

«Šis apstāklis ir ļoti nepatīkams,» domāja Ķirsēns, «jo Tomāts iet gulēt zeķēs. Lai varētu zeķes paņemt, viņu nepamodinot, vajadzēs to pamatīgi iemidzināt.»

Tāpēc viņš deva rīkojumu Zemenītei, lai tā pieliek tortei divkāršu miega zāļu devu.

Iestājoties naktij, kalponīte atnesa Tomātam lielisku šokolādes torti. Tomātam tas bija tikai viens kumoss.

— Tev nevajadzēs par savu saimnieku žēloties, — viņš solījās no savas puses. — Kad izveseļošos, es tev uzdāvināšu papīriņu no šokolādes, kuru es pērn apēdu. Tu redzēsi, cik tas ir smaržīgs!

Zemenīte pateicībā palocījās līdz pašai zemei. Kad viņa atliecās taisna, Tomāts jau bija cieši aizmidzis un krāca kā vesels kontrabasu orķestris.

Viņa gāja pasaukt Ķirsēnu, un roku rokā abi devās pa pils gaiteņiem uz Tomāta mitekli.

Viņi gāja garām hercoga Mandarīna istabai, kurš pašlaik vingrinājās lēkšanā. Lai arvien, kad bija jāuzstāda kādas svarīgas prasības, varētu lēkāt pa mēbelēm augšā un zemē, vajadzēja nopietni trenēties. Mandarīns trenējās naktī. Zemenīte un Ķirsēns, lūkojoties pēc kārtas pa atslēgas caurumu, redzēja viņu lēkājam kā kaķi no skapja uz lampu, no gultas gala uz spoguli. Pa aizkariem viņš rāpās uz augšu neticamā ātrumā. Viņš bija kļuvis īsts akrobāts.

Tomāta istaba nebija pilnīgi tumša: Zemenīte ar gudru ziņu bija atstājusi vaļā slēģus, un pa logu plūda iekšā mēness gaisma.

Bruņinieks pamatīgi krāca. Pašlaik viņš tieši sapņoja, ka Zemenīte viņam atnesusi otru šokolādes torti — tik lielu kā velosipēda ritenis. Un nu sapnī viņam nāca pretī draudīgā izskatā barons Apelsīns, pieprasīdams pusi no tortes. Tomāts, gatavs aizstāvēt savas tiesības, izvilka zobenu. Barons aizbēga, iesizdams nabaga Puplakstam, kas svīda, vilkdams savus ratiņus. Bet, kad barons bija projām, ieradās hercogs Mandarīns, kas uzkāpa ļoti augstā kokā un kliedza: «Dod man pusi tortes, jeb es metīšos uz galvas zemē!»

Vārdu sakot, Tomāts nevarēja mierīgi sapņot: visi viņam gribēja atņemt šo nolādēto torti, kas galu galā arī pati sāka viņu nerrot. No šokolādes tortes tā pārvērtās par kartona torti. Tomāts, nekā ļauna neparedzēdams, iecirta tajā zobus, un mute tūliņ bija pilna ar sīkstu kartonu.

Kamēr Tomātu mocīja šādi sapņi, Zemenīte viņam atsedza kājas, Ķirsēns ļoti uzmanīgi novilka zeķes un izņēma laukā atslēgu saišķi.

Tā, tas ir padarīts, — viņš čukstēja Zemenītei. Meitene paskatījās uz Tomātu.

Kas zina, ko viņš darīs, kad pamanīs notikušo.

Iesim, kamēr viņš vēl nav pamodies.

— Par to nav jābaidās. Es ieliku tik daudz miega zāļu, ka ar tām varētu iemidzināt veselu ienaidnieka karaspēku.

Viņi piesardzīgi izgāja no istabas, aizvēra durvis un drebošu sirdi metās lejā pa trepēm.

Pēkšņi Ķirsēns apstājās.

— Bet sargi?

Par sargiem, lūk, viņi nebija padomājuši.

Zemenīte iebāza pirkstu mutē: viņa vienmēr meklēja padomu pirkstā. Pasūkāja pirkstu, un uzreiz prātā ienāca laba doma.

— Izdomāju, — viņa teica. — Es aiziešu aiz mājas stūra un saukšu, cik spēka, pēc palīdzības. Tu pieaicināsi sargus un sūtīsi man pretī. Kad būsi palicis viens, slēdz tik vaļā cietumu, un viss būs kārtībā.

Tā viņi arī izdarīja. Viss izdevās lieliski. Zemenīte kliedza «palīgā!» tik iespaidīgi, ka pat stādi būtu labprāt atrāvušies no savām saknēm, lai ietu viņu glābt. Sargi skrēja turp kā izšautas lodes. Ķirsēns tos vēl paskubināja, saukdams nopakaļ:

— Skrieniet taču, skrieniet! Tur ir laupītāji!

Palicis viens, Ķirsēns atslēdza cietumu. Kāds viņam bija pārsteigums, redzot starp citiem apcietinātajiem arī Sīpoliņu.

— Sīpoliņ, tu te! Vai tu nebiji aizbēdzis?

— To izstāstīšu citreiz. Tagad nedrīkst zaudēt laiku.

— Mūciet pa šo ceļu, — norādīja Ķirsēns uz taciņu, kas veda tieši mežā. — Sargi aizgāja uz otru pusi.

Ķirbiene, kas bija pārāk resna, lai varētu skriet, tika žigli vien aizvelta citiem līdzi.

Sīpoliņš palika pēdējais. Viņš sirsnīgi atsveicinājās no jaunā grāfa, kam bija saskrējušas acīs asaras.

— Tu esi dūšīgs zēns, — viņš sacīja, — es nekad neesmu ticējis, ka tu esi slims.

— Tagad bēdz, citādi tevi otrreiz saņems ciet.

— Drīz mēs atkal satiksimies, un es tev apsolu, ka Tomātam mēs vēl sagādāsim daudz jauku pārsteigumu.

Pāris lēcienos viņš panāca pārējos un palīdzēja velt Ķirbieni. Ķirsēns turpretim gāja atpakaļ, lai noliktu atslēgas savā vietā — Tomāta labās kājas zeķē.

Pa to starpu sargi bija atraduši Zemenīti, kas mirka vienās asarās. Kalponīte bija sev saplēsusi priekšautiņu un saskrāpējusi seju, lai varētu noticēt, ka viņai tiešām uzbrukuši laupītāji.

— Uz kuru pusi viņi aizbēga? — aizelsušies jautāja sargi.

— Turp, — atbildēja Zemenīte, rādot uz ciema ceļu.

Sargi aizskrēja. Divas trīs reizes viņi apstaigāja ciemu un apcietināja kādu Kaķi, neskatoties uz tā sīvo pretošanos.

— Šī taču ir brīva zeme, — sašutumā ņaudēja Kaķis. — Jums nav nekādu tiesību mani apcietināt. Un bez tam jūs esat ieradušies tieši tādā brīdī, kad pele, kurai es jau vairākas stundas uzglūnu, patlaban bija nolēmusi iznākt no savas paslēptuves.

— Cietumā jums būs peļu tik, cik uziet, — atbildēja sardzes priekšnieks.

Pēc pusstundas viņi atgriezās pilī. Un varat iedomāties, kāds bija viņu pārsteigums, kad tie atrada cietumu tukšu!

Steidzīgi viņi ieslēdza Kaķi kamerā, sasvieda zobenus un šautenes kaudzē, pameta visu un, bīdamies no Tomāta dusmām, bēga prom.

Tomāts nākamajā rītā piecēlās un paskatījās spogulī.

— Deguns sadzijis, — viņš konstatēja, — plāksteri var ņemt nost. Iešu nopratināt apcietinātos.

Viņš paņēma līdzi Zirni kā advokātu un Pētersīļa kungu, lai tas pierakstītu cietumnieku atbildes, un visi trīs cits aiz cita nopietnām sejām, kā jau tas cienīgiem varasvīriem pieklājas, devās uz cietumu. Tomāts izvilka atslēgas no labās kājas zeķes,

atslēdza durvis un atlēca atpakaļ, nogāzdams Pētersīļa kungu, kas viņam stāvēja cieši aiz muguras. No cietuma atskanēja žēlabains: «Ņau! Ņau!» — kas pat akmenī varēja izsaukt līdzjūtību.

Ko jūs te darāt? — Tomāts jautāja Kaķim, kad bija attapies no pārsteiguma.

— Man sāp vēders, — vaimanāja Kaķis. — Ļoti lūdzu, lieciet mani vest uz slimnīcu vai vismaz atsūtiet ārstu.

Kaķis visu nakti bija ķēris žurkas un bija tā pārēdies, ka no zobu starpām viņam vēl karājās laukā ne mazāk kā divi simti žurku astes.

Bruņinieks palaida Kaķi brīvībā, dodams atļauju atgriezties cietumā, kad tik vien viņam iegribēsies pamedīt žurkas, un teica:

— Ja jūs būsiet tik laipns un saglabāsiet sagūstīto žurku astes kā pierādījumu savai svētīgajai darbībai, pils administrācija jums izsniegs nelielu pensiju, aprēķinot to par katru asti.

Tūliņ pēc tam Tomāts nosūtīja gubernatoram šāda satura telegrammu: «Ķiršu pilī ļoti nopietns stāvoklis. Nepieciešama jūsu klātbūtne ar visu citroniešu bataljonu.»

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Puravs smejas par spīdzināšanām

Otrā rītā ciemā ieradās valdnieks Citrons ar visu savu svītu, kurā bija četrdesmit galma citronu, un ar citroniešu bataljonu. Kā jums zināms, Citrona galmā visiem pie cepurēm bija piekārti zvaniņi, un, tiem zvanot, iznāca neparasts koncerts.

Izdzirdīs šo troksni, Puravs, kas pašlaik sukāja spoguļa priekšā ūsas, izliecās ārā pa logu, pamezdams savu darbu pusceļā. Tā viņš tika apcietināts un aizvests projām ar vienu ūsu uz augšu un otru uz leju.

— Ļaujiet man vismaz izsukāt arī kreiso ūsu! — lūdza Puravs sargus, kad tie viņu veda uz cietumu.

— Klusu, citādi mēs jums nogriezīsim ir kreiso, ir labo ūsu, lai nebūtu lieki jāpūlas, tās sukājot.

Puravs apklusa, jo baidījās pazaudēt savu vienīgo bagātību. Tika apcietināts arī Zirnis.

Advokāts kliedza un kārpījās pretī:

— Tas ir pārpratums! Es esmu advokāts un esmu bruņinieka Tomāta dienestā. Te notikusi kāda kļūda, atbrīvojiet mani nekavējoties!

Bet tas bija kā pret sienu, kā pret mūri.

Citronieši apmetās parkā. Sākumā viņi kavēja laiku, lasīdami Pētersīļa kunga uzrakstus, vēlāk, lai nekļūtu garlaicīgi, sāka plūkt puķes, makšķerēt zelta zivtiņas, šaut pa siltumnīcu stikliem un tamlīdzīgā veidā uzjautrināties.

Grāfienes, matus plēsdamas, staigāja no viena komandiera pie otra.

— Lūdzami, kungi, lieciet taču saviem ļaudīm ieturēt mēru! Viņi mums iznīcinās visu parku.

Komandieri pamatīgi apskaitās.

— Mūsu varoņiem, — viņi atbildēja, — pēc piepūles kara gaitās nepieciešama izklaidēšanās, un jums vajadzētu būt drusciņ atzinīgākām.

Grāfienes iebilda, ka Purava un Zirņa apcietināšana nevarējusi prasīt daudz pūļu.

Tad komandieris atbildēja:

— Labi. Tādā gadījumā liksim apcietināt arī jūs, tad viņi būs labāk nopelnījuši savu atalgojumu.

Grāfienēm nekas cits neatlika kā lasīties prom un iet žēloties pie paša Citrona. Tas, protams, bija iekārtojis sev apmešanās vietu pilī kopā ar visiem četrdesmit galma citroniem. Viņš bija izvēlējies sev visskaistākās istabas un izturējās bez kādas cieņas pret Tomātu, baronu, hercogu, Pētersīļa kungu un arī pret pašām grāfienēm.

Barons bija ļoti noraizējies.

— Jūs redzēsiet, — viņš čukstēja, — viņi apēdīs visus pārtikas krājumus, un mēs nomirsim badā. Viņi paliks šeit tik ilgi, kamēr nebūs visu apēduši, un tad aizies, atstādami mūs postā. Tā ir nelaime, tā ir katastrofa!

Valdnieks lika pasaukt pie sevis Puravu un sāka viņu nopratināt. Pētersīļa kungs, izšņaucis degunu rūtainajā kabatas drānā, gatavojās pierakstīt atbildes. Tomāts sēdēja valdniekam labajā pusē par priekšā teicēju.

Jādara zināms, ka Citrons, lai gan viņam uz galvas bija zelta zvaniņš, nebija visai gudrs virs, bez tam viņš bija arī ārkārtīgi izklaidīgs. Piemēram, tiklīdz atveda apcietināto, viņš iesaucās:

— Kādas ūsas! Es jums saku, ka visā valstī neesmu redzējis otras tik skaistas, tik garas un tik labi izsukātas ūsas!

Puravam, kamēr tas sēdēja cietumā, nebija cita darba kā tikai sukāt ūsas.

— Pateicos, jūsu gaišība, — viņš pazemīgi sacīja.

— Reiz nu mēs te esam, — turpināja valdnieks, — es gribu jūs iecelt Sudraba ūsu bruņinieka kārtā. Citroni, šurp!

Augstmaņi tūlīt ieradās.

— Atnesiet man Sudraba ūsu bruņinieka kroni!

Viņam atnesa kroni, tas ir, vienu ūsu, ko varēja uzlikt galvā; protams, šī ūsa bija no tīra sudraba.

Puravs bija pavisam apmulsis: viņš domāja, ka tiek saukts uz nopratināšanu, bet te viņu apbalvo ar tik augstu goda zīmi.

Viņš palocījās Citrona priekšā. Citrons ar gandarījumu uzlika viņam galvā kroni,

apkampa un noskūpstīja uz abām ūsām — vispirms uz kreisās, tad uz labās — un pēc tam piecēlās, lai ietu prom, jo viņš bija diezgan izklaidīgs.

Tad pie viņa pieliecās Tomāts un iečukstēja kaut ko ausī.

— Jūsu augstība, — murmināja Tomāts, — es visā padevībā lūdzu jūs ņemt vērā, ka esat iecēluši bruņinieka kārtā neģēlīgu noziedznieku.

— Kopš šā brīža, kad esmu viņu iecēlis bruņinieka kārtā, — sekoja augstprātīga atbilde, — viņš vairs nav noziedznieks. Tomēr viņu nopratināsim,

Un, pagriezies pret Puravu, Citrons viņam jautāja, vai viņš nezinot, uz kurieni aizbēguši cietumnieki. Puravs atbildēja, ka nekā nezinot. Pēc tam viņam vaicāja, vai viņš nezinot, kur esot noslēpta Ķirbīša mājiņa, un Puravs atkal atbildēja, ka nekā nezinot.

Tomāts saniknojās:

— Jūsu augstība, šis cilvēks melo! Mans priekšlikums ir spīdzināt viņu, kamēr tas pateiks patiesību, visu patiesību un neko citu kā tikai patiesību!

— Ļoti labi, ļoti labi, — teica Citrons, berzēdams rokas; viņš jau pavisam bija aizmirsis, ka pirms mirkļa apbalvojis Puravu, un bija ļoti sajūsmināts par iespējamo spīdzināšanu, jo viņš pēc dabas bija ļauns un nežēlīgs.

— Kā mēs viņu spīdzināsim? — noprasīja bende, kas bija ieradies ar visiem saviem rīkiem — dakšām, cirvjiem, durkļiem un sērkociņiem, lai vajadzības gadījumā varētu aizdedzināt arī sārtu.

— Izraujiet viņam ūsas! — pavēlēja valdnieks.

Bende sāka raustīt Purava ūsas, bet tās, veļas smagumu turot, bija tik pamatīgi norūdījušās, ka bende dabūja krietni vien pacīnīties, tomēr ūsas nespēja izraut. Puravs nejuta itin nekādu sāpju un smejas no visas sirds. Bende pūloties tik ļoti nogura, ka paģība. Puravu ievietoja slepenā kamerā un aizmirsa. Tur viņam vajadzēja pārtikt no jēlas žurku gaļas un ūsas izauga tik garas, ka savijās divos skrituļos kā vadu stieples.

Pienāca Zirņa kārta. Advokāts tūliņ krita valdniekam pie kājām un sāka tas dedzīgi skūpstīt, lūgdams:

— Piedodiet man, augstība, es esmu nevainīgs.

— Bēdīgi, mans advokāt, ļoti bēdīgi, ja jūs būtu vainīgs, es jūs tūliņ atbrīvotu. Bet, ja jūs esat nevainīgs, tad lieta ievirzās jums ļoti nelabvēlīgi. Vai jūs varat pateikt, uz kurieni ir aizbēguši apcietinātie?

— Nē, jūsu augstība, — drebēdams atbildēja Zirnis. Viņš patiešām to nezināja.

— Nu redzat? — izsaucās Citrons. — Ka es varu jūs atbrīvot, ja jūs nekā nezināt?

Zirnis lūdzoši paraudzījās uz Tomāta pusi, bet bruņinieks izlikās, ka ir ļoti nodarbināts ar deguna urbināšanu, un lūkojās griestos.

Zirnis jutās pazudināts, un tai pašā laika viņu pārņēma mežonīgas dusmas, redzot, ka viņa saimnieks un aizbildnis to pametis nelaimē.

— Vai jūs varat pateikt, — turpināja Citrons, — kur paslēpta Ķirbīša mājiņa?

To Zirnis zināja, jo tai rītā bija noklausījies Sīpoliņa sarunu ar ciema ļaudīm.

«Ja es izpaudīšu paslēptuves atrašanas vietu,» viņš domāja, «tad būšu brīvs. Bet kas man no tā tiks? Tagad esmu ar šiem draugiem iepazinies… Kamēr viņi varēja izmantot manu advokāta vardu un zināšanas, lai citus krāptu, viņi mani aicināja uz pusdienām un teica visādas laipnības. Nē, es negribu viņiem palīdzēt. Lai paši tiek galā. Lai notiek kas notikdams, no manis viņi nekā nedabūs zināt.» Un skaļā balsī viņš skarbi atbildēja:

— Nē, to es nezinu.

— Jūs melojat! — iebrēcās Tomāts. — Jūs to ļoti labi zināt, tikai negribat teikt.

Te Zirnis vairs neizturēja. Viņš pacēlās uz pirkstgaliem, lai izskatītos garāks, apveltīja Tomātu ar dzēlīgu skatienu un uzkliedza:

— Jā, tas ir tiesa, es to zinu! Es zinu ļoti labi, kur mājiņa paslēpta. Bet es jums to nekad neteikšu, it nekad!

Citrons skatījās uz viņu pilnīgā nesaprašana.

— Apdomājieties, — viņš teica, — ja jūs neatklāsiet savu noslēpumu, būšu spiests jūs pakārt.

Zirnis juta, ka aiz bailēm sāk trīcēt kājas, un viņš satvēra ar rokām kaklu, jo likās, ka ap to jau žņaudzas virve. Tomēr viņš bija izšķīries.

— Kariet mani! — viņš lepni atbildēja. — Pakariet tūlīt!

To pateicis, viņš nobālēja (zirņiem neparasta parādība) un pakrita nesamaņā.

Pētersīlis ierakstīja protokolā: «Apsūdzētais aiz kauna iekrīt ģībonī.»

Tad viņš izšņauca degunu kabatas lakatiņā un aizvēra grāmatu: pratināšana bija beigusies.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Zirnis negribot izglābj bruņiniekam dzīvību

Zirnis pamodās tumsā un domāja, ka ir jau pakārts. «Es esmu miris,» viņš domāja, «un te laikam ir elle. Brīnums, ka šeit tik maz uguns. Pat nav nemaz. Savādi — pavisam tumša elle un bez uguns.»

Šai brīdī viņš dzirdēja durvīs noskrapstam atslēgu. Viņš ieslēpās kaktā, pavisam aizmirsis, ka nav kur bēgt, un bailīgi lūkojās uz durvīm, kas vērās vaļā, gaidīdams sardzes citroniešu un bendes ierašanos.

Citronieši tiešām ieradās, bet viņu vidū bendes vietā bija pats bruņinieks Tomāts, sasiets kā desas struņķis.

Zirnis pietrūkās kājās un grasījās mesties Tomātam virsū, bet tad apstājās.

— Ko es daru? Viņš taču ir tāds pats cietumnieks kā es.

Kaut arī viņam pret bruņinieku nebija nekādu simpātiju, viņš tomēr pieklājīgi apvaicājās:

— Jūs arī esat apcietināts?

— Apcietināts? Sakiet labāk, ka notiesāts uz nāvi. Rīt, gaismai austot, mani pakārs — tūliņ pēc jums. Vai tad jūs nezināt, ka šinī kamerā ievieto uz nāvi notiesātos?

Advokāts bija ļoti pārsteigts.

— Citrons ir ļoti saniknots par to, — turpināja Tomāts, — ka viņam neizdevās atrast sarežģījuma atrisinājuma pavedienu. Vai zināt, ko viņš izdarīja? Viņš apsūdzēja mani grāfienēm, ka es esot pret pili vērstās sazvērestības galva, un notiesāja mani uz nāvi pakarot.

Zirnis nezināja, vai priecāties vai līdzi just. Pēdīgi viņš iesaucās:

— Ja tas tā, bruņiniek, tad turieties: mirsim kopā!

— Vājš mierinājums, — piezīmēja bruņinieks, — tomēr atļaujiet man lūgt piedošanu, ka jūsu tiesāšanas laikā es par jums neizrādīju sevišķu interesi. Saprotiet, izšķīrās jautājums par manu paša dzīvību.

— Ko nu, kas bijis, izbijis, nerunāsim vairs par to, — smalkjūtīgi atrunājās Zirnis.

— Mēs esam likteņa biedri nelaimē, centīsimies viens otram palīdzēt.

— Arī es tāpat domāju, — noteica Tomāts ar manāmu atvieglinājuma sajūtu. — Esmu priecīgs, ka jūs neturat uz mani ļaunu prātu.

Viņš izvilka no kabatas tortes gabaliņu, daloties brālīgi ar Zirni, kas, redzot tādu augstsirdību, negribēja ticēt pats savām acīm.

— Tas ir viss, ko viņi man atstājuši, — teica Tomāts, skumji purinādams galvu.

— Tā jau klājas šinī pasaulē. Vakar jūs vēl bijāt faktiskais pils saimnieks, šodien vairs tikai cietumnieks.

Tomāts ēda torti un nekā neatbildēja.

— Vai zināt, — viņš vēlāk ieteicās, — esmu gandrīz vai apmierināts ar to, ko šis Sīpoliņš man nodarījis. Būtībā viņš ir veikls puika un visu, ko izdarījis, ir izdarījis aiz cēlas sirds, lai palīdzētu nabaga ļaudīm.

— Tā gan, — apstiprināja Zirnis.

— Kas to lai zina, — turpināja Tomāts, — kas zina, kur pašlaik atrodas izbēgušie cietumnieki. Es labprāt kaut ko darītu viņu labā.

— Bet ko tad jūs varat darīt, atrazdamies šādos apstākļos?

— Jums taisnība. To jau es pats nezinu.

— Arī es nezinu, — teica Zirnis, kas bija kļuvis pavisam runīgs, redzot, ka Tomāts ir tik laipns pret viņu, — bet es zinu, kur paslēpta Ķirbīša mājiņa.

Dzirdot šos vārdus, bruņiniekam sirds vai pārstāja pukstēt.

«Tomāt,» viņš sev sacīja, «tagad iegaumē labi visu, ko teiks šis muļķis: varbūt tev vēl ir kāda cerība izglābties.»

— Vai jūs tiešām to zināt? — viņš skaļā balsī jautāja, pagriezies pret advokātu.

— Protams, zinu, bet es to nekad neteikšu. Es negribu vairs šiem nabaga ļautiņiem darīt pāri.

— Šīs jūtas dara jums lielu godu, advokāt. Arī es, ja to zinātu, nesacītu. Negribu, ka manas vainas dēļ šiem cilvēciņiem uzbruktu jaunas likstas.

— Ja tā, — teica Zirnis, — tad ar prieku spiežu jūsu roku.

Tomāts pastiepa savu roku un ļāva viņam to krietni ilgi spiest. Tagad Zirnim sagribējās papļāpāties.

— Vai zināt, — viņš jautri teica, — viņi mājiņu paslēpuši pāris soļu attālumā no pils, un mēs visi bijām tik stulbi, ka tas nevienam neienāca prātā.

— Un kur tad viņi to paslēpuši? — vienaldzīgā tonī apjautājās Tomāts.

— Tagad es to jums varu pateikt, — smējās Zirnis. — Rīt jūs mirsiet kopā ar mani, un mēs aiznesīsim noslēpumu sev līdzi kapā.

— Protams, jūs taču zināt, ka rīt, gaismai austot, mēs mirsim un mūsu pelnus izkaisīs vējā.

Zirnis pievirzījās vēl tuvāk savam cietuma biedram un, čukstēdams ausī, izstāstīja, ka Ķirbīša mājiņa paslēpta mežā un nodota Mellenīša gādībā.

Tomāts ļāva viņam izrunāt visu līdz galam, tad satvēra viņa roku, strauji saspieda to un iesaucās:

— Dārgais draugs, esmu jums ļoti pateicīgs, ka uzticējāt man šo svarīgo ziņu! Jūs glābjat manu dzīvību.

— Es glābju jūsu dzīvību? Jums patīk jokus dzīt.

— It nemaz, — atbildēja Tomāts pieceldamies. Viņš piegāja pie durvīm un sāka tās dauzīt ar dūrēm, kamēr atnāca sardzes citronieši un atvēra.

— Vediet mani nekavējoties pie Citrona, — viņš pavēlēja savā parastajā valdonīgajā tonī. — Man viņam jāpaziņo svarīgi atklājumi!

Patiešām, bruņinieks atklāja visu Citronam, kas nu bija tik apmierināts, ka aiz prieka nezināja, kur dēties. Tika nolemts, ka nākamajā rītā tūliņ pēc tam, kad būs izpildīts nāvessods Zirnim, viņi dosies uz mežu pēc mājiņas.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Zirnis pie karātavām

Ciema laukuma vidū bija uzstādītas karātavas ar lielisku lūku, kas atvērās, tiklīdz bende piespieda podziņu. Un, kad podziņa būs piespiesta, Zirnim būs jākrīt iekšā caurumā un jāpaliek tur, kamēr nomirst.

Kad Zirnim nāca pakaļ, lai vestu uz pakāršanu, viņš darīja visu, lai tikai novilcinātu laiku: vispirms viņš teica, ka vēl neesot nodzinis bārdu, pēc tam gribēja izmazgāt galvu, pēdīgi sadomāja, ka kājām nagi izauguši pārāk gari, un gribēja tos apgriezt,

Bende protestēja, tāpēc ka bija jāzaudē daudz laika, taču uz nāvi notiesātā vēlēšanās ir svēta, un tā bija vien jāmeklē dzirkles. Zirnis grieza nagus veselas divas stundas, tomēr beigu beigās viņam bija jāsamierinās ar to, ka jāiet prom.

Ejot augšup pa karātavu kāpnēm, viņam uznāca milzīgas bailes. Bija jāmirst. Tik mazam, zaļam un apaļam, ar izmazgātu galvu un apgrieztiem nagiem — un tomēr jāmirst.

Patiešām, jau bungas sāka sist. Bende uzmauca advokātam cilpu kaklā, noskaitīja līdz trīspadsmit, jo bija māņticīgs, un tad nospieda podziņu. Lūka atvērās, un Zirnis krita tumsā, domādams: «Šoreiz gan es patiešām esmu miris.»

Te viņš izdzirda balsi ar diezgan stipru deguna pieskaņu, kas teica:

— Grieziet jūs, Sīpoliņ! Šinī gaismā es pārāk slikti redzu. Kāds pārgrieza cilpu, kas žņaudza Zirņa kaklu, un tā pati balss runāja tālāk:

— Iedodiet viņam malciņu šā brīnišķīgā kartupeļu sīrupa; mēs, kurmji, nekad neejam laukā bez zāļu pudelītes.

Kas tad īsti bija noticis?

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Iepriekšējās nodaļas izskaidrojums

Viss bija noticis vienkārši tā: Zemenīte bija ziņojusi Redīsītei, kādas briesmas draud Zirnim, Redīsīte bija skrējusi ziņot Sīpoliņam, kas kopā ar citiem atbrīvotajiem cietumniekiem bija apmeties kādā alā netālu no Ķirbīša mājiņas.

Sīpoliņš bija aizņēmies no meistara Vīnodziņa īlenu galvas kasīšanai, jo šis bezcerīgais stāvoklis prasīja pamatīgu kasīšanos.

Beidzis kasīt galvu, Sīpoliņš atdeva īlenu meistaram Vīnodziņam un teica pavisam vienkārši:

— Paldies, izdomāju.

Un aizskrēja. Neviens nejautāja, ko īsti viņš bija izdomājis. Ķirbītis apmierinājās ar nopūtu.

— Ja viņš saka, ka izdomājis, tad viņš ir izdomājis. Sīpoliņš labu laiciņu klīda pa laukiem, kamēr atrada meklējamo.

Galu galā viņš nonāca pie kādas pļaviņas, kas bija kā sētin nosēta ar kurmju rakumiem un kur ik pa brītiņam kā sēnīte izauga jauns pauguriņš. Kurmiene strādāja.

Sīpoliņam vajadzēja tikai pagaidīt, kamēr viens no šiem pauguriņiem pacēlās no zemes tieši zem viņa kājām, tad viņš nometās ceļos un sāka saukt:

— Kurmien! Kurmien! Te es — Sīpoliņš!

— Ak jūs tas esat, — diezgan vēsi atsaucās Kurmiene. — Es no tās reizes vēl tagad esmu pusakla. Jums ir padomā priekšlikums par otru ceļojumu pazemē, lai meklētu visādus gaišus caurumus?

— Nerunājiet tā, Kurmien, ar jūsu palīdzību es nokļuvu pie saviem draugiem.

Mums bija iespēja atbrīvoties, un tagad mēs dzīvojam pagaidu mītnē kādā alā, kas nav tālu no šejienes.

— Pateicos par informāciju, bet mani tas itin nemaz neinteresē. Sveiki!

— Kurmien! Kurmien! — atkal sauca Sīpoliņš. — Uzklausiet taču mani!

— Nu labi, runājiet, tikai izmetiet no galvas domu, ka man būtu vēl jebkāda vēlēšanās jums palīdzēt.

— Ne jau man vajag palīdzības, bet advokātam Zirnim. Rīt viņu pakārs.

— Labi darīs, — atbildēja Kurmiene. — Es labprāt ietu palīdzēt aizmest cilpai mezglu. Advokāti man nav simpātiski, un zirņi man arī nepatīk.

Īsi sakot, Kurmienes pierunāšana prasīja krietni daudz pūļu, bet Sīpoliņš bija pārliecināts, ka tas izdosies: neraugoties uz skarbo ārieni, Kurmienei bija zelta sirds, un taisnas lietas labā viņa nekad savu palīdzību neliedza.

Tā arī bija: pienāca brīdis, kad Kurmiene bija aizkustināta un teica:

— Beidziet taču reiz pļāpāt, Sīpoliņ! Jums ir tāda mēle, kas mūžam nezina miera.

Labāk pasakiet, uz kuru pusi jārok!

— Ziemeļu, ziemeļrietumu virzienā, — aši atteica Sīpoliņš, palēkdamies aiz prieka gaisā.

Sīpoliņš nebija vēl paspējis attapties, kad Kurmiene jau bija izrakusi eju līdz pat karātavām, zem kurām tad novietojās abi ar Sīpoliņu. Kad atvērās lūka un Zirnis nokrita zemē, piekārts pie virves kā svina gabals pie svērteņa, Sīpoliņš zibensātrumā pārgrieza virvi, pasniedza advokātam iedzert kartupeļu sīrupu, kuru Kurmiene bija paņēmusi līdzi, un pāris reižu mazliet iepļaukāja, lai tas drīzāk atjēgtos. Kā jau to varat iedomāties, Zirnis bija pavisam apdullis: viņš bija pārliecināts, ka ir jau miris un atrodas paradīzē.

— Ai, Sīpoliņš, — viņš iesaucās, — jūs arī esat miris? Kas par sagadīšanos, ka mēs abi esam nokļuvuši paradīzē!

— Advokāt, mostieties taču, — iejaucās valodā Kurmiene, — te nav ne paradīze, ne arī elle, un es neesmu ne svētais Pēteris, ne arī velns. Es esmu vecā Kurmiene, un man jāsteidzas savās darīšanās. Tāpēc taisieties, ka tiekat drīzāk prom, un centieties retāk gadīties man ceļā. Katrreiz, kad satieku Sīpoliņu, es dabūju saules dūrienu.

Bedrē zem lūkas īstenībā bija pavisam tumšs, bet Kurmienes acīm tur bija tik ļoti gaišs, ka viņai sāka sāpēt galva.

Beidzot Zirnis saprata, ka viņš ar Sīpoliņa un Kurmienes palīdzību ticis sveikā cauri, un nemitējās pateikties saviem glābējiem. Viņš apkampa vispirms vienu, tad otru, pēc tam gribēja apkampt abus reizē, bet tas viņam neizdevās, jo rokas bija par

īsām. Kad viņš bija nomierinājies, visi devās prom pa eju. Kurmiene izraka gluži jaunu eju, kas izbeidzās tieši tajā alā, kur dzīvoja meistars Vīnodziņš, Ķirbītis, Bumbieris un visi pārējie.

Advokātu sagaidīja ar lielām gavilēm; visi bija aizmirsuši, ka Zirnis kādreiz bijis viņu ienaidnieks.

Kurmiene atvadījās no saviem jaunajiem draugiem ar asarām acīs un sacīja:

— Ja jums būtu kaut drusciņ saprašanas, jūs nāktu dzīvot pie manis pazemē. Tur nav ne karātavu, ne Tomātu, ne Citronu, ne citroniešu. Tur var mierīgi dzīvot tumsā, un tas ir vissvarīgākais. Bet, lai nu kā, ja es jums esmu vajadzīga, iesviediet zīmīti šajā caurumā. Es šad tad nākšu garām paraudzīties. Nu tad uz redzēšanos.

Visi atsveicinājās ar lielu sirsnību. Vēl atvadīšanās nebija beigusies, kad Zirnis iesita sev ar knipi pa pieri tik spēcīgi, ka apvēlās ar kājām gaisā.

— Tādu neuzmanību! Tādu izklaidību! Izklaidība mani pazudinās.

— Vai jūs ko aizmirsāt? — laipni apvaicājās Ķirbiene, pieceldama viņu no zemes un izpurinādama drēbes.

Zirnis izstāstīja notikumu ar Tomātu un beigās noteica:

— Šinī brīdī sargi noteikti jau ir aizgājuši uz mežu, lai paņemtu mājiņu.

Sīpoliņš izspruka ārā tik ātri kā pelēns un pāris lēcienos bija jau zem Mellenīša ozola. Mājiņas vairs nebija.

Mellenītis, paslēpies starp divām ozola saknēm, izmisumā raudāja:

— Ak vai, mana skaistā mājiņa! Ak vai, mana skaistā mājiņa!

— Vai te bija citronieši? — Sīpoliņš taujāja.

— Viņi aiznesa visu: šķēru pusi, bārdas naža asmeni, zīmīti un zvaniņu.

Sīpoliņš pakasīja galvu. Tagad būtu vajadzīgi divi īleni, lai atrastu galvā kādu padomu, bet Sīpoliņam nebija neviens. Viņš līdzjūtīgi uzlika Mellenītim roku uz pleca un veda viņu sev līdzi uz alu.

Redzot viņus abus pārnākam, neviens vairs nekā nejautāja. Visiem bija skaidrs, ka Tomāts ir gribējis atriebties, un šoreiz tas viņam izdevies.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Mistera Burkāna un suņa Ošķa piedzīvojumi

Misters Burkāns…

Acumirklīgi, kas tas par misteru Burkānu? Par šo personu mēs vēl neesam nekā dzirdējuši. No kurienes viņš uzradies? Kas viņam vajadzīgs? Vai viņš ir liels vai mazs, tievs vai resns? Tūlīt es jums to paskaidrošu.

Redzot, ka cietumnieki nav atrodami, Citrons pavēlēja izdarīt visas apkārtnes «pārķemmēšanu». Citronieši, apbruņojušies ar grābekļiem, pārsukāja kārtīgi visus laukus un pļavas, mežus un krūmus, meklēdami mūsu varoņus. Viņi strādāja dienu un nakti, sagrābstīja veselu kaudzi vecu papīru, žagaru, nomestu čūskādu, bet no Sīpoliņa un viņa draugiem nebija ne miņas.

— Dienaszagļi! — bļāva valdnieks. — Cita nekā jūs neesat izdarījuši kā tikai grābekļus saniekojuši! Gandrīz visiem zari izlauzti. Par to jums vajadzētu zobus izdauzīt.

Sardzes vīriem aiz bailēm sāka klabēt zobi, tā ka veselu stundas ceturksni bija dzirdams: tuk, tuk, tuk — it kā birtu krusa.

Viens no galma citroniem, kas reizēm apmeklēja kino, ierunājās:

— Pēc manām domām, derētu pieaicināt detektīvu.

— Kas tas ir — detektīvs?

— Tas ir pēdu dzinējs. Ja jūs, piemēram, esat pazaudējis pogu, viņš jums to — viens divi — atradīs. Tāpat, ja jums ir pazudis sardzes bataljons vai izbēguši cietumnieki, viņam tikai jāuzliek brilles, un uz līdzenas vietas viņš jums visu atradīs.

— Ja tā, tad lieciet ataicināt detektīvu!

— Es pazīstu vienu, kas mums varētu noderēt, — ieteica galminieks, — viņu sauc par misteru Burkānu.

Tā, nu jūs zināt, kas ir misters Burkāns. Tikko viņš atnāks, es jums pateikšu arī, kā viņš ģērbies un kādā krāsā viņam ūsas. Nē, to es nevarēšu vis pateikt, jo misteram Burkānam nav ūsu. Toties viņam ir suns, medību suns, vārdā Ošķis, kas viņam palīdz nest darbarīkus. Misters Burkāns nekad un nekur neiet bez duča tālskatu un binokļu, simt kompasu, desmit fotoaparātu, mikroskopu, tauriņu ķeramā tīkliņa un sāls kulītes.

— Ko jūs darāt ar sāli? — jautāja valdnieks.

— Ja atļauts teikt, jūsu augstība, es uzkaisu sāli izbēgušiem cietumniekiem uz astes un tad saņemu viņus ciet ar tauriņu ķeramo tīkliņu.

Valdnieks nopūtās.

— Baidos, ka šoreiz sāls jums nebūs noderīga: izbēgušie cietumnieki ir bez astēm.

— Ļoti smags gadījums, — nopietni piezīmēja misters Burkāns. — Ja viņi ir bez astēm — kā lai es viņus notveru? Kur lai es kaisu virsū sāli? Ja atļauts teikt, jūsu augstība, nevajadzēja ļaut cietumniekiem izbēgt no cietuma. Vai vismaz pirms izbēgšanas tiem vajadzēja piekārt astes, lai viņus varētu saņemt atkal ciet.

— Esmu redzējis kinofilmās, — ieteicās tas pats galminieks, kas jau pirmīt runāja, — ka izbēgušos dažreiz sagūsta, uzkaisot viņiem sāli uz galvas.

— Tas ir novecojis paņēmiens, — nicīgi atcirta misters Burkāns.

— Tas ir ļoti, ļoti novecojis paņēmiens, — atkārtoja Ošķis. Detektīva sunim bija tāds paradums, ka viņš bieži atkārtoja sava saimnieka vārdus, pievienojot no savas puses tiem dažas dziļdomīgas piezīmes, kā, piemēram, ļoti, ļoti.

— Man ir vēl viena ideja, — teica misters Burkāns.

— Mums ir daudz, daudz ideju, — atkārtoja Ošķis, pašapzinīgi sasliedams ausis.

— Sāls vietā varētu lietot piparus.

— Pareizi, pareizi! — ar sajūsmu piebalsoja valdnieks. — Ieberiet viņiem piparus acīs, un viņi tūliņ padosies.

— Es arī tā domāju, — piebilda Tomāts, — bet, lai viņiem varētu iebērt acīs piparus, viņi vispirms ir jāatrod.

— Tas jau ir grūtāk, — atzinās misters Burkāns, — bet es ar savu instrumentu palīdzību to mēģināšu izdarīt.

Misters Burkāns bija pamatīgs detektīvs: viņš bez instrumentiem nekad nekā nedarīja. Piemēram, gulēt ejot, viņš lietoja trīs kompasus: vienu, lai varētu atrast trepes, otru, lai atrastu savas istabas durvis, un trešo, lai atrastu gultu.

Ķirsēns reiz pagāja garām, lai drusciņ paskatītos uz misteru Burkānu un viņa suni Ošķi, un redzēja tos garšļaukus uz grīdas pētām kompasu un dedzīgi apspriežamies.

— Ar ko kungi te uz grīdas nodarbināti? Varbūt jūs meklējat caurumus grīdsegā, caur kuriem aizbēguši cietumnieki?

— Meklēju savu gultu, grāfa kungs. Visi var atrast savu gultu ar neapbruņotu aci, bet detektīva rīcībai jābūt zinātniski pamatotai. Mans amats uzliek man par pienākumu lietot pirmām kārtām visus attiecīgos tehniskos instrumentus. Kompasam, kā jums zināms, ir magnēta adata, kas vienmēr vērsta pret ziemeļiem. Ejot šādā virzienā, es nekļūdīgi varu atrast savu gultu.

Bet iznāca tā, ka, ejot šinī virzienā, detektīvs atsitās ar galvu pret skapja spoguli.

Tā kā viņam bija ciets pauris, spogulis sašķīda gabalu gabalos un sunim Ošķim nocirta astes galu; pāri palika tikai mazs strupucītis.

— Mūsu aprēķini būs bijuši kļūdaini, — teica Burkāns.

— Būs bijuši pavisam, pavisam kļūdaini, — apstiprināja Ošķis.

— Meklēsim citu ceļu!

— Meklēsim daudz citu ceļu, — piebalsoja Ošķis. — Iespējams, ka tie nenovedīs pie spoguļiem.

Šoreiz misters Burkāns kompasa vietā paņēma vienu no saviem visasākajiem jūras tālskatiem. Viņš pielika to pie acīm un sāka grozīt gan pa labi, gan pa kreisi.

— Ko jūs redzat, šef? — jautāja Ošķis.

— Redzu logu. Tas ir aizvērts, tam ir sarkani aizkari un četrpadsmit rūtis katrā pusē.

— Tas ir ļoti svarīgs atklājums! — izsaucās Ošķis. — Četrpadsmit un četrpadsmit ir divdesmit astoņi; ja mēs iesim šai virzienā, mēs varam divdesmit astoņas reizes sagraizīt sev galvu, un attiecībā uz sevi es nezinu, vai man vēl kas paliks pāri no astes.

Burkāns pagrieza tālskati uz citu pusi.

— Ko jūs redzat, šef? — norūpējies jautāja Ošķis.

— Redzu dzelzs konstrukciju. Tā ir ļoti interesanta konstrukcija: trīs kājas, sasietas kopā ar dzelzs stīpu. Šai konstrukcijai virsū ir balts jumts, acīmredzot emaljēts.

Ošķis bija pārsteigts par sava saimnieka apdāvinātību un spējām.

— Šef, — viņš piebilda, — ja nemaldos, līdz šim vēl neviens nav atklājis emaljētus jumtus.

— Mēs būsim pirmie, — turpināja Burkāns. — Detektīvam jāprot atrast mīklainas lietas arī gluži parastā guļamistabā.

Viņi devās virzienā uz dzelzs konstrukciju ar balto, emaljēto jumtu, bet vispirms nogūlās zemē un pielika ausi pie grīdas, lai pārliecinātos, vai tuvumā nav kāds zirgs.

Pēc desmit soļu pārgājiena viņi nonāca pie dzelzs konstrukcijas un piegāja tai tik tuvu klāt, ka apgāza tās jumtu.

Kāds pārsteigums un brīnums bija izcilajam detektīvam un viņa sevišķi izcilajam sunim Ošķim, kad no jumta uz viņu galvām un mugurām nolija auksta ūdens straume.

Baidīdamies no jaunām neveiksmēm, viņi uz vietas sastinga un pacietīgi ļāva tecēt ūdenim pa matiem un muguru.

— Es domāju, — neapmierināts rūca Burkāns, — es domāju, ka mums ir darīšana ar mazgājamo bļodu.

— Es domāju, — pievienojās Ošķis, — ka mums ir darīšana ar mazgājamo bļodu, kurā ir ļoti, ļoti daudz ūdens, kas domāts mutes mazgāšanai.

Burkāns piecēlās; to pašu darīja arī viņa uzticamais palīgs. Bez grūtībām Burkāns atrada gultu, kas atradās no viņa pusotra metra atstatumā, un devās uz turieni cienīgā

gaitā, pa ceļam turpinādams klāstīt savus dziļdomīgos novērojumus, kā, piemēram, šo:

— Mūsu arodā vienmēr jāsastopas ar draudošām briesmām. Mēs izskalojām sev galvu mazgājamās bļodas ūdenī, toties mums izdevās atrast gultu.

— Mēs sev pamatīgi jo pamatīgi izskalojām galvu, — savukārt noteica suns.

Viņam, starp citu, nemaz nesmaidīja laime, jo bija jāguļ uz grīdsegas ar galvu uz saimnieka kurpēm. Burkāns turpretim gultā krāca visu nakti un pamodās tikai ar pirmajiem saules stariem.

— Ošķi, pie darba! — viņš draudzīgi pasauca.

— Esmu gatavs, saimniek, — atbildēja suns, apsēzdamies uz strupā astes galiņa, kas viņam vēl bija atlicis pāri pēc negadījuma ar spoguli.

Viņi nevarēja nomazgāties, jo viss ūdens bija izlijis. Ošķis apmierinājās ar to, ka aplaizīja sev ūsas un pēc tam pārlaida vienu reizi ar mēli arī sava saimnieka sejai. Tad abi izgāja dārzā un uzsāka bēgļu meklēšanu.

Vispirms detektīvs izvilka maisiņu, kādu mēdz lietot loto spēlē. Tanī bija deviņdesmit numuru.

Viņš lūdza suni pasniegt viņam vienu numuru. Ošķis iebāza ķepu maisiņā un izvilka septīto numuru.

— Mums jādodas septiņi soļi pa labi, — pēc dažu minūšu ilgām pārdomām izlēma detektīvs.

Viņi devās septiņi soļi pa labi un nonāca nātru biezoknī. Nātres sadzēla Ošķim viņa nožēlojamās astes paliekas, bet Burkānam degunu, kas pēc brīža kļuva sarkans kā turku pipars.

— Laikam būs pielaista kāda kļūda, — atzinās detektīvs.

— Laikam būs pielaists daudz, daudz kļūdu, — skumji apliecināja Ošķis.

— Izmēģināsim citu skaitli.

— Izmēģināsim daudz, daudz citu skaitļu.

Šoreiz iznāca divdesmit astotais numurs, un misters Burkāns secināja, ka jāiet divdesmit astoņi soļi pa kreisi.

Viņi gāja divdesmit astoņus solus pa kreisi un iekrita zelta zivtiņu dīķi.

— Palīgā! Es slīkstu!— kliedza slavenais privātdetektīvs.

— Te es esmu, saimniek, — Ošķis pakalpīgi atbildēja, satvēra viņu ar zobiem aiz skausta un izvilka laukā.

Viņi apsēdās uz baseina malas apžāvēt drēbes.

— Es izdarīju vērtīgu atklājumu, — teica Burkāns.

— Ļoti, ļoti vērtīgu, — apstiprināja Ošķis, — bet arī diezgan slapju.

— Domāju, ka cietumnieki varētu būt bēguši pāri zelta zivtiņu baseinam.

— Varbūt viņi izrakuši apakšzemes eju tieši zem baseina?

Viņi lika pasaukt Tomātu un pieprasīja dot rīkojumu uzsākt rakšanu zem baseina, jo bija ļoti svarīgi norādījumi, kas lika domāt, ka cietumnieki aizbēguši tieši uz to pusi. Bet Tomāts kategoriski atteicās postīt baseinu. Viņš teica, ka, pēc viņa domām, bēgļi būšot izvēlējušies kādu ērtāku ceļu, un lūdza misteru Burkānu veikt savu izmeklētāja darbu citā vietā.

Burkāns nopūtās un pagrozīja galvu.

— Nepateicība ir pasaules alga, — viņš sacīja, — sviedri man līst aumaļām, es saņemu vienu aukstu peldi pēc otras, bet vietējā vara, kurai vajadzēja atbalstīt manu darbu, liek man ceļā visādus šķēršļus.

Par laimi, it kā nejauši garām gāja Ķirsēns, un detektīvs viņam jautāja, vai bez tās apakšzemes ejas, kas izrakta zem zelta zivtiņu dīķa, viņam esot zināma vēl kāda izeja no parka.

— Protams, — atbildēja Ķirsēns, — vārtiņi.

Misters Burkāns ātri apsvēra šo lietu un nāca pie slēdziena, ka šāda doma nav peļama. Viņš sirsnīgi pateicās jaunajam grāfam un virzījās uz vārtiņu pusi. Viņam pakaļ gāja Ošķis, kas vēl arvien skurināja no sevis ūdeni.

Ķirsēns viņiem sekoja, izlikdamies par ziņkārīgu puišeli, un, kad redzēja viņus izejam pa vārtiņiem uz meža ceļa pusi, iebāza divus pirkstus mutē un iesvilpās.

Burkāns strauji pagriezās atpakaļ.

— Vai jūs man ko sakāt?

— Nē, ne, Burkāna kungs. Es paziņoju vienam zvirbulim, ka esmu nolicis uz palodzes maizes drupatas.

— Cik jūs esat labsirdīgs, grāfa kungs. — Misters Burkāns palocījās un turpināja savu ceļu.

Ķirsēna svilpienam, kā jau varat iedomāties, atbildēja otrs svilpiens, protams, ne tik skanīgs, bet klusināts un atturīgs, un mežmalā, tieši pa labi no detektīva, sakustējās krūms. Ķirsēns smaidīja: viņa draugi bija modri. Viņš tiem bija paziņojis par mistera Burkāna ierašanos, un kopīgi tika izstrādāts neliels kaujas plāns.

Arī detektīvs redzēja krūma sakustēšanos. Viņi abi ar Ošķi nometās pie zemes un sastinga.

— Mēs esam ielenkti, — čukstēja detektīvs, spļaudams ārā putekļus, kas līda mutē un degunā.

— Mēs esam pilnīgi, pilnīgi ielenkti, — norūca suns.

— Mūsu uzdevums, — turpināja Burkāns, — kļūst ik brīdi sarežģītāks. Bet mums par katru cenu jāatrod cietumnieki.

— Mums jāatrod daudz, daudz cietumnieku.

Burkāns pēc sasprindzinātām pārdomām sāka pētīt krūmu ar kalnu tālskati.

— Tur vairs neviena nav, — viņš nāca pie atziņas. — Jūras laupītāji ir atkāpušies.

— Jūras laupītāji? — pārvaicāja Ošķis. — Vai tad mums arī ar jūras laupītajiem ir darīšana?

— Katrā ziņā! — stingri noteica Burkāns. — Kas tad slēpjas aiz krūmiem un izsauc šo neuzkrītošo, tomēr noslēpumaino kustēšanos, ja ne jūras laupītāji? Mums ir darīšana ar briesmīgu jūras laupītāju bandu. Mums nekas cits neatliek kā sekot viņiem pa pēdām. Tās mūs droši novedis līdz bēgļu paslēptuvei.

Ošķis nevarēja vien nobrīnīties par sava saimnieka aso prātu.

Jūras laupītāji atkāpās pa krūmu starpu diezgan redzamā veidā. Tas ir, jūras laupītāji nebija redzami, bet varēja redzēt kustamies krūmus, un Burkāns zināja, ka aiz tiem slēpjas jūras laupītāji, kas atkāpjas katrā ziņā tāpēc, lai izvairītos no izsekošanas un neizbēgamas krišanas Burkāna gūstā.

Jūras laupītāji nebija redzami arī vēl otra iemesla dēļ, par ko pastāstīšu vēlāk.

Kādus simt metrus tālāk ceļš ievijās mežā. Burkāns ar Ošķi nešaubīdamies gāja turp, paspēra dažus soļus, tad apstājās ozola ēnā atpūsties un sīki noskaidrot radušos stāvokli.

Detektīvs izvilka no savas instrumentu somas mikroskopu un saka rūpīgi pētīt ceļa putekļus.

— Nekādu pēdu, saimniek? — satraukti vaicāja Ošķis.

— Nekādu pēdu.

Tieši šai brīdī no jauna atskanēja garš svilpiens, pēc tam apspiests sauciens:

— Uū! Uū!

Burkāns ar Ošķi atkal nometās zemē.

Sauciens atkārtojās divas vai trīs reizes. Tagad vairs nebija nekādu šaubu. Jūras laupītāji savā starpā sazinājās.

— Mēs esam briesmās, — acis nepamirkšķinādams, nosprieda Burkāns un pielika roku pie tauriņu ķeramā tīkliņa.

— Mēs esam ļoti, ļoti lielās briesmās, — kā atbalss atsaucās suns.

— Jūras laupītāji ir pārtraukuši atkāpšanos un uzsāk aplenkšanu, lai varētu uzbrukt mums no aizmugures. Turi gatavībā piparus. Tiklīdz viņi būs redzami, tu iebērsi viņiem acīs piparus, bet es viņus sagūstīšu ar tīkliņu.

— Plāns ir pārdrošs, — ar apbrīnu sacīja Ošķis, — bet esmu dzirdējis valodas, ka jūras laupītāji esot apbruņoti ar kulebrīnām. Kas notiks, ja viņi, krituši gūstā, metīsies bēgt un atšaudīsies?

— Sasodīta būšana! — attapās Burkāns. — Par to es nebiju padomājis.

— Es domāju, — nāca ar priekšlikumu suns, sajūsmināts, ka viņam izdevies samulsināt slaveno privātdetektīvu, — es domāju, ka mēs varētu pielietot metodi «zaķis un mednieks».

— Un kāda tā būtu? — jautāja Burkāns.

— Tā ir metode, ko ārzemēs lieto zaķu medības. Starp diviem kokiem, kur pa dienu mēdz staigāt zaķi, izstiepj ļoti izturīgu virvi. Tai blakus noliek neasu nazi. Kad zaķis,

mednieku vajāts, nonāk pie virves, viņš izsaucas: «Nolādēts!» Bet tad viņš ierauga nazi un saka: «Nav nemaz tik ļauni, man noderēs šis nazis.» Viņš paņem nazi un sāk griezt. Taču, kā jau es teicu, mednieki izraudzījušies neasu nazi. Zaķis aizelsies svīst,

lādas un lamājas, bet viss velti: viņam neizdodas pārgriezt virvi, un viņš krīt mednieku rokās.

— Tā ir ļoti asprātīga metode, — teica Burkāns. — Bet, par nelaimi, man nav neasa naža. Man ir tikai ļoti asi pirmās šķiras asmeņi, spāņu marka. Un, ja labi apdomā, man nav arī virves.

— Nu, tad nekā nevar darīt, — noteica Ošķis.

Šai brīdī dažu soļu attālumā no detektīva, kas gulēja izstiepies zālē, kāda klusināta balss sauca:

— Mister Burkān! Mister Burkān!

— Sievietes balss, — pārsteigts sacīja detektīvs.

— Mister Burkān! — lūdzoši turpināja tā pati balss. Ošķis uzdrošinājās izteikt savus personiskos uzskatus.

— Man liekas, — viņš sacīja, — ka tur kāda sieviete atrodas briesmās. Varbūt viņa ir jūras laupītāju varā, saņemta gūsta kā ķīlniece. Pēc manām domām, mums jādara viss iespējamais, lai viņu atbrīvotu.

— To mēs nevaram, — sava palīga iejaukšanas aizkaitināts, teica Burkāns. — Mums ir jāķer bēgļi, nevis jāatbrīvo gūstekņi. Mēs esam saistīti ar pilnīgi noteiktu uzdevumu, un mēs nevaram darīt tieši pretējo tam, par ko mums maksā.

Bet balss laiku pa laikam turpināja žēlīgi lūgt:

— Mister Burkān, palīdziet man, lūdzu, lūdzu! Palīdziet man!

— Sieviete lūdz man palīdzību, — apdomājās detektīvs, — un es atsakos to sniegt? Vai tad man sirds nemaz vairs nav?

Ļoti noraizējies, viņš pataustīja sev kreisajā pusē un atviegloti nopūtās — sirds vēl pukstēja.

Balss attālinājās ziemeļu virzienā. Ziemeļpusē krūmi sparīgi kustējās, bija dzirdama soļu čabēšana un apslāpēts mežonīgas cīņas troksnis. Burkāns uzlēca kājās un, Ošķa pavadīts, metās skriešus uz ziemeļiem, neizlaizdams no acīm kompasu. Viņam aiz muguras atskanēja smiekli.

Burkāns sašutumā apstājās, pagriezās pret nepazīstamo, kas smējās viņam aiz muguras, un sauca, izrādīdams visu savu dvēseles cēlumu, cik jau nu viņam tā vispār bija:

— Smejies, smejies vien, tu nodevīgais laupītāj! Pēdējais smiesies visgardāk.

Jūras laupītājs atkal iesmējās, bet tad viņam uznāca klepus. Redīsīte laupītājam bija pamatīgi iesitusi pa muguru, lai tas beigtu smieties. Puplakstiņš (jūras laupītājs nebija neviens cits kā lupatlaša Puplaksta mazais dēlēns) iebāza sev mutē kabatas lakatiņu, lai varētu turpināt smieties pēc patikas.

— Tieši tagad, kad tik daudz paveikts, — bargi čukstēja Redīsīte, — tu gribi visu sabojāt!

— Bet viņš taču domā, ka mēs esam jūras laupītāji, — taisnojās Puplakstiņš.

— Nāc, — aicināja Redisīte, — mēs nedrīkstam pazaudēt viņa pēdas.

Burkāns ar Ošķi atkal skrēja uz ziemeļiem, dzīdamies pakaļ soļu čabēšanai un klusinātajam cīņas troksnim, kas vēl arvien bija dzirdams tai pusē, citiem vārdiem, viņi dzinās pakaļ diviem bērniem — Rācenītim un Tupenītei —, kas izlikās, ka savā starpā cīkstas. Tupenīte brīdi pa brīdim apstājās un, lai Burkāns nepazaudētu viņu pēdas, sauca savā mīlīgajā balstiņā:

— Palīgā! Detektīva kungs, palīgā! Es esmu jūras laupītāju gūstā. Nāciet mani atbrīvot!

Kā jau jūs paši varat iedomāties, bērni bija paspējuši aizvilināt detektīvu krietni tālu projām no tās alas, kurā atradās Sīpoliņš un pārējie mūsu draugi. Bet bērnu darbības plāns ar to neaprobežojās.

Drīz vien ar šo plānu dabūja iepazīties Burkāns un arī Ošķis — viņš, nabadziņš, pie tam pats pirmais.

Tai brīdī, kad Ošķim likās, ka nupat jau varēs jūras laupītājus satvert zobos un dot tiem svinīgas pamācības, ar viņu notika kaut kas pavisam savāds.

— Debestiņ! Es lidoju, — viņš vēl paguva iesaukties.

Un patiešām — viņš lidoja, jo bija nokļuvis slazdā, kas uzsvieda to ozola galotnē un turēja piesietu kā desas gabalu cieši klāt pie stumbra.

Burkāns bija palicis dažus soļus iepakaļ, un, kad viņš iznāca ceļa līkumā, tā uzticamais palīgs vairs nebija saredzams.

— Ošķi! — viņš sauca. Nekādas atbildes.

— Viņš, zaķus dzīdams, pa ceļam būs kaut kur aizkavējies. Desmit gadu laikā, kamēr viņš man kalpo, man vēl nav izdevies viņu atradināt no tieksmes meklēt sev izklaidēšanos.

Tā kā nekas nebija dzirdams, viņš atkal sauca:

— Ošķi! Ošķi!

— Es esmu šeit, saimniek, — viņam atbildēja žēlīga, līdz nepazīšanai pārvērtusies balss.

Likās, ka balss nāk no augšas. Detektīvs paskatījās uz augšu un tur starp ozola zariem ieraudzīja Ošķi, pieķērušos pie visaugstākā zara.

— Ko tu tur dari? — viņš bargi noprasīja. — Tev liekas, ka pašlaik ir piemērots brīdis kāpelēšanai pa kokiem? Tev liekas, ka tagad ir īstais laiks jokus dzīt? Labāk būtu, ja tu tūliņ kāptu zemē. Jūras laupītāji nav no tiem, kas uz mums gaidīs, un, ja mēs pazaudēsim viņu pēdas, tad nebūs neviena, kas atbrīvo daiļo gūstekni.

— Saimniek, ļaujiet jums paskaidrot, — lūdza Ošķis, veltīgi pūlēdamies izkļūt no slazda.

— Nav nekā, ko skaidrot, — lielās dusmās turpināja misters Burkāns. — Es pats ļoti labi paskaidrošu, nemaz neklausīdamies tavā melošanā, ka tev nepatīk gūstīt jūras laupītājus un ka tu labprātāk tvarsti vāveres pa koku zariem. Bet es esmu nopietns detektīvs, visslavenākais visā Eiropā un Amerikā, un nevaru turēt pie sevis darbā tādu draiskuli, kas nevar paiet garām nevienam kokam, nepadevies kārdinājumam uzrāpties tur augšā. Ļoti piemērota atrašanās vieta tāda detektīva palīgam, kāds esmu es! Bet nu man reiz pietiek. Tu esi atlaists.

— Saimniek, saimniek, ļaujiet taču man ko pateikt!

— Vari teikt, ko gribi, bet es nestāvēšu un neklausīšos tevī. Man ir daudz kas cits darāms. Man ir jāizpilda mans uzdevums, un nekas mani no tā neatturēs. Paliec sveiks, Ošķi! Novēlu tev atrast jautrāku nodarbošanos un mazāk stingru saimnieku.

Un pats sev es novēlu atrast nopietnāku palīgu. Tieši vakar es ievēroju pils parkā ķēdes suni, kas man būtu piemērots: godīgs, pazemīgs un nopietns. Tam nu gan nekad nenāktu prātā sākt medīt pa ozoliem kāpurus. Tātad dzīvo vesels, tu neuzticīgais suns!

Dzirdot šādus apvainojumus, nabaga Ošķis sāka nevaldāmi raudāt.

— Saimniek, saimniek, esiet uzmanīgs, citādi jums klāsies tāpat kā man.

— Smieklīgi. Es savu mūžu neesmu vēl pa kokiem kāpelējis, un tu jau nu nebūsi tas, kas varēs mani pamudināt atteikties no sava aroda, lai apkamptu ozola zarus.

Bet tieši tai brīdī, kad viņš izrunāja šos cēlos vārdus, misters Burkāns juta, ka viņu kaut kas satver aiz vidukļa tik cieši, ka aizraujas elpa. Viņš dzirdēja noklaukšķam atsperi un tad pats uzlidoja gaisā starp koku zariem; pie tam izrādījās, ka tas ir tas pats ozols, kurā bija uzrāpies Ošķis. Kad lidojums bija galā, viņš atradās divu sprīžu attālumā no sava suņa astes, ar pamatīgu tauvu cieši piesiets pie koka stumbra.

— Tā jau es jums teicu, — sacīja suns savā raudulīgajā balsī. Burkānam bija jāpieliek pārcilvēciskas pūles, lai šajā neērtajā stāvoklī uzturētu savu cieņu.

— It nekā tu man neesi teicis. Tavs pienākums bija brīdināt mani, ka es varu iekrist lamatās, nevis ļaut man zaudēt laiku pļāpāšanā.

Ošķis iekoda sev mēlē, lai nociestos neatbildējis. Viņš ļoti labi izprata sava saimnieka dvēseles stāvokli un negribēja viņu vēl vairāk apbēdināt.

— Te nu mēs esam. Slazdā, — noteica Burkāns. — Tagad jādomā, kā tikt ārā.

— Tas nebūs vis tik viegli, — sacīja kāda balstiņa viņiem pie kājām.

«Tā taču,» domāja Burkāns, «tā taču ir daiļās gūsteknes balss.»

Viņš paskatījās lejup, domādams, ka tur ieraudzīs veselu baru briesmīgu jūras laupītāju ar nažiem zobos un viņu vidū princesi vienās asarās, tai vietā viņš redzēja bērnu pulciņu, kas aiz smiekliem vāļājās pa zemi.

Redīsīte, Tupenīte, Puplakstiņš un Rācenītis smiedamies saķērās rokās un dejoja apkārt ozolam, dziedādami:

Jauki dzīvot pasaulē

Ozolzaru pavēnī;

Blakus savam saimniekam

Vieta arī suņukam.

— Kungi, — dziļā nopietnībā uzsāka detektīvs, — varbūt kungi būs tik laipni un paskaidros man, ko šis joks nozīmē?

— Mēs neesam kungi, — atbildēja Puplakstiņš, — mēs esam jūras laupītāji.

— Un mēs esam gūstā kritušās princeses.

— Laidiet mūs tūliņ no šejienes zemē, citādi es būšu spiests spert visstingrākos soļus.

— Mēs spersim daudz, daudz stingru soļu, — pievienojās viņam suns, sirdīgi vicinādams savu strupo astes galu.

— Nedomāju vis, ka jūs varētu spert daudz stingru soļu, kamēr atrodaties šādā stāvoklī, — sacīja Redīsīte.

— Un mēs jūs papūlēsimies atstāt tur augšā, cik ilgi vien iespējams, — piebalsoja Rācenītis.

Misters Burkāns, nezinādams, ko teikt, klusēja. Stāvoklis bija ļoti smags, tomēr pietiekami skaidrs.

— Man liekas, ka stāvoklis ir skaidrs, — viņš čukstēja Ošķim ausī.

— Pavisam, pavisam skaidrs, — sērīgi apstiprināja Ošķis.

— Mēs esam krituši bērnu bandas gūstā, — turpināja detektīvs. — Kas tas man par negodu! Bez tam ir tikpat kā skaidrs, ka šie bērni ir bēgļu uzpirkti un viņu uzdevumā jauc mums pēdas.

— Ir tikpat, tikpat skaidrs, ka šie bērni ir bēgļu uzpirkti, — prātoja suns. — Es tikai apbrīnoju viņu lietpratību šo lamatu ierīkošanā.

Ošķim būtu bijuši vēl lielāki brīnumi, ja viņš būtu zinājis, ka slazdu pagatavojis pats Ķirsēns. Jaunais grāfs bija izlasījis daudz grāmatu par medībām, un viņam bija plašas zināšanas par visādiem ceļojumu piedzīvojumiem. Viņam gribējās reiz vienam pašam atrast izeju no kļūmīgā stāvokļa, nemeklējot — kā citām reizēm — Sīpoliņa palīdzību, un tas nu viņam bija izdevies spīdoši.

Aiz krūma paslēpies, viņš vēroja notikumu gaitu un bija apmierināts ar savu darbu.

«Divi pretinieki,» viņš domāja, «nu ir padarīti uz kādu laiku nekaitīgi.»

Rokas berzēdams, viņš aizgāja.

Redīsīte un pārējie devās uz alu, lai dalītos iespaidos ar Sīpoliņu. Bet, pie alas nonākuši, viņi tur nevienu neatrada. Ala bija tukša. Ugunskura pelni atdzisuši: vismaz kopš divām dienām uguns tur nebija kurināta.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Sīpoliņš sadraudzējas ar ļoti patīkamu Lāci

Atgriezīsimies, kā mēdz teikt, soli atpakaļ, pareizāk sakot, divas dienas atpakaļ, jo citādi mēs nezināsim, kas bija noticis alā.

Ķirbītis un Mellenītis nevarēja samierināties ar mājiņas zaudējumu. Viņi bija tik satriekti par šo simt astoņpadsmit ķieģeļu zudumu, it kā tie nebūtu bijuši ķieģeļi, bet gan simt astoņpadsmit bērni. Nelaimē viņi bija sadraudzējušies, un Ķirbītis pat bija apsolījis Mellenītim:

— Ja mums izdosies atgūt mājiņu savā īpašumā, tad nāciet dzīvot pie manis.

Mellenītis pieņēma šo piedāvājumu ar asarām acīs. Kā redzat, Ķirbītis jau vairs nesacīja «mana» mājiņa, bet gan «mūsu» mājiņa, un tāpat darīja arī Mellenītis, kas vēl gauži apraudāja savu šķēru pusi, sarūsējušo bārdas naža asmeni, ko bija mantojis no sava vecvectēva, un pārējās bagātības.

Viņi reiz pat sastrīdējās, mēģinādami noskaidrot, kurš no abiem mājiņu mīl vairāk.

Ķirbītis apgalvoja, ka Mellenītis to nevarot tā mīlēt kā viņš.

— Es visu mūžu esmu lējis sviedrus, lai varētu to uzbūvēt.

— Bet jūs tajā tik maz esat dzīvojis, toties es tur nodzīvoju gandrīz veselu nedēļu.

Šie strīdi tomēr ātri beidzās, jo drīz vien pienāca vakars un bija jādomā par to, kā atvairīties no vilkiem.

Šajā mežā dzīvoja vilki, lāči un citi meža zvēri. Katru vakaru visapkārt alai bija jākur uguns, lai zvēri netuvotos. Bija gan bailes par to, ka uguni var ieraudzīt arī pilī, bet nevarēja taču ļaut sevi apēst vilkiem.

Vilki pienāca pie alas dažu metru atstatumā un niknām acīm skatījās uz Ķirbieni,

kura bija apaļa un resna un no kuras tiem iznāktu gards kumoss.

— Veltīgi jūs uz mani tik daudz skatāties, — dusmīgi kliedza uz viņiem Ķirbiene. — Jums no manis mūžam nekas netiks.

Galu galā izsalkums tik ļoti pārņēma vilkus, ka tiem bija jāsāk lūgties.

— Ķirbien, — viņi teica, staigādami ar lielu līkumu ap ugunskuru, lai neapdedzinātos, — iedodiet vismaz vienu pirkstiņu. Ko tad nu viens pirksts jums daudz nozīmē? Jums taču ir desmit roku pirkstu.

— Tā kā jūs esat tikai meža vilki, — atbildēja Ķirbiene, — tad jāatzīst, ka jūs ļoti labi zināt aritmētiku. Bet arī tas jums šoreiz neko nelīdzēs.

Vilki drusciņ parūca, bet tad aizgāja un sev par apmierinājumu saplosīja visus zaķus, kas gadījās ceļā.

Vēlāk ieradās Lācis un arī kāri raudzījās uz Ķirbieni.

— Cik ļoti jūs man patīkat, Ķirbien, — sacīja Lācis.

— Jūs, Lācīti, arī man patīkat, bet vēl vairāk jūs man patiktu, pārstrādāts desās.

— Ko jūs runājat, Ķirbien! Es gan jūs labprāt apēstu kā cepeti ar dažiem svaigiem kartupelīšiem un, protams, ar pienācīgām garšvielu piedevām — rozmarīnu, salviju, ķiploka daiviņu un piparu šķipsniņu.

Un Lācim iepletās nāsis, jo viņam likās, ka šī cepeša smarža jau ir sajūtama.

Sīpoliņš pasvieda viņam zaļu kartupeli.

— Pamēģiniet pagaidām apmierināt savu izsalkumu ar šito.

— Nekad es neesmu varējis ciest sīpolu ģimeni, — atbildēja Lācis, iekaisdams dusmās. — Tā nekā vairāk neprot kā tikai citus raudināt. Nesaprotu, kā vienam otram var garšot sīpoli!

— Paklausieties, — ierunājās Sīpoliņš. — Vai nebūtu labāk, ja jūs ik vakaru nenāktu un neglūnētu uz mums: tam tikpat nav nekādas nozīmes, jo mums ir ļoti daudz sērkociņu un mēs vismaz pāris mēnešu varam kurināt uguni un nelaist jūs saviem kauliem tuvumā. Bet vai nebūtu vēl labāk, ja mēs kļūtu no ienaidniekiem par draugiem?

— Vai tas ir redzēts, — rūca Lācis, — vai tas ir kādreiz redzēts, ka lācis būtu draugos ar sīpolu?

— Un kāpēc gan ne? — neatlaidās Sīpoliņš. — Uz šīs zemes dzīvojot, viņi var būt draugi. Vietas taču pietiek gan lāčiem, gan sīpoliem.

— Vietas jau nu pietiek visiem, tas tiesa. Bet kāpēc tad cilvēki mūs iesloga krātiņos, ja kādu noķer? Jums jāzina, ka mans tēvs un mana māte ir ieslodzīti valdnieka pils zooloģiskajā dārzā.

— Arī mans tēvs ir ieslodzīts valdnieka cietumā.

Dzirdot, ka arī Sīpoliņa tēvs nebrīvībā, Lāci pārņēma jau maigākas jūtas.

— Vai sen jau?

— Vairākus mēnešus. Bez tam viņš ir notiesāts uz mūžu; tas nozīmē, ka viņš netiks ārā pat pēc nāves, jo valdnieka cietumos ir arī kapsētas.

— Arī mans tēvs un mana māte ir notiesāti uz mūžu, jo viņi tiks apglabāti valdnieka dārzā ar pienācīgu pagodinājumu.

Lācis nopūtās.

— Ja gribat, — viņš sacīja, — varam būt draugi. Patiešām, mums nav nekāda iemesla naidoties. Mans vecvectētiņš, slavenais Pinkainais Lācis, man teica, ka viņš esot dzirdējis vecus ļaudis stāstām par pagājušiem laikiem, kad mežā visi iemītnieki esot mierīgi sadzīvojuši. Cilvēki un lāči esot bijuši draugi un nekad neesot cits citam pāri darījuši.

— Tādi laiki var atgriezties, — teica Sīpoliņš. — Reiz visi atkal būs draugi. Cilvēki un lāči būs cits pret citu laipni un satiekoties nocels cepures.

Lācis ļoti apmulsa.

— Tad jau, — viņš sacīja, — man jāiegādājas cepure, jo man tādas nav.

Sīpoliņš iesmējās.

— Tas tik tāds teiciens! Varat sasveicināties pa savam paradumam, palocīdamies un mīlīgi pagrozīdamies.

Lācis palocījās un pēc Sīpoliņa padoma mīlīgi pagrozījās. Meistars Vīnodziņš skrēja pēc īlena, lai būtu ar ko galvu pakasīt.

— Savu mūžu vēl neesmu redzējis tik pieklājīgu lāci, — viņš pārsteigts vairākas reizes atkārtoja.

Zirnim, kā jau advokātam, tik lielas uzticības nebija.

— Es tomēr tik ļoti vis neuzticētos, — viņš brīdināja. — Lācis var būt arī viltīgs.

Sīpoliņš viņa padomu nepieņēma. Viņš izrušināja ugunskuru tā, lai Lācis varētu iziet cauri, neapsvilinājis kažoku, un kā draugu stādīja priekšā saviem biedriem.

Viesim par godu Bumbieris, kas nesen kā bija salabojis savu instrumentu, sarīkoja vijoļkoncertu. Lācis laipni apņēmās padejot. Tā mājinieki un viesis kopīgi pavadīja ļoti jauku vakaru.

Kad bija laiks iet gulēt un Lācis atvadījās, Sīpoliņš viņu kādu gabaliņu pavadīja.

Tāds, lūk, bija Sīpoliņš: viņš nemīlēja daudz runāt par savām raizēm, tomēr viņš bieži par tām domāja un bieži, kad neviens neredzēja, bija ļoti bēdīgs. Tā arī šai vakarā viņam neizgāja no prāta apcietinātais tētis, un viņam gribējās Lāča priekšā atvieglināt savu sirdi.

— Nez, — sacīja Sīpoliņš, — nez ko šobrīd dara mūsu vecāki?

— Es zinu, ko viņi dara, — atbildēja Lācis. — Es gan pats neesmu bijis pilsētā, bet mans draugs Sarkankrūtītis bieži lido uz to pusi un atnes man vēstis no tēva un mātes.

Viņi nekad neguļot, bet dienu un nakti domājot tikai par brīvību. Es gan nezinu, kas tas ir — brīvība. Man labāk patiktu, ja viņi domātu par mani. Galu galā es taču esmu viņu dēls.

— Brīvība nozīmē to, ka nav kungu, — atbildēja Sīpoliņš.

— Valdnieks nemaz nav slikts kungs. Sarkankrūtītis man stāstīja, ka tēvs un māte esot labi paēduši un kavējot sev laiku, skatīdamies uz ļaudīm, kas staigājot garām viņu krātiņam. Valdnieks ir ļoti labsirdīgs, jo esot novietojis viņus tādā vietā, kur varot redzēt garām ejam ļoti daudz ļaužu. Tomēr viņiem gribas tikt atpakaļ mežā. Bet tas pats Sarkankrūtītis man teica, ka tas neesot iespējams, jo krātiņi gatavoti no dzelzs un režģi esot ļoti stipri.

Sīpoliņš savukārt nopūtās.

— Kam tu to stāsti! Kad es biju apraudzīt cietumā savu tēti, es ļoti vērīgi aplūkoju sienas: bēgšana ir pilnīgi neiespējama. Un tomēr es apsolīju tētim, ka viņu atbrīvošu — agri vai vēlu. Pienāks diena, kad varēšu to izdarīt.

— Tu esi drosmīgs zēns, — sacīja Lācis. — Es arī labprāt ietu atbrīvot savus vecākus. Bet es nezinu ceļu uz pilsētu un baidos, ka neapmaldos.

— Paklausies, — pēkšņi ieteicās Sīpoliņš, — nakts vēl ir pašā sākumā. Ja tu uzsēdini mani sev mugurā, mēs varam nokļūt pilsētā vēl pirms pusnakts.

— Ko tu gatavojies darīt? — vaicāja Lācis mazliet drebošā balsī.

— Iesim un sameklēsim tavus vecākus. Tad man būs tāda sajūta, it kā es ietu pie sava tēta.

Lācis nelikās sev divreiz sacīt: viņš saliecās tā, lai Sīpoliņš varētu uzrausties viņam mugurā, un sāka skriet, cik jaudas. Sīpoliņš rādīja viņam ceļu.

— Pa labi, — viņš teica. Vai ari: — Pa kreisi. — Vai arī: — Gar šito māju!

Uzmanību, mēs atrodamies pilsētas vārtu priekšā. Zooloģiskais dārzs ir tai pusē.

Centīsimies tagad būt pavisam klusi.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Ronis ar garo mēli

Zooloģiskajā dārza valdīja pilnīgs klusums. Sargs gulēja Ziloņa nodalījumā, nolicis galvu tam uz snuķa. Viņam bija ciets miegs, un, kad Sīpoliņš ar Lāci klusītēm pieklauvēja pie durvīm, viņš nepamodās.

Zilonis maigi pabīdīja nost sarga galvu un pārlika to uz salmu kūļa, tad, pats nepakustēdamies, izstiepa savu snuķi un atvēra durvis, murminādams:

— Nāciet iekšā!

Abi mūsu draugi, raudzīdamies apkārt, ienāca.

— Labvakar, cienījamais Ziloni, — teica Sīpoliņš. — Ļoti atvainojamies, ka traucējam jūs tik vēlā stundā.

— Nekas, nekas, — atbildēja Zilonis, — es vēl nebiju iemidzis. Es nupat centos atminēt, ko redz sapnī mans sargs. Es vienmēr mēģinu atminēt, par ko viņš sapņo, kad guļ. Pēc tā, ko cilvēks sapņo, var spriest, vai cilvēks ir labs vai ļauns.

Zilonis bija vecs indiešu filozofs, un viņam vienmēr bija ļoti savdabīgas domas.

— Mēs lūdzam jūsu palīdzību, — sacīja Sīpoliņš, — jo zinām, cik jūs esat gudrs. Vai jūs nevarētu dot padomu, kā palīdzēt aizbēgt no zooloģiskā dārza mana drauga, lūk, šī Lāča, tētim un māmiņai?

— Jā, — norūca Zilonis starp ilkņiem, — varbūt es zinātu dot padomu, kā tas izdarāms, — bet kam tas vajadzīgs? Mežā nav labāk kā krātiņā, un krātiņā nav sliktāk kā mežā. Kopsavilkumā es tomēr domāju, ka ikvienam vajadzētu palikt savā vietā.

— Bet, ja nu jums tas tomēr tik ļoti svarīgi, — viņš pēkšņi pie bilda, — varu pateikt, ka lāču nodalījuma atslēgas atrodas mana sarga kabatā. Pamēģināšu tās izņemt, viņu nepamodinot. Viņam ir ciets miegs. Nedzirdēs.

Sīpoliņš ar Lāci gan ļoti šaubījās, vai tik sarežģīts pasākums ir veicams ar snuķa palīdzību, taču Zilonis tik maigi rīkojās ar šo garo rīku, ka sargs nekā nejuta.

— Te būs atslēgas, — teica Zilonis, izvilkdams snuķi no sarga kabatas. — Neaizmirstiet man pēc tam atnest tās atpakaļ.

— Varat būt mierīgs, — sacīja Sīpoliņš. — Pagaidām sirsnīgi jums pateicamies.

Vai patiešām jums negribētos bēgt ar mums kopā?

— Ja man būtu bijis nodoms bēgt, es nekādā ziņā nebūtu gaidījis, kamēr jūs abi atnāksiet man palīgā. Visu labu!

Paņēmis atkal sarga galvu uz sava snuķa, viņš saka to lēnītēm šūpot, lai iemidzinātu vēl ciešāk, kamēr abi mūsu draugi tiks ar visu galā:

Sīpoliņš ar Lāci izlīda no aizžogojuma un gāja uz lāču nodalījumu. Pēc pāris soļiem kāda balss sauca:

— Halo! Halo!

— Csss! — izbijās Sīpoliņš. — Kas sauca?

— Csss! Csss! — mēdījās tā pati balss. — Kas sauca?

— Beidz jokus dzīt, uzmodināsi vēl sargu! Balss atbildēja:

— Beidz dzīt jokus, uzmodināsi sargu!

— Vai, cik muļķīgi, — tā piebilda vēlāk, — man kauns.

— — Tas ir Papagailis, — pačukstēja Sīpoliņš Lācim. — Viņš atkārto visu, ko dzird. Bet, tā kā viņš nekā nesaprot no tā, ko dzird un ko pats saka, tad viņš bieži vien sarunā visādas ačgārnības.

Lācis gribēja būt pieklājīgs pret Papagaili un apvaicājās:

— Vai no šīs vietas var aiziet līdz lāču mītnei? Papagailis atkārtoja:

— Vai lāču mītne var aiziet līdz šai vietai? Vai, cik muļķīgi! Man atkal ir kauns.

Redzēdami, ka no viņa nekā nevarēs izzināt, abi mūsu draugi piesardzīgi virzījās uz priekšu. Kāds pērtiķis no sava būrīša viņiem uzsvilpa:

— Paklausieties, kungi, paklausieties!

— Mums nav laika, — atbildēja Lācis. — Mēs esam ļoti aizņemti.

— Tikai vienu mirklīti: es jau kopš divām dienām pūlos pārkost šo riekstu, bet tas man vēl nav izdevies. Nāciet man talkā!

— Kad nāksim atpakaļ, tad, — apsolīja Sīpoliņš.

— To jūs tikai tāpat vien sakāt, — teica Pērtiķis, galvu grozīdams. — Starp citu, es jau arī ierunājos tikai runāšanas pēc. Kāda man daļa gar šo riekstu un gar visas pasaules riekstiem. Es labprāt gribētu vēl nokļūt savā mežā un lēkāt šurp un turp pa zaru zariem un apmētāt ceļotāju galvas ar kokosriekstiem. Kāda gan vajadzība pēc kokosriekstiem, ja nav pērtiķu, kas tos var uzsviest kādam uz galvas? Nē, es jums vaicāju, kāda gan vajadzība pēc ceļotajiem, ja neviens viņus nevar izmantot sev par mērķi apmētāšanai ar kokosriekstiem. Es vairs neatceros, kad esmu sviedis pēdējo riekstu. Ceļotājam tad bija plika galva, pavisam sarkana, mērķēt uz to bija tīrais prieks. Atceros arī, ka…

Sīpoliņš ar Lāci bija jau gabalā un nekā vairs nedzirdēja.

— Pērtiķi, — Sīpoliņš paskaidroja Lācim, — ir muļķīgi dzīvnieki, kam patīk tukša pļāpāšana. Ja viņi sāk par kaut ko runāt, tad nekad nevar paredzēt, ar ko viņi savu runu beigs. Tomēr man šā nabaga Pērtiķīša žēl. Kāpēc viņam nenāk miegs?

Varbūt tāpēc, ka viņš nevar pārkost riekstu? Ne jau tāpēc. Viņam nenāk miegs tāpēc, ka neiziet no prāta viņa tālie meži.

Arī Lauva negulēja: viņš piemiegtām acīm uz tiem paskatījās, bet nepagrieza pat galvu, lai varētu redzēt, uz kuru pusi tie aiziet. Viņš bija dižciltīgs un gudrs, un ļaužu iešana un nākšana viņu neinteresēja.

Tā Sīpoliņš ar Lāci bez kādiem šķēršļiem nonāca līdz lāču mītnei.

Nabaga vecīši tūliņ pazina savu dēlu un stiepa caur režģiem viņam pretī rokas.

Sīpoliņš ļāva viņiem apkampties un skūpstīties, bet pats gādāja par krātiņa atslēgšanu. Pēc tam viņš teica:

— Vai nebeigsiet tagad pinkšķēt? Durtiņas ir vaļā, bet, ja jūs to neizmantosiet, pamodīsies sargs, un tad — ardievu, brīvība!

Kad abi gūstekņi izgāja no krātiņa, atkal sākās apsveicināšanās un apkampšanās, jo tagad vairs nebija režģu, kas tos šķirtu no viņu mazulīša.

Arī Sīpoliņš bija visai aizkustināts.

«Nabaga tēti,» viņš domāja, «arī es nevarēšu vien beigt tevi apmīļot tai dienā, kad man izdosies atbrīvot tevi no cietuma.»

— Bet tagad jāiet, — viņš teica labi skaļi.

Abi vecīši gribēja vispirms vēl aiziet atsveicināties no balto lāču ģimenes, kas dzīvoja pie ezeriņa, un tad gribēja apraudzīt žirafi, kas gan tobrīd gulēja savā krātiņā.

Pa to starpu zvēru dārza iemītnieki bija kļuvuši diezgan kustīgi, jo vēsts par lāču aiziešanu bija ātri aplidojusi visus līdz pat vistālākajam stūrītim. Lāči bija diezgan iemīļoti, tomēr arī viņiem bija savi ienaidnieki. Viņus neieredzēja Ronis (sena ģimenes naida dēļ). Tas sāka tik stipri rēkt, ka sargs, neskatoties uz savu cieto miegu, pamodās.

— Kas te notiek? — viņš jautāja Zilonim.

— Es īsti nezinu, — atbildēja vecais filozofs, — bet kam tad, pēc jūsu domām, vajadzētu notikt? Nekad nekas jauns nenotiek, un nekas jauns nenotiks arī šonakt. Jeb jūs varbūt domājat, ka skatāties kino, kur ik pēc desmit minūtēm notiek kas sevišķs?

— Varbūt tev taisnība, — teica sargs, — tomēr es paraudzīšos apkārt.

Ejot ārā no Ziloņa būdas, viņš gandrīz vai saskrējās krūtīs ar bēgļu trijotni.

— Palīgā! — viņš sāka kliegt. — Palīgā!

Viņa palīgi pamodās un aplenca dārzu. Bēgšana bija kļuvusi pilnīgi neiespējama.

Sīpoliņš ar trim lāčiem iespruka dīķī un paslēpās zem ūdens virsmas. Nelaimīgā

kārtā viņi bija iekļuvuši tieši Roņa dīķī.

— E-he-he! — viņiem aiz muguras kāds ļauni iesmējās. Tas bija pats Ronis.

— Kungi man atļaus pasmieties, — viņš teica. — E-he-he!

— Cienījamais kungs, — lūdza Sīpoliņš, drebot aiz aukstuma, — man labi saprotama jūsu jautrība. Bet vai jums tik ļoti patīk smieties par mums tieši šai brīdī, kad mūs vajā?

— Un kā vēl patīk! Es turklāt vēl pasaukšu sargu, lai tas nāk un saķer jūs ciet.

To viņš nesacīja veltīgi, jo tūlīt gāja saukt sargu un viņa palīgus. Jau pēc paris mirkļiem lāči bija izzvejoti no dīķīša, un sargam bija liels pārsteigums, kad divu pazudušo lāču vietā viņi atrada trīs. Bet vēl lielāks bija viņa pārsteigums, saķerot nepazīstamas sugas radījumu, kas runāja cilvēku valodā, teikdams:

— Sarga kungs, kā redzat, ir noticis pārpratums: es neesmu lācis.

— To es pats redzu: bet ko tu darīji dīķītī?

— Peldējos.

— Tad tu man vismaz samaksāsi sodu, jo peldēšanās sabiedriskās vietās ir aizliegta.

— Man nav naudas līdzi, bet ja jūs būtu tik labs…

— Es neesmu labs, un, kamēr tu man nebūsi samaksājis sodu, es tevi ielikšu pērtiķu būdā. Tur tu varēsi pārgulēt nakti, un tad redzēsim, kā būs rīt.

Pērtiķītis ar prieku saņēma atnācēju un nekavējoties turpināja savu juceklīgo stāstu.

— Es jums stāstīju, — viņš sacīja, apsēzdamies uz astes, — par ceļotāju ar sarkano galvu. Ja es saku, ka sarkana galva, tad tā arī bija sarkana. Es nekad nemeloju, protams, izņemot nepieciešamības gadījumus. Bet, zināt, man tomēr patīk drusciņ

pamēļot… Meliem piemīt sevišķa garša. Melojot es jūtu mutē saldumu, tādu saldumu, it kā…

— Paklausieties, — lūdza Sīpoliņš, — vai jūs nevarētu savu vaļsirdību pataupīt līdz rītam? Man gribētos tagad izgulēties, jo man jāatgūst spēki.

— Tad es vismaz padziedāšu jums šūpuļdziesmiņu, — piedāvājās Pērtiķis.

— Nē, pateicos, es labprāt iztikšu tāpat.

— Varbūt izklāt segas?

— Bet vai tad jūs pats neredzat, ka te nav segu?

— Es jau tāpat vien teicu, — rūca Pērtiķis. — Es tikai gribu būt pieklājīgs. Bet, ja jūs gribat, lai es esmu rupjš, es varu tūlīt jūsu vēlēšanos apmierināt.

To teikdams, Pērtiķis ļoti aizvainots pagrieza viņam muguru. Sīpoliņš pasmaidīja un pasteidzās izmantot iespēju, lai aizmigtu. Pērtiķis gaidīja, ka Sīpoliņš lūgs, lai viņš griežas atpakaļ, bet, tā kā nekas nebija dzirdams, viņš nolēma pārņemt iniciatīvu pats.

Tā nu viņš redzēja, ka zēns ir jau aizmidzis, apvainojās par to vēl vairāk, ievilkās kaktā un sāka no turienes viņu novērot.

Sīpoliņš nodzīvoja divas dienas Pērtiķa būrī, tā sagādādams lielu prieku bērniem, kas ar savām auklēm nāca uz zooloģisko dārzu un tomēr nekad nebija redzējuši pērtiķi, kas būtu apģērbts tāpat ka viņi.

Trešajā dienā Sīpoliņam izdevās aizsūtīt zīmīti Ķirsēnam. Tas iebrauca pilsētā tūlīt ar nākošo vilcienu, samaksāja sodu un tā palīdzēja viņam izkļūt ārā.

Sīpoliņš vispirms apvaicājās par saviem draugiem un ļoti noskuma, dzirdot, ka tie ir pazuduši bez vēsts.

— To es nespēju saprast, — viņš teica, šūpodams galvu. Alā viņi bija pilnīgā drošībā. Kas viņus piespieda no turienes aiziet?

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Neparasta vilciena apraksts

Atpakaļ uz pili Ķirsēns un Sīpoliņš brauca ar vilcienu.

Ak tā, par šo vilcienu es vēl neko jums neesmu stāstījis. Vai zināt, tas bija pavisam neparasts vilciens! Tam bija tikai viens vagons, un visas sēdvietas atradās pie loga, tā ka nevienam, kas gribēja priecāties par dabas skatiem, nevajadzēja strīdēties. Bērniem tā, protams, bija īsta paradīze. Šis vilcieniņš arī resnajiem šķita kā īsta paradīze, jo vagona sienās bija ierīkoti izciļņi, kur tie varēja atbalstīt vēderu, lai justos ērti.

Vilcienā iekšā kāpjot, Ķirsēns un Sīpoliņš izdzirda Puplaksta balsi. Viņš sacīja:

— Drošāk, barona kungs! Vēl vienu reizīti — un mēs būsim iekšā.

Barons Apelsīns patlaban kāpa vilcienā, un, protams, lielā vēdera dēļ viņam to nebija viegli izdarīt. Puplaksts viens pats nekādi nevarēja viņu dabūt augšā pa vagona kāpnītēm. Viņš pasauca palīgā divus nesējus, bet arī trijatā tiem izdevās tikai par vienu pakāpienu to pavirzīt uz augšu. Galu galā pieskrēja stacijas priekšnieks un palīdzēja stumt. Viņš nebija atcēlis svilpi no lūpām, tāpēc kādā piepūles mirklī atskanēja spalgs svilpiens. Mašīnists domāja, ka tas ir vilciena atiešanas signāls, un nospieda rokturi. Vilciens sāka iet.

— Apturi! Apturi! — kliedza stacijas priekšnieks.

— Palīgā! Palīgā! — kliedza barons Apelsīns.

Bet tā bija viņa laime, jo, vilcienam sakustoties, viņš ar vienu grūdienu ievēlās vagonā. Tur viņš atviegloti nopūtās, novietoja vēderu uz izciļņa un tūlīt atraisīja produktu sainīti, kurā bija vesels cepts jērs.

Visi šie starpgadījumi ļāva Ķirsēnam un Sīpoliņam iekāpt vilcienā, nevienam nemanot. Arī braucot barons viņus neredzēja, jo bija pārāk nodarbināts ar ēšanu. Puplaksts gan viņus ieraudzīja, bet Sīpoliņš pielika pie lūpām pirkstu, lai cieš klusu, un lupatlasis ar zīmēm parādīja, ka ir sapratis un neteiks ne vārda.

Jā, bet es taču jums iesāku stāstīt par vilcienu tai brīdī, kad atnāca barons.

Šis vilciens bija ievērojams arī ar mašīnistu. Viņš bija ļoti labs vilciena vadītājs, tas tiesa. Bet viņš turklāt bija dzejiski noskaņots. Braucot garām pļavai, viņš pēkšņi apstādināja lokomotīvi un aizgāja saplūkt pīpeņu vai vijolīšu pušķi. Ļaudis bija ar to nemierā.

— Vai mēs brauksim vai ne?

— Tā ir krāpšana! Maksājiet atpakaļ biļešu naudu!

— Vai jūs domājat savu lokomotīvi kurināt ar puķēm, nevis ar oglēm? — jautāja kāds, kam prāts nesās uz jokiem.

Arī konduktors bija ļoti jauks cilvēks. Miglainās dienās pasažieri žēlojās, ka neesot redzamas dabas ainavas.

— Kas tas par dzelzceļu? — uztraucās dabas jaukumu mīļotāji. — Skaties pa logu un nekā neredzi! Tas ir tikpat kā ceļojums čemodānā.

— Vai jūs to uzskatāt par preču vilcienu?

Tad konduktors mierīgi un pacietīgi nostājās pasažieriem aiz muguras un rādīja viņiem dabas ainavas ar roku. Viņš visu zināja no galvas un varēja visu izstāstīt bez redzēšanas.

— Tur pa labi, — viņš stāstīja, — ir pārbrauktuve. Gaišmatainā pārmijniece vēdina sarkano karodziņu — glīta meitene zili dzeltenā kleitiņā.

Ļaudis skatījās, neredzēja nekā cita kā tikai miglu, tomēr apmierināti smaidīja.

— Tieši mūsu priekšā, — turpināja konduktors, — ir ezers. Tas ir liels ezers, kurā ir pat sala un laiva. Laivai ir sarkanas, četrstūrainas buras, bet galā tām plīvo karodziņš — zils ar zelta zvaigznēm. Ezers ir rāms, zivis uzpeld virspusē, kur tās noķer putni. Ūdens ir debeszils.

Ļaudis skatījās ārā, redzēja tur tikai pelēkus miglas vālus, tomēr apmierināti smaidīja.

Barons Apelsīns tieši tāpēc vien brauca ar vilcienu, lai varētu paklausīties dabas skatu aprakstus. Viņš bija pārāk slinks un pārāk aizņemts ar ēšanu, lai pats skatītos pa logu. Viņam labāk patika ēst ceptu jēru, aizvērtām acīm baudīt tā garšu un klausīties konduktora maigajā, mierīgajā balsī, kas skaidroja:

— Pa kreisi ir ganāmpulks. Aitas ir baltas, baltas, melns ir tikai viens jēriņš, kas jautri lēkā un plūc pīpenītes, jo zaļa zāle viņam vēl negaršo. Sunim kaklā piekārts zvaniņš — vai jūs dzirdat?

Patiešām bija dzirdamas zvaniņa skaņas: dzin… dzin…

Tā visi pārliecinājās, ka konduktors stāstīja patiesību.

Ķirsēns ar Sīpoliņu klusu klausījās konduktora stāstā, aizmirsdami uz brītiņu savas rūpes. Kā lai neizgaist bēdas, ja vilciens tik maigi šūpo un logiem garām slīd koki, kalni, mājas, un, ja arī miglas dēļ neredz tos garām slīdam, tomēr skaidrs, ka tas viss tur ir un neviens to nevar noliegt. Un, ja nu vēl pieredzes bagātais konduktors tik laipnā balsī visu pēc kārtas izskaidro, tad arī migla pazūd kā uz burvja mājienu!

Atstāsim tagad savus abus draugus, ērti iegrimušus vilciena mīkstajos sēdekļos turpat vai barona Apelsīna deguna priekšā, kurš bija kā apreibis no ceptā jēra smaržas, un iesim paraudzīsimies, kas notiek citur.

Tieši tai brīdī, kad vilciens brauca gar mežu, misteru Burkānu un Ošķi atbrīvoja kāds meža cirtējs. Viņi gandrīz trīs dienas bija karājušies ozola galotnē.

Abi detektīvi izstaipīja kājas un skriešus tūlīt devās prom, lai turpinātu savu izmeklēšanu. Meža cirtējs pārsteigts noraudzījās viņiem pakaļ un taisījās jau cirst ozolu nost, bet tad ieraudzīja veselu citroniešu rotu nākam kāda zemākas pakāpes citrona vadībā.

— Mierā! — nokomandēja zemākās pakāpes citrons. Meža cirtējs nolaida cirvi zemē un izstiepās miera stājā.

— Brīvi! — vēlreiz nokomandēja zemākās pakāpes citrons. Meža cirtējs nostājās brīvi.

— Vai neesat redzējis garām ejam suni un viņa saimnieku?

Jums jāzina, ka Burkāna un Ošķa pazušana pilī radīja lielu satraukumu, un tika nolemts izsūtīt vienu citroniešu rotu viņu meklēšanai. Meža cirtējs, tāpat kā visi nabadzīgie ļaudis, policijai diez kā neuzticējās. Abi ozolā piesietie, līdzko viņš tos atbrīvoja, tūliņ bija metušies pie zemes klausīties, vai netuvojas indiāņi. Tāpēc viņš tos bija noturējis par prātā jukušiem. Tomēr policistiem viņš to neparko nestāstīja.

«Ja citronieši viņus meklē, lai apcietinātu,» viņš nodomāja, «tad tiem jābūt lāga cilvēkiem.»

— Viņi aizgāja uz to pusi, — meža cirtējs pateica, rādīdams pretējā virzienā, nekā bija aizgājis Burkāns.

— Lieliski, — teica zemākās pakāpes citrons, — mēs viņus tūliņ panāksim. Mierā!

Meža cirtējs pieņēma miera stāju sveicienam un noskatījās, kā tie aizjoņo prom. Tad noslaucīja sviedrus un sāka atkal cirst savu ozolu.

Apmēram pēc stundas ceturkšņa atskanēja sparīgi soļi un parādījās meistars Vīnodziņš, Ķirbītis, Mellenītis, Zirnis, Bumbieris un Ķirbiene un visi reizē jautāja, vai viņš neesot redzējis ejam garām Sīpoliņu.

— Es tādu gan nepazīstu, — izbrīnījies atbildēja meža cirtējs, — taču neesmu arī redzējis nevienu zēnu garām ejam.

— Ja jūs viņu ieraugāt, tad paziņojiet, lūdzu, ka mēs viņu meklējam jau veselas trīs dienas, — sacīja meistars Vīnodziņš, kas izskatījās pēc grupas vadoņa.

Visi atkal steidzīgi aizgāja.

Nebija pagājusi ne stunda un ozols gandrīz jau bija nocirsts, kad pagāja garam Sīpoliņš ar Ķirsēnu. Jaunais grāfs bija nolēmis todien vēl neatgriezties mājas, bet palīdzēt draugam meklēt pazudušos biedrus. Meža cirtējs izstāstīja, ka redzējis viņus ierodamies un aizejam, un Sīpoliņš saprata, ka draugi savukārt meklē viņu. Biedru pazušanas noslēpums līdz ar to bija atrisināts.

Iekams bija pienācis vakars, meža cirtējam pagāja garām vēl daudz ļaužu. Vispirms Redīsīte ar pārējiem bērniem; arī viņi meklēja Sīpoliņu. Pēdīgi neviens cits kā Tomāts un Pētersīļa kungs, kuri meklēja Ķirsenu, būdami pārliecināti, ka viņu ir nolaupījuši bēgļi.

Taču nabaga meža cirtējam šāsdienas pārdzīvojumi nemaz vēl ne bija galā. Ap saules rietu viņam vēl bija jāpaceļ galva, jo izdzirda veselu zvaniņu koncertu. Viņš domāja, ka tie būs tie paši citronieši, kurus viņš jau no rīta bija redzējis, tomēr šoreiz tas bija pats Citrons. Noraizējies, ka viņa kareivji tik ilgi neatgriežas, viņš pats bija devies tiem pretī.

Grāfienes Ķirses brauca viņam līdzi karietē: viņas bija jautras un priecīgas, it kā dotos medībās.

Meža cirtējs gribēja paslēpties, jo zināja, ka nabaga ļaudis nedrīkst rādīties valdniekam acis, lai nesagādātu tam gremošanas traucējumus. Bet kāds augstākās pakāpes citrons, kas sēdēja karietē pa labi no valdnieka, ieraudzīja viņu un uzsauca:

— Ei, skrandaini!

— Ko pavēlēs jūsu augstība? — izdvesa meža cirtējs.

— Vai jūs esat redzējis citroniešu rotu paejam garām?

Meža cirtējs, kā jums jau zināms, bija redzējis ne tikai citroniešu rotu vien. Taču, runājot ar valdnieku Citronu, vienmēr ir labāk, ja izliekas, ka nezina nekā.

Tā viņš arī atbildēja, ka nekā nezina. Ja viņš būtu sacījis: «Jā, es viņus redzēju,» tad viņam vēl kaut ko pajautātu, kamēr pēdīgi nosodītu un iemestu cietumā. Bet, tā kā viņš nekā nezināja, tie viņam neko nevarēja padarīt. Valdnieka svīta attālinājās tajā pašā virzienā, kur bija aizgājuši citronieši.

Vakars pienāca ātri, un tūlīt — teiksim, pat mūsu stāsta interesēs — kļuva tumšs.

Tumsā visi stāsti liekas saistošāki un ne tikai stāsti vien, bet arī izmeklēšana un pēdu dzīšana.

Tiešām, tai brīdī, kad tumsa pārņēma mežu, mūsu stāsts izvērtas par pēdu meklēšanas un pakaļdzīšanās sacīkstēm, kurās riteņbraukšanas čempioni būtu guvuši labus panākumus. Žēl, ka jūs nevarat tur piedalīties!

Tātad aina ir šāda: Burkāns dzen pēdas; citronieši meklē Burkānu; valdnieks meklē savus citroniešus; meistars Vīnodziņš ir Sīpoliņa meklētāju grupas vadītājs; Sīpoliņš ar Ķirsenu meklē meistaru Vīnodziņu; Redīsīte meklē Sīpoliņu; Tomāts un Pētersīļa kungs meklē Ķirsēnu. Bet pazemē, ja jums nevienam tas vēl nav ienācis prātā, Kurmiene meklē visus. Iepriekšējā dienā viņa bija uz brītiņu iegriezusies alā, kurā bija apmetušies izbēgušie cietumnieki, un atradusi tur šāda satura zīmīti:

«Sīpoliņš pazudis. Ejam viņu meklēt. Ja esat par viņu ko dzirdējusi, lūdzam paziņot.»

Tiklīdz Kurmiene bija izlasījusi zīmīti, viņa dedzīgi sāka rakņāt visos virzienos. Virs galvas viņa dzirdēja nepārtraukti staigājam ļaudis: gan pa vienam, gan mazos pulciņos, gan lielā barā, pie kam visi gāja tādā steigā, ka Kurmiene nepaspēja pacelties līdz virszemei un, paskatīties, kad viņi jau bija pazuduši.

— Gluži kā Pītera Pena salā, — Kurmiene noteica, jo bija dzirdējusi runājam par šo slaveno personu un viņa salu, kur visi skraidīja ka apsviluši.

Nebija vienīgi vilku.

Vilki nerādījās. Viņi bija pārliecināti ka pašlaik notiek lielas vilku medības, un tāpēc tupēja savās paslēptuvēs.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Hercogs Mandarīns un dzeltenā pudele

Pēc medību kāro grāfieņu aizbraukšanas barons Apelsīns un hercogs Mandarīns bija palikuši vienīgie saimnieki. Visā pilī viņi bija divi vien, izņemot, protams, kalpotājus.

Pirmais, kas pamanīja, ka pils pamesta vientulība, bija hercogs. Viņš pa paradumam bija uzrāpies uz loga un draudēja, ka metīsies zemē un nositīsies, ja… Bet nebija neviena, kas šo «ja» varētu dzirdēt.

«Savādi,» prātoja hercogs, iebāzis pirkstu deguna, «nu jau vajadzēja viņiem būt atskrējušiem. Kā tas iespējams, ka neviens neradās? Varbūt es neesmu pietiekoši skaļi kliedzis?»

Hercogs vēl pāris reižu ne visai pārliecinoši iekliedzas un tad gāja meklēt baronu.

— Dārgais brālēn, — viņš uzrunāja to, nākdams iekšā.

— Hm, — noņurdēja barons un izspļāva vistas spārnu, kas viņam bija iestrēdzis rīklē.

— Vai zināt ko jaunu?

— Vai vistu kūtī ir ievietotas jaunas vistas? — jautāja barons, kas iepriekšējā dienā bija noskaidrojis, ka mājas putnu bagātība ir izsmelta kā pilī, tā arī visā ciemā.

— Nieks par vistām, — atbildēja hercogs. — Mēs esam vieni. Mēs esam pamesti. Pils ir tukša.

Barons bija ļoti noraizējies.

— Kas tad gatavos pusdienas?

— Jūs to vien tik zināt kā rūpēties par pusdienām. Bet ja mēs izmantotu mūsu mīļoto māsīcu prombūtni un pārlūkotu pils pagrabus? Esmu dzirdējis, ka viņām esot daudz augstākā labuma vīnu.

— Tas nevar būt, — atbildēja barons, — galdā viņas ceļ tikai trešās šķiras vīnus, no kuriem man nāk atraugas.

— Tā jau ir tā lieta, — sacīja hercogs, — jums viņas dod sliktos vīnus, bet pagrabā glabā labos, kurus dzers tad, kad jūs būsiet aizbraucis.

Hercogam labais vīns sevišķi nerūpēja. Īstenībā viņam gribējās netraucēti aplūkot pagrabu, jo viņš bija dzirdējis, ka tā sienās grāfienes esot iemūrējušas grāfa Ķirša dārglietas, lai nevajadzētu ar kādu tajās dalīties.

— Ja tiešām ir tā, kā jūs sakāt, — teica barons, mazliet satraukts, — nekaitētu paraudzīties. Mūsu māsīcas smagi grēko, slēpdamas labos vīnus savā pagrabā. Mums vajag palīdzēt glābt viņu dvēseles. Es vismaz uzskatu to par mūsu pienākumu.

— Tomēr, — turpināja hercogs, noliecies baronam pie auss, — labāk būtu, ja mēs Puplakstam dotu šodien atvaļinājumu. Iesim vieni paši uz pagrabu. Es pats stumšu jūsu ratiņus.

Baronam nebija nekādu iebildumu, un Puplakstam atlikusī dienas puse bija brīva.

Bet kāpēc, jūs jautāsiet, hercogs nenokāpa viens pats pagrabā, ja viņu interesēja paslēptā manta? Tas tāpēc, lai varētu novelt vainu uz Apelsīnu, ja gadījumā viņi pagrabā tiktu pārsteigti. Viņam atbilde jau bija sagatavota:

— Biju spiests viņu pavadīt, jo viņš bija izslāpis un meklēja kādu pudeli vīna.

Domās hercogs berzēja rokas, bet īstenībā tās stūma ratiņus, uz kuriem barons bija novietojis savu vēderu. Ratiņi viņam šķita ļoti, ļoti smagi, bet, par laimi, bija jānobrauc tikai daži kāpieni. Par atpakaļceļu hercogs vēl neraizējās. «Gan jau kaut kā tikšu galā,» viņš domāja.

Vēdera smagums nesa viņu ar tādu ātrumu uz leju, ka viņš nosistos kā muša pret pagraba durvīm, ja tās būtu ciet. Bet durvis, par laimi, bija atvērtas: hercogs iedrāzās koridorā un kā plēsts izskrēja cauri visam pagrabam, kurā bija divas milzīgas mucu rindas, bet virs tām miljoniem pudeļu ar noputējušām etiķetēm.

— Apstājieties! Apstājieties! — sauca barons. — Paskatieties taču, kas te par debesu dāvanām!

— Tālāk, — atbildēja hercogs. — Tālāk ir vēl labākas.

Barons, redzēdams, ka aiz viņa gan pa labi, gan pa kreisi paliek vesela armija rindā nostādītu pudeļu, krūku, kausu, muciņu un mucu, nevarēja vairs apvaldīt savas iekāres un bija tuvu asarām.

— Palieciet sveikas, manas dārgās, — viņš nopūzdamies atvadījās no pudelēm.

— Palieciet sveikas, es nekad vairs jūs neredzēšu.

Beidzot hercogs juta, ka ratiņu smaguma spiediens samazinās, un varēja apstāties.

Tieši šajā vietā — kreisās puses mucu rindā — bija sprauga, un spraugas dziļumā bija redzamas durtiņas.

Barons, ērti apsēdies uz zemes, stiepa rokas gan pa labi, gan pa kreisi, grābdams pa divām pudelēm uzreiz, attaisīja tās visas vaļa ar zobiem, kas no pastāvīgās vingrināšanās bija kļuvuši neizsakāmi spēcīgi, un lēja pudeļu saturu sava vēderā, reižu reizēm pārtraukdams šo nodarbību ar pāris apmierinātības nopūtām.

Hercogs, brītiņu noraudzījies viņā, iegāja spraugā, kas bija starp mucām.

— Uz kurieni jūs, dārgais brālēn? Kāpēc arī jūs nenogaršojat kaut ko no visām šīm debesu dāvanām?

— Eju pēc vienas ļoti izsmalcinātas vīna šķirnes pudeles, ko redzu tur tālāk.

— Dievs jums atmaksās par šīm pūlēm, — noklunkšķināja barons starp diviem malkiem, — jūs esat padzirdījis izslāpušo, tāpēc jums pašam nekad nebūs jāmirst no slāpēm.

Durtiņām nebija ne roktura, ne slēdzenes.

— Savādi, — starp zobiem novilka Mandarīns. — Varbūt šīs durvis ir atveramas ar kādas slepenas ierīces palīdzību?

Viņš ņēmās aptaustīt durtiņas centimetru pēc centimetra, meklēdams slepeno ierīci, taču, tausti vai netausti, durtiņas vaļā nevērās.

Pa to laiku barons, kas jau bija paspējis iztukšot visas pudeles savā tuvākajā apkārtnē, arī iespiedās spraugā starp vīna mucām un nokļuva turpat blakus Mandarīnam, kas ņēmās vaiga sviedros ap durtiņām un kļuva arvien neiecietīgāks.

— Ko jūs tur darāt, dārgais brālēn?

— Mēģinu atvērt šīs durvis. Esmu pārliecināts, ka aiz tām atrodas visdārgākie vīni. Es būtu ļoti priecīgs, ja man izdotos tās attaisīt vaļā.

— Nevajag tik ļoti pūlēties. Jūs esat tik izveicīgs un kustīgs, pasniedziet man labāk tur to pudeli ar dzelteno etiķeti. Tam, liekas, vajadzētu būt ķīniešu vīnam, un es tādu vēl nekad neesmu dabūjis nogaršot.

Hercogs nevarēja lāgā saskatīt pudeli, kuru viņam rādīja barons. Pēdīgi viņš to ieraudzīja. Tā bija parasta izskata pudele, kas ne ar ko citu neatšķīrās no pārējām pudelēm kā vienīgi ar etiķetes krāsu. Visām citām pudelēm etiķetes bija sarkanas, bet šai bija dzeltena. Hercogs, klusībā lādēdams barona nepiepildāmo rīkli, izklaidīgi pastiepa roku pēc pudeles.

Savādi. Pudele likās kā pieaugusi pie plaukta. Hercogs ar visu spēku centās to atraut nost.

«Varētu domāt, ka tur iekšā ir svins,» viņš nesaprašanā nodomāja.

Bet, kad viņš bija pudeli izkustinājis no vietas, durtiņas lēnām un klusu sāka vērties vaļā. Barons izbrīnā skatījās uz tām un tad sāka saukt:

— Mandarīn! Mandarīn! Tā, izrādās, nav bijusi pudele. Tā ir atslēga. Paskatieties: jūs esat atvēris durtiņas!

«Tad tā, lūk, ir bijusi slepenā ierīce,» domāja hercogs. Bet viņš nepaguva pabeigt savu domu. Durtiņas atsprāga līdz galam vaļā, un uz sliekšņa parādījās mazs cilvēciņš, kas ļoti pieklājīgi palocījās un ierunājās sidrabainā balstiņā:

— Labdien, kungi! Ļoti pateicos jums par man parādīto laipnību. Es jau kopš trim stundām bez kādiem panākumiem pūlos atvērt šīs durvis. Kā jūs varējāt paredzēt, ka es ieradīšos no šīs puses?

— Ķirsēn! — vienā balsī iesaucās hercogs ar baronu. — Mīļo Ķirsēn! — turpināja barons, kas jau bija diezgan stipri iereibis un tāpēc maigu jūtu pārpilns. — Mīļo Ķirsēn! Nāc, es tevi noskūpstīšu!

Hercogs nebija gluži tik sajūsmināts.

«Ko tas mazais gnīda te ložņā?» viņš prātoja, iekšķīgi vai plīsdams aiz dusmām. Bet, gribēdams paciest visus likteņa sitienus ar smaidošu seju, viņš laipni atbildēja:

— Dārgais brālēn, mums ir liels prieks rīkoties saskaņa ar tavu vēlēšanos.

— Bet, tā kā es jums nebiju iepriekš paziņojis, — veikli atcirta Ķirsēns, — tā kā es jums nebiju paziņojis, ka atgriezīšos pilī pa šo ceļu, un pilī pašlaik neviena cita nav kā tikai jūs, man jānāk pie slēdziena, ka jūs esat ieradušies šeit ar nodomu izdarīt kādas blēdības. Bet par to mēs varēsim spriest vēlāk. Pagaidām atļaušos jūs iepazīstināt ar saviem draugiem.

Atkāpies sāņus, Ķirsēns ielaida iekšā citu aiz cita visus savus draugus: Sīpoliņu, Redīsīti, meistaru Vīnodziņu, Ķirbīti, advokātu un visus pārējos.

— Bet tas taču ir iebrukums! — iesaucās pārsteigtais Mandarīns. Tas tiešām bija iebrukums, un to bija izdomājis Ķirsēns. Klīzdami apkārt pa mežu, visi mūsu draugi beigu beigās bija satikušies un tai pašā laikā arī uzzinājuši, ka neviens no viņu ienaidniekiem, izņemot hercogu un baronu, pašlaik neatrodas pilī. Ķirsēns, kas zināja slepeno eju no meža līdz pils pagrabam, nāca ar priekšlikumu ieņemt ienaidnieka cietoksni.

Un, kā jau redzējāt, viņa pasākums izdevās visa pilnība. Hercogs tika ieslēgts savā istabā, bet Puplakstiņš nolikts viņam par sargu.

Barons palika pagrabā, jo nevienam nebija nekādas patikas stiept viņu pa trepēm augšā.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Misteru Burkānu ieceļ par ārzemju militāro padomdevēju

Kad pienāca vakars un pils iegrima tumsa, viens otrs sāka raizēties.

— Bet ko mēs darīsim? — vaicāja Ķirbiene. — Mēs taču nevaram te palikt uz visiem laikiem. Te mēs neesam mājās. Mums ir pašiem savas mājas un savs darbs.

— Mēs nemaz netaisāmies te palikt uz visiem laikiem, — atbildēja Sīpoliņš, — mēs tikai gribam uzsākt sarunas ar mūsu pretiniekiem. Mēs tikai pieprasīsim visiem brīvību. Kad mēs varēsim būt pārliecināti, ka nevienam netiks darīts nekas ļauns, mēs pili atstāsim.

— Bet kā mēs aizsargāsimies? — iebilda Zirnis. — Pils aizstāvēšana kā tāda ir diezgan sarežģīta militāra operācija, kas prasa zināšanas stratēģijā, taktikā un ballistikā.

— Kas tā ir — ballistika? — noprasīja Ķirbiene. — Advokāt, nesāciet mūs mulsināt ar sarežģītiem vārdiem!

— Es tikai gribēju ar to teikt, — pietvīkdams nobeidza advokāts, —~ ka mūsu vidū nav neviena ģenerāļa. Un kā lai aizstāvas bez ģenerāļa?

— Mežā pašlaik ir vismaz četrdesmit ģenerāļu, — sacīja Sīpoliņš, — un tomēr viņi neprata mūs noķert.

— Visā visumā — gan jau redzēsim, — norūca Zirnis. Iedomājoties vien, ka būs jāiztur ilgs aplenkums bez ģenerāļa, kam būtu zināšanas stratēģijā, taktikā un ballistikā, Zirni sāka kratīt nevaldāmi drebuļi.

— Mums nav lielgabalu, — apdomīgi ieteicās Ķirbītis.

— Mums nav ložmetēju, — piebalsoja Bumbieris.

— Mums nav šauteņu, — turpināja tādā pašā garā meistars Vīnodziņš.

— Mums būs viss, kas vajadzīgs, — teica Sīpoliņš. — Neraizējieties! Vakariņas ir paēstas — kāpēc jūs neejat gulēt?

Visi aizgāja gulēt. Barona Apelsīna gultā iegulās septiņi un vēl atlika brīva vieta.

Mellenītis ar Ķirbīti aizgāja gulēt paši uz savu mājiņu, netālu no dārza vārtiņiem.

Mājiņā bija apmeties Plēška, kas saņēma viņus diezgan nelaipni, bet, kad viņam pieradīja, ka šī mājiņa nav viņa īpašums, un, tā kā viņš bija suns, kas prata cienīt likumu, tad viņš bija ar mieru iet gulēt savā vecajā būdā.

Ķirbītis apsēdās un izbāza galvu pa logu ārā, bet Mellenītis apgūlās uz viņa kājām.

— Cik jauka nakts, — teica Ķirbītis. — Cik mierīga nakts! Turklāt vēl uguņošana.

Tiešām, Citrons mežā bija sarīkojis uguņošanu, lai grāfienēm būtu kāda izklaidēšanas. Kā viņš to darīja? Viņš piesēja citroniešus pa divi kopā pie lielgabala stobra un izšāva viņus gaisā. Skats uz lidojošiem citroniešiem viņam likās lielisks.

Galu galā Tomāts tomēr piegāja pie valdnieka un iečukstēja viņam ausī:

— Jūsu augstība! Jūs iznīcināt visu savu karaspēku. Tad valdnieks lika pārtraukt uguņošanu, teikdams:

— Cik žēl!

— Te nu bija, — sacīja Ķirbītis, raudzīdamies pa logu ārā, — uguņošana jau beidzās.

Valdnieks pārskaitīja, cik viņam vēl atlicis kareivju bēgļu gūstīšanai. Vēl jau to bija diezgan, tomēr viņš nolēma, ka prātīgāk nogaidīt rītu.

Viņš lika uzcelt lepnu telti grāfienēm, kas aiz ziņkārības un satraukuma nevarēja aizmigt.

Ap pusnakti Tomāts izgāja pastaigāties, lai nomierinātu nervus. (Ak jā, es jau jums nepastāstīju, ka uguņošana bija viņu stipri satraukuši. «Kas par muļķīgu iedomu,» domāja bruņinieks, «uguņošanas dēļ pazudināt tik daudz vērtīgu citroniešu!») Viņš pakāpās kādā uzkalniņā, cerēdams no turienes saskatīt bēgļu nometnes ugunij ja viņiem tāda būtu. Bet tai vietā, sev par lielu pārsteigumu, viņš ieraudzīja, ka ir apgaismoti pils logi.

«Barons ar hercogu uzdzīvo,» viņš neapmierināts nodomāja. «Kad bēgļi būs sagūstīti un būs izbeigta Sīpoliņa lieta, vajadzēs padomāt arī par šiem abiem liekēžiem.»

Kādu laiciņu viņš tā stāvēja, skatīdamies uz pili, un dusmas viņam auga augumā.

«Dienaszagļi,» viņš saniknots domāja, «lielceļa laupītāji! Viņi šīs vecās muļķa grāfienes novedīs līdz ubaga spieķim, un man no visa paliks tikai kauli, ko aplaizīt.»

Ugunis pils logos nodzisa cita pēc citas. Beigas palika tikai viena.

— Hercogs Mandarīns nevar gulēt tumsā, — šņāca Tomāts, — jo viņam, lūk, esot bailes. Bet kas tagad notiek? Re, kāds muļķa dzimums! Atradis gan sev izklaidēšanos gaismas nodzēšanā un uzdegšanā! Nodzēš, atkal uzdedz… Kamēr sabojās slēdzi, radīsies īssavienojums, un pils būs liesmās. Izbeidz! Izbeidz taču reiz!

Tomāts pat neapjauta, ka viņš kliedz. No tālienes patiešām likās, ka hercogs, Tomātam par lielām dusmām, uzjautrinās, niekodamies ar spuldzi. Tomēr pamazām Tomātam sāka rasties aizdomas.

«Bet ja nu tie ir kādi signāli?» viņš sāka domāt, vērodams, cik neatlaidīgi turpinās šī muļķošanās.

«Jā, bet kas tie par signāliem? Ar kādu nolūku? Un kam viņi tiek raidīti? Es labprāt atdotu cauru naudas gabalu, ja varētu uzzināt, ko tas viss nozīmē. Trīs īsi… trīs gari… atkal trīs īsi. Tumšs. Un tagad atkal sākas no gala: trīs īsi, trīs gari… trīs īsi… Viņš droši vien būs ieslēdzis radio un tagad nu mūzikas ritma iededz un nodzēš gaismu. Tā, lūk, izklaidējas dīkdienis, kas dzīvo uz citu rēķina!»

Tomāts devās atpakaļ uz nometni un, sastapis ceļa galminieku, kas izskatījās pēc izglītota cilvēka, apjautājās, vai tas saprot signālu valodu.

— Protams, — atbildēja Citrons. — Es esmu ieguvis signalizācijas zinātņu doktora grādu Kamerīnas universitātē.

— Un ko tad nozīmē šādi signāli? — Tomāts aprakstīja sīki, kādi signāli tika raidīti no hercoga Mandarīna loga.

— S…O…S… Tas nozīmē: glābiet mūsu dvēseles! Citiem vārdiem: palīgā!

— Palīgā? — Tomāts bija pavisam pārsteigts. — Tad tas nav nekāds joks.

Hercogs grib mums kaut ko paziņot. Acīmredzot viņš ir briesmās, ja jau raida mums tādus signālus.

Par to daudz vairs nedomādams, viņš lieliem soļiem aizsteidzās uz pili. Nonācis pie dārza vārtiņiem, viņš iesvilpās, saukdams Plēšku. Viņš gaidīja, ka suns iznāks no skaistās mājiņas, bet, sev par lielu pārsteigumu, redzēja to nolaistām ausīm izlienam no vecās būdas.

— Kas te notiek? — viņš jautāja.

— Es ievēroju likumu, — negribīgi atbildēja suns. — Likumīgie mājiņas īpašnieki man uzrādīja neapšaubāmus dokumentus, un man nekas cits neatlika kā piekāpties viņu priekšā.

— Kas par īpašniekiem?

— Kāds Ķirbītis un kāds Mellenītis.

— Un kur viņi tagad atrodas?

— Savā mājiņā. Guļ. Vismaz es tā domāju, lai gan nevaru saprast, kā Ķirbītis var gulēt mājiņā, kurā viņš var tikai apsēsties.

— Un kas atrodas pilī?

— Tur ir daudz ļaužu, vesels bars viesu. Visi zemas kārtas piederīgie, kā, piemēram, kurpnieki, orķestranti, sīpoli un tamlīdzīgi.

— Tu gribēji teikt — Sīpoliņš?

— Jā, liekas, ka tā viņu sauc. Un man liekas, ka hercogs Mandarīns jūtas ļoti apvainots — viņš ir ieslēdzies savā istabā un nav rādījies visu vakaru.

«Tas nozīmē, ka viņš tur ir ieslēgts,» domāja Tomāts, kam nāca pārsteigums pēc pārsteiguma.

— Barons arī ir ieslēdzies pagrabā, — turpināja Plēška. — Nu jau vairākas stundas no turienes atskan tāds pudeļu korķu sprādzienu troksnis, ka prieks klausīties.

«Nolādētais žūpa,» nodomāja Tomāts.

— Es tikai nevaru saprast, — stāstīja tālāk suns, — kā grāfs Ķirsēns var biedroties ar tik zemas kārtas ļaudīm. Viņš ir pavisam aizmirsis, kādus pienākumus uzliek viņa augstais dzimums.

Tomāts tūlīt aizskrēja, uzmodināja valdnieku un grāfienes un pavēstīja viņiem briesmīgo ziņu. Grāfienes gribēja tūliņ atgriezties pilī, bet valdnieks viņas atrunāja:

— Šonakt notikušās izpriecas ir stiprā mērā samazinājušas mana karaspēka skaitlisko sastāvu. Mums nav pašlaik tik daudz kareivju, lai varētu mēģināt uzsākt nakts uzbrukumu. Pagaidīsim rīta ausmu.

Viņš lika pasaukt Pētersīļa kungu, kas labi zināja aritmētiku, un pavēlēja viņam saskaitīt atlikušos spēkus, kuri vēl bija saglabājušies pēc uguņošanas, kas karaspēkam bija tikpat kā asins nolaišana. Pētersīļa kungs apbruņojās ar krītu un tāfeli un apstaigāja visas teltis, atzīmēdams ar vienu krustiņu katru kareivi, bet ar diviem krustiņiem katru galminieku un ģenerāli. Izrādījās, ka vēl ir atlicis septiņpadsmit citroniešu un ap četrdesmit ģenerāļu, turklāt vēl Tomāts, pats Pētersīļa kungs, valdnieks Citrons, grāfienes, Burkāns, Ošķis un zirgi.

Tomāts neredzēja nekāda labuma no zirgiem, bet, pēc Pētersīļa kunga atzinuma, kavalērija esot ļoti noderīga pie aplenkumiem. Izraisījās stratēģiska diskusija, kuras rezultātā galīgi satriektais valdnieks Citrons uzticēja Pētersīļa kungam kavalērijas vadību.

Kaujas plāns tika sastādīts ar mistera Burkāna palīdzību, kurš šai gadījumā tika iecelts ārzemju padomdevēja amatā.

Viņa pirmais padoms bija nokrāsot visiem sejas melnas, lai iebiedētu aplencamos. Valdnieks pavēlēja attaisīt vaļā daudz pudeļu un ar apdedzinātiem korķiem, pats sev par lielu uzjautrinājumu, nozieda savu ģenerāļu sejas melnas.

— Kāds gods mums tiek parādīts, — palocīdamies sacīja ģenerāļi. Valdnieks izmantoja šo palocīšanos, notriepdams viņiem arī kaklus.

Līdz saules lēktam nomelnošanas darbs bija laimīgi paveikts. Valdnieks bija ļoti apmierināts un pieprasīja, lai arī Tomāts un grāfienes notrieptos melni.

— Stāvoklis ir ļoti nopietns, — viņš brīdināja, — un bez tam mēs vēl neesam izlietojuši visus korķus.

Grāfienes padevās viņa gribai ar asarām acīs. Uzbrukums sākās tieši septiņos.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Barons negribot sadragā divdesmit ģenerāļus

Uzbrukuma plāna pirmā puse bija šāda: Ošķim, izmantojot dabiskās draudzības saites, kas viņu vienoja ar Plēšku, vajadzēja panākt, lai Plēška atver tam dārza vārtiņus. Ošķa aizmugurē kaujas gatavībā būs jau nostājušies kavalēristi, lai Pētersīļa vadībā varētu iekļūt pa vārtiņiem.

Tomēr šī plāna paredzētā pirmā uzbrukuma daļa izputēja, jo vārtiņi nemaz nebija aizslēgti, bet gan līdz galam vaļā un Plēška bija tajos cēli nostājies ar sveicienam paceltu asti.

Ošķis pārbijies metās atpakaļ un ziņoja par savādo gadījumu.

— Mēs esam tintē, — sacīja misters Burkāns, lietodams ārzemju militāro padomnieku iemīļoto izteiksmes veidu.

— Mēs esam ļoti, ļoti dziļā tintē, — apstiprināja Ošķis.

— Kur jūs to ņēmāt? — jautāja valdnieks.

— Ko tad?

— Nu, to tinti.

— Tā nav tieši tinte, jūsu augstība. Ja viņi ir atstājuši vārtiņus vaļā, tad te jābūt lamatām.

— Nu tad iesim iekšā pa tiem vārtiņiem, kas ir viņā galā, — izlēma valdnieks.

Arī viņā galā vārtiņi bija vaļā. Valdnieka kara mākslas lietpratēji vairs nezināja, ko iesākt. Valdniekam šis karš sāka apnikt.

— Šis karš ir pārāk ieildzis, — viņš žēlojās Tomātam. — Tas ir pārāk grūts un garš. Ja es agrāk būtu zinājis, nekad nebūtu to uzsācis.

Pēdīgi viņš nolēma pats pierādīt savu varonību. Nostādījis rindās savus četrdesmit ģenerāļus, viņš pavēlēja:

— Mier-rā!

Četrdesmit ģenerāļi sastinga visi kā viens.

— Soļos, marš! Viens, divi, viens, divi…

Vienīgā rota izsoļoja cauri vārtiņiem un devās uz pili, kas atradās, kā jums jau zināms, uzkalniņā. Gājiens kalnup bija diezgan no gurdinošs. Valdniekam sāka līt sviedri, un viņš griezās atpakaļ, uzticēdams vadību kādam augstākās pakāpes citronam.

— Turpiniet tagad jūs, — viņš sacīja, — es iešu gatavoties ģenerāluzbrukumam. Ienaidnieka pirmā līnija, pateicoties manai personiskai līdzdalībai, ir pārrauta.

Augstākās pakāpes citrons pielika roku pie cepures un pārņēma vadību. Pēc desmit soļu pārgājiena viņš deva pavēli piecu minūšu ilgai atpūtai. Tai brīdī, kad bija paredzēts dot rīkojumu jau uzsākt izšķirošo uzbrukumu — līdz pilij bija vairs tikai kādi simt metri —, atskanēja briesmīgs dārdiens, un neredzētu apmēru lādiņš sāka ripot lejup pa nogāzi tieši četrdesmit ģenerāļu virzienā, kas, nemaz negaidot augstākās pakāpes citrona pavēli, likās atpakaļ pa kalnu lejā, ko vien kājas nesa. Viņi tomēr nevarēja attīstīt tādu ātrumu kā mīklainā lavīna, kas pēc dažiem mirkļiem jau bija uzvēlusies viņiem virsū, saspiedusi veselus divdesmit vīrus kā nogatavojušās plūmes, un devās tālāk uz leju, izvēlās cauri vārtiņiem, atsita Pētersīļa kunga vadīto kavalēriju, kas gatavojās uzbrukumam, apgāza karieti, kurā atradās grāfienes Ķirses, un, kad nu beidzot apstājās, tad izrādījās, ka tā nav ne magnētiskā mīna, ne dinamīta muca, bet gan nelaimīgais barons Apelsīns.

— Dārgo brālēn! — pieskrējusi viņam klāt, jūtu saviļņojumā iesaucās grāfiene Pirmā, kas pēc kritiena bija uztraususies kājās pavisam noputējusi un izspūrusi.

— Cienījamā kundze, man nav tas gods jūs pazīt. Es nekad neesmu bijis Āfrikā.

— Bet tā taču esmu es — grāfiene Pirmā!

— Debestiņ, kā jums ienācis prātā tā nomaskēties?

— Tas aiz militāriem apsvērumiem. Bet kāpēc tad jūs uzdrāžaties mums virsū tādā neparastā veidā?

— Nācu jums palīgā. Iespējams, ka tas bija drusciņ par strauju, bet citādi nevarēju.

Pagāja visa nakts, kamēr man izdevās atbrīvoties no pagraba, kur šie bandīti mani bija ieslēguši. Man bija jāizgraužas durvīm cauri ar zobiem.

— Jūs esat izgrauzies cauri pusducim mucu, — nomurmināja Tomāts, kļūdams pelēki zils.

— Izkļuvis ārā, es laidos pa kalnu lejā, satriekdams nēģeru pūli, kas bija noteikti laupītāju uzpirkts, lai ieņemtu pili.

Kad grāfiene Pirmā paskaidroja, ka tie nav vis bijuši nēģeri, bet četrdesmit ģenerāļi, nabaga barons nevarēja vairs nomierināties, tomēr sirds dziļumos viņš sajuta lepnumu par savu spēku.

Valdnieks Citrons, kas savā teltī tikko bija iznācis no vannas, bija pārliecināts, ka viņa karaspēks cietis zaudējumus ienaidnieka izlūkošanas uzbrukuma rezultātā, bet, kad par nelaimes cēloni izrādījās sabiedrotais ar vislabākajiem nodomiem, viņš kļuva pavisam nikns.

— Es ne ar vienu neesmu noslēdzis militāras savienības līgumu. Es karoju viens pats, — viņš nicīgi teica.

Sapulcinājis atlikušo karaspēku — ģenerāļus, kareivjus un visus citus, pavisam ap trīsdesmit vīru, — viņš teica šādu runu:

— Dievs mani lai pasarga no draugiem, no ienaidniekiem es pats pasargāšos.

Valdnieki necienī draudzību. Tāpēc viņiem vienmēr gadās bīstami draugi, un tad viņiem jārod mierinājums muļķīgos sakāmvārdos.

Pēc ceturtdaļstundas sākās jauns uzbrukums. Desmit izlases vīru skriešus devās kalnā augšā ar briesmīgiem brēcieniem, lai izbiedētu vismaz bērnus un sievietes, kas bija aplenkto vidū. Viņi tika saņemti ļoti laipni. Es teiktu — pat pārāk laipni. Sīpoliņš

bija pievienojis ugunsdzēsēju šļūtenes visresnākajām mucām, kādas vien bija pa grābā. Kad uzbrucēji bija vairs tikai šāviena attālumā, viņš nokomandēja:

— Vīnu!

(Viņam būtu vajadzējis dot pavēli: «Uguni!» — teiks neiztrūkstošie kritiķi, bet tās taču bija šļūtenes, kas paredzētas uguns dzēšanai, nevis aizdegšanai.)

Uzbrucējus apņēma spēcīgas smaržīga un sarkana šķidruma šaltis. Vīns lija viņiem gan mutē, gan degunā, tik tikko tos nenoslāpēdams.

Diezgan nelabprāt viņi, vīna šļācienu pavadīti, griezās atpakaļ. Lejā viņi nonāca gluži piedzērušies, par ko grāfienes bija ārkārtīgi sašutušas.

Un vai varat iedomāties, kā spiedza valdnieks:

— Kauns! Kārtīgu pērienu jūs esat pelnījuši. Kas tā par izlaidību — dzert sarkanvīnu tukšā dūšā! Atkal jau desmit vīri vairs nav cīņas spējīgi.

Patiešām, visi desmit karavīri cits pēc cita izstiepās viņa augstībai pie kājām un sāka krākt, cik jaudas. Stāvoklis kļuva ik mirkli traģiskāks.

Tomāts plūca matus un bruka virsū misteram Burkānam.

— Dodiet taču kādu padomu! Vai jūs esat ārzemju militārais padomnieks vai neesat?

Toties pilī, kā jau bez grūtībām varat iedomāties, sajūsma bija sasniegusi visaugstāko pakāpi.

Krietna daļa ienaidnieku bija iznīcināta. Varbūt drīz tur apakšā starp abiem sarkanajiem vārtiņu stabiem uzvīsies baltais karogs?

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Sīpoliņš iepazīstas ar pastnieku Zirnekli

Nē, nav nozīmes jūs mānīt! Starp vārtiņu stabiem baltais karogs neuzvijās. Baltā karoga vietā parādījās vesela citroniešu divīzija, kas tikko bija ieradusies no galvaspilsētas, un mūsējiem nekas cits neatlika kā padoties vai bēgt.

Sīpoliņš mēģināja bēgt caur pagrabu, bet eju, kas savienoja pagrabu ar mežu, izrādās, bija ieņēmis valdnieka karaspēks.

Kas viņiem bija atklājis slepenās ejas noslēpumu?

Arī to es jums varu pateikt: tas bija Zirnis. Redzēdams, ka nu vairs nav labi, advokāts pārgāja ienaidnieka pusē, jo baidījās, ka viņu nepakar otrreiz.

Tomāta prieks par Sīpoliņa sagūstīšanu bija tik liels, ka viņš atlaida brīvībā visus pārējos cietumniekus, un tie atgriezās savās mājās, bet Ķirsēnu par sodu ieslēdza bēniņos. Sīpoliņu veda uz cietumu vesels citroniešu pulks un ievietoja viņu apakšzemes kamerā.

Divas reizes dienā sardzes citronietis viņam atnesa maizes zupu un ūdeni bļodiņā.

Sīpoliņš apēda to neskatīdamies — pa daļai tāpēc, ka viņš bija izsalcis, pa daļai tāpēc, ka gaismu karcerī nekad neaizdedza. Pārējo dienas daļu Sīpoliņš gulēja, izstiepies uz savas lāviņas, un domāja.

— Kaut es varētu sastapt savu tēti, — viņš sev teica, — kaut es vismaz varētu viņam paziņot, ka arī es esmu te.

Dienu un nakti gar kameras durvīm soļoja citroniešu patruļa, spēcīgi piecērtot papēžus.

— Piesitiet savām zolēm vismaz gumijas papēdīšus, — kliedza Sīpoliņš, nevarēdams aizmigt. Bet neviens pat nepagriezās uz viņa pusi.

Pēc nedēļas atnāca viņam pakaļ.

— Uz kurieni jūs mani vedīsiet? — vaicāja Sīpoliņš pārliecībā, ka viņu ved uz karātavām. Izrādījās, ka viņu ved pagalmā uz pastaigu. Sīpoliņam bija jāsabaras ar savam kājām, jo tas nebija vairs paradušas viņam klausīt, un arī ar acīm, jo tās bija atradušas no gaismas un negribēja vairs vērties vaļā.

Pagalms bija apaļš, cits aiz cita riņķī gāja ieslodzītie, visi vienādos, balti un melni strīpotos apģērbos.

Sarunāties bija stingri aizliegts. Apļa vidū stāvēja citronietis un sita bungas soļu ritmā.

— Viens, divi, viens, divi…

Sīpoliņš iestājās riņķī, un viņam izgadījās iet aiz kāda veca cietumnieka, kam bija salīkusi mugura un sirmi mati. Reizēm viņam uznāca klepus, un pleci tad aizvien sāpīgi noraustījās.

«Nabaga vecītis,» nodomāja Sīpoliņš. «Ja viņš nebijis tik vecs, tad būtu ļoti līdzīgs manam tētim.»

Pēkšņi vecajam cietumniekam uznāca tik spēja klepus lēkme, ka viņš sāka grīļoties un bija spiests atbalstīties pret sienu, lai noturētos kājās. Sīpoliņš pieskrēja viņam klāt,

gribēdams palīdzēt, un ieskatījās tūkstošiem grumbu izvagotajā sejā. Arī cietumnieks paskatījās uz viņu ar dziestošu skatienu, tad satvēra aiz pleciem un čukstēja:

— — Sīpoliņ, manu dēliņ!

— Tēti, cik tu vecs esi kļuvis! Tēvs ar dēlu raudot apkampās.

— Sīpoliņ, neraudi, — ar pūlēm izdvesa vecītis. — Turies!

— Es, tēt, neraudu. Man tikai žēl, ka tu esi tik vecs un vārgs. Es taču solīju, ka nākšu tevi atbrīvot.

— Nebēdājies! Arī mēs vēl piedzīvosim laimīgas dienas. Tieši tai brīdī citronietis, kas sita soļu ritmu, deva sparīgu triecienu pa savām bungām.

— Ei, jūs tur abi! Vai neredzat, ka esat man galīgi sajaukuši ierindas kārtību? Marš, uz priekšu!

Sīpols veikli novērsās no dēla un turpināja soļot. Viņi apgāja divas reizes apkārt pagalmam, pēc tam cietumnieku rindas ievirzījās gaitenī, kas veda uz kamerām.

— Es tev aizsūtīšu ziņu, — čukstēja Sīpols.

— Bet kā tad?

— Gan tu redzēsi. Nezaudē dūšu, Sīpoliņ!

— Ardievu, tēt!

Vecītis pazuda savā kamerā. Sīpoliņa kamera bija divus stāvus zemāk pagrabā.

Tagad, kad viņš bija dabūjis atkal redzēt tēti, tā viņam vairs nelikās tik tumša. Ja labi ieskatījās, izrādījās, ka pa mazo lodziņu no koridora iekļuva pat neliels gaismas stariņš. Gaismas gan bija tik ļoti maz, ka varēja saskatīt tikai kustamies turp un atpakaļ citroniešu durkļus.

Nākamajā dienā Sīpoliņš kavēja sev laiku ar citroniešu durkļu skaitīšanu un pēkšņi nez no kurienes izdzirda saucam savādu balstiņu.

— Kas mani sauc? — viņš pārsteigts jautāja.

— Paskaties uz sienu!

— Kā tad lai es skatos, ja siena nemaz nav saredzama?

— Skaties uz to vietu, kas blakus lodziņam.

— — Tagad gan es tevi redzu. Tu taču esi Zirneklis. Bet ko tu te apakšā domā

atrast? Mušas jau mitrumu nemīl.

— Es esmu Klibais Zirneklis. Man ir arī tīkli, tikai augšstāvā. Kad man sagribas ēst, kāpju augšā tos apraudzīt, un vienmēr jau kaut kas tur atrodas.

Citronietis sirdīgi dauzīja pie durvīm.

— Vai būs reiz miers tur iekšā! Man gribētos zināt, ar ko tu tur sarunājies.

— Es skaitu lūgšanas, kuras man māmiņa iemācīja, — atbildēja Sīpoliņš.

— Vari skaitīt klusiņām pie sevis, — atteica sardzes virs, — tu mums jauc soli.

Citronieši bija tik stulbi, ka nevarēja ieturēt soli, ja traucēja pat vismazākais troksnītis. Klibais Zirneklis nokāpa zemāk un čukstēja savā samtainajā balstiņā:

— Es tev atnesu ziņas no tēva.

Tiešām, viņš nometa zemē zīmīti, kuru pārsteigtais Sīpoliņš tūliņ izlasīja. Tur bija teikts:

«Mīļo Sīpoliņ, visi Tavi piedzīvojumi man ir zināmi. Neuztraucies, ja viss nav izdevies tā, kā Tu gribēji. Es Tavā vietā būtu darījis tāpat. Ja būs drusciņ jāpasēž cietumā, tas Tev lielu ļaunumu nenodarīs: varēsi turpināt savas studijas, un būs laiks sakopot domas. Šīs zīmītes nodevējs ir mūsu pastnieks. Vari viņam uzticēties un ar viņa starpniecību nodot man kādu ziņu. Sirsnīgi skūpstu.

Tavs tēvs Sīpols.»

— Vai izlasīji? — jautajā Zirneklis.

— Izlasīju.

— Labi, tad iebāz zīmīti mutē, sakošļā un norij. Sardze nedrīkst to atrast.

— Jau darīts, — teica Sīpoliņš, košļādams zīmīti.

— Pagaidām uz redzēšanos, — sacīja Zirneklis.

— Uz kurieni tu iesi?

— Iešu iznēsāt pastu…

Sīpoliņš paskatījās uz Zirneklim kaklā pakārto somu, kāda mēdz būt pastniekiem. Tā bija pilna ar vēstulītēm.

— Kam tu nes visas šīs vēstules?

— Es jau kopš pieciem gadiem esmu šajā amatā: ik rītu apstaigāju kameras un savācu pastu, vēlāk atkal to izdalu. Tā ieslodzītie var savā starpā sazināties.

— Bet kur lai ņem papīru?

— Neviens jau neraksta uz papīra, bet gan uz krekla strēmelītes.

— Tagad es saprotu, kāpēc zīmītei bija tik savāda garša.

— Tinti, — turpināja Zirneklis, — taisa no zupas šķidruma, iejaucot tajā

sasmalcinātas drupatiņas no sienas ķieģeļiem.

— Sapratu, teica Sīpoliņš, — rīt nāc garām manai kamerai. Man būs pasts, ko tev iedot līdzi.

— Protams, — apsolīja Zirneklis un aizgāja. Sīpoliņš tikai tagad ieraudzīja, ka viņš klibo.

— Vai tu esi sasities?

— Nē jau, tas ir reimatisms. Uzturēšanās mitrumā man ir ļoti kaitīga. Esmu vecs, man būtu ļoti nepieciešams izbraukt drusciņ uz laukiem. Man ir brālis, kas dzīvo kukurūzas tīrumā. Viņš ik rītus izvelk tīklu starp diviem stiebriem, visu dienu atrodas svaigā gaisā un var gozēties saulē. Ne vienreiz vien viņš man ir rakstījis un aicinājis pie sevis, bet es nu esmu uzņēmies šos pienākumus. Ja reiz esi ko apņemies, tad tas arī jādara! Man bez tam ir savi rēķini ar valdnieku Citronu, jo viens no viņa sulaiņiem nogalināja manu tēvu; viņš to nospieda pret virtuves sienu. Nabaga vecītis… Vēl tagad redzams plankums uz šās sienas. Katrreiz, kad eju to apskatīt, pie sevis nodomāju: «Cerams, ka reiz arī valdniekam pienāks gals pie kādas sienas un no viņa arī paliks pāri tikai traips.» Vai ne tā?

— Nekad vēl nebiju sastapis Zirnekli ar tik cēlām jūtām, — pieklājīgi sacīja Sīpoliņš.

— Katrs dara to, kas viņa spēkos, — pazemīgi atbildēja Zirneklis. Klibodams viņš sasniedza mazo lodziņu un pagāja tieši gar degunu citronietim, kas bija apstājies, lai paraudzītos iekšā, vai tur viss ir kartībā. Tad Zirneklis aizgāja savu ceļu.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Sīpoliņš zaudē jebkuru cerību

Sīpoliņš noplēsa krekla strēmeli un sadalīja to sīkos gabaliņos.

«Vēstuļpapīrs gatavs,» viņš apmierināts domāja. «Tagad jāgaida, kamēr atnesīs tinti.»

Kad sardzes citronietis atnesa viņam zupu, viņš neapēda no tās ne karotīti. Noskrāpējis ar karoti no sienas drusciņ ķieģeļu smalkumu, viņš iejauca tos ūdenī, samaisīja un ar karotes kātu uzrakstīja iecerētās vēstules.

«Mīļo tēti,»

viņš rakstīja pirmajā vēstulē,

«vai atceries, ka es apsolījos nākt Tevi atbrīvot? Šis brīdis nu tuvojas. Man padomā ir plāns, kā no šejienes izbēgt. Skūpstu

Tevi. Tavs dēls Sīpoliņš.»

Otra vēstule, adresēta Kurmienei, bija šāda:

«Sirdsmīļo, veco Kurmien, nedomā, ka esmu Tevi aizmirsis. Cietumā man nav nekā, ko darīt, un es domāju par vecajiem draugiem. Domāju, domāju un izdomāju, ka

Tu varbūt varētu man palīdzēt izkļūt no šejienes un atbrīvot arī manu tēti. Pasākums nav no vieglajiem, tas tiesa. Bet, ja Tu varētu pieaicināt sev talkā kādus simt kurmjus,

tad tas nebūtu vairs neiespējams. Gaidu no Tevis drīzu atbildi, kā arī brīdi, kad Tu ieradīsies manā kamerā. Tavs vecais draugs Sīpoliņš.

P. S. Šoreiz Tev acis nesāpēs. Šis cietums ir tumšāks pat par tintes podu.»

Trešā vēstule bija domāta Ķirsēnam:

«Mīļo Ķirsēn, man nav nekādu ziņu par Tevi, bet es esmu pārliecināts, ka mūsu neveiksmes dēļ Tu tomēr neesi nokāris galvu. Apsolu Tev, ka bruņinieks Tomāts saņems to, ko pelnījis. Cietumā esmu pārdomājis daudz ko tādu, par ko brīvībā nav bijis laika domāt. Tev jāpalīdz man tikt no šejienes ārā. Nogādā Kurmienei manu vēstuli. Tu jau zini, kur tā jānoliek. Sūtīšu Tev tālākos norādījumus. Sveicieni visiem.

Sīpoliņš.»

Viņš paslēpa visas trīs vēstules zem spilvena, atlikušo tinti ielēja pagultē kādā grīdas iedobumiņā, vakara apgaitas laikā atdeva bļodiņu citronietim un likās gulēt.

Nākamajā rītā Klibais Zirneklis atnesa no tēva otru vēstuli. Nabaga Sīpols bija ļoti noilgojies pēc kādas ziņas no Sīpoliņa, bet ieteica arī pataupīt kreklu ilgākam laikam.

Sīpoliņš noplēsa gandrīz pusi no krekla, nolikās guļus uz grīdas, iemērca pirkstu tintnīcā, tas ir, pagultes bedrītē, un sāka rakstīt.

— Ko tu dari! — teica pastnieks pavisam noskaities. — Ja tu rakstīsi uz tik lielām loksnēm, tad pēc nedēļas tev vairs nebūs vēstuļpapīra.

— Esi bez raizēm, — atbildēja Sīpoliņš. — Pēc nedēļas manis te vairs nebūs.

— Dēliņ, tu cel tikai gaisa pilis.

— Var jau gadīties. Bet vai tu sprediķu vietā labāk nevarētu sniegt man palīdzīgu roku?

— Sniegšu visas savas astoņas kājas. Kas tev padomā?

— Uz šā puskrekla gribu uzzīmēt cietuma plānu, norādot pareizu cietuma mūra, pagalma un katra stāva atrašanās vietu un visu pārējo.

— Tas ir pavisam viegli. Es pazīstu cietumā ikvienu pēdu.

Ar Klibā Zirnekļa palīdzību Sīpoliņš aši uzmeta cietuma plānu, atzīmēdams pagalmu ar krustiņu.

— Kāpēc tu tur uzvilki krustiņu? — apvaicājās Zirneklis.

— To paskaidrošu tev citreiz, — izvairīgi atbildēja Sīpoliņš. — Nododu tev vienu vēstuli manam tētim, bet šīs abas līdz ar cietuma plānu tev jānogādā manam draugam.

— Ārpus cietuma?

— Jā, grāfam Ķirsēnam.

— Vai viņš dzīvo tālu no šejienes?

— Ķiršu pilī.

— Es zinu, kur tas ir. Man ir brālēns, kas strādā pils bēniņos. Viņš jau vairākas reizes lūdzis mani pie sevis ciemos, bet man nekad nav bijis laika aiziet. Viņš stāsta, ka tur esot brīnumjauki. Bet kas tad izpildīs pastnieka pienākumus, ja es iešu uz turieni?

— Tev ar visu klibo kāju pietiks divu dienu laika turp un atpakaļceļam. Divas dienas var iztikt arī bez pasta.

— Es gan negribētu kavēt savu darbu, — sacīja Klibais Zirneklis, — bet, tā kā šoreiz tas nav nekāds izpriecas ceļojums, tad…

— Bez tam, — teica Sīpoliņš, — tas ir ļoti atbildīgs ceļojums, jo tev uzticēts svarīgs sūtījums. Neaizmirsti, ka no šā ceļojuma rezultātiem atkarīga cietumnieku atbrīvošana.

— Visu cietumnieku?

— Jā, visu, — apstiprināja Sīpoliņš.

— Tādā gadījumā es tūliņ pēc pasta izdalīšanas došos ceļā.

— Nezinu, kā tev izteikt savu pateicību.

— Par to nemaz nedomā, — atbildēja Klibais Zirneklis, — ja cietumā vairs neviena nebūs, es varēšu pārcelties uz dzīvi laukos.

Viņš ielika visas trīs vēstules somā, kuru uzkāra sev kaklā, un aizkliboja uz lodziņa pusi.

— Uz redzēšanos, — čukstēja Sīpoliņš, piespiedis degunu pie režģiem un ar skatienu pavadīdams pastnieku, kas rāpās augšā pie griestiem, kur bija ērtāka iešana.

— Laimīgu ceļu!

No tā brīža, kad Zirneklis pazuda tumsā, Sīpoliņš sāka skaitīt stundas un minūtes.

Kad bija pagājušas divdesmit četras stundas, viņš prātoja:

«Tagad viņam jau vajadzētu būt pils tuvumā. Gan tur atradīsies kāds, kas parādīs ceļu. Un, ja dabūs zināt, ka viņš ir ievērojamā Bēniņu Zirnekļa brālēns, iespējams pat, ka viņu kāds pavadīs.»

Viņš jau redzēja savu acu priekšā veco, mazo zirneklīti ar klibo kāju rāpjamies bēniņos, redzēja, kā viņš uzmeklē Ķirsēna istabu, nokāpj no sienas, pieiet pie jaunā grāfa gultas, pamodina viņu un čukst tam ausī svarīgas ziņas.

Pēc kāda laika Sīpoliņš vairs nekur nevarēja atrast sev mieru. Jebkuru brīdi vajadzēja atgriezties Zirneklim. Pagāja viena diena, pagāja divas, bet Zirnekļa kā nebija, tā nebija. Pagāja trīs dienas. Cietumnieki bija nobēdājušies par pasta sakaru pārtraukumu. Tā kā Zirneklis nevienam nebija uzticējis savas misijas noslēpumu, bet sacīja, ka aizejot uz dažām dienām atvaļinājumā, ne viens vien no ieslodzītajiem savā sirdī nodomāja, ka Zirneklis ir pametis viņus likteņa varā un aizbraucis uz laukiem, kā jau visu laiku to bija vēlējies. Sīpoliņš nezināja, ko domāt.

Ceturtā diena bija pastaigas diena, bet Sīpoliņš savu tēvu neredzēja, un neviens arī neko par viņu nemācēja pastāstīt. Sīpoliņš atgriezās savā kamerā ar diezgan saplakušu dūšu un nometās uz lāviņas. Viņš bija zaudējis gandrīz visas cerības.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Klibā Zirnekļa un Septiņarpusnieka piedzīvojumi

Kas bija noticis ar pastnieku Zirnekli? Izstāstīsim visu pāris vārdos.

No cietuma izgājis, Zirneklis nogriezās pa galveno ielu, turēdamies ietves tuvumā, lai viņam kāds neuzbrauktu virsū. Viņu jau bija aizķēris velosipēda ritenis, un cik tur nu trūka, ka viņš būtu nožēlojamā kārtā sašķaidīts. Labi, ka vēl paguva atrauties sāņus.

«Tētīt mīļais,» pārbijies viņš domāja, «mans ceļojums būtu beidzies agrāk, nekā iesācies.»

Par laimi, viņš ieraudzīja atvērtu kanalizācijas lūku un ielīda novadcaurulē. Viņš vēl nebija tur lāgā iebāzis savu galvu, kad viņu jau kāds sauca.

Tas, izrādījās, bija vecs paziņa, attāls radinieks no tēva puses. Šis paziņa arī kādreiz bija dzīvojis pils virtuvē. Viņu sauca par Septiņarpusnieku, jo viņam bija septiņas ar pusi kājas: pusi no astotās viņš bija zaudējis nelaimes gadījumā, citiem vārdiem, pēc slikti nomērķēta sitiena ar slotu.

Klibais Zirneklis ļoti laipni sasveicinājās, un Septiņarpusnieks nāca līdzi, uzsākdams valodas par senajām, labajām dienām.

Laiku pa laikam paziņa apstājās, gribēdams sīkāk paskaidrot, kā īsti gadījusies nelaime ar slotu, bet Klibais Zirneklis tik steidzās un steidzās uz priekšu, nepadodamies kārdinājumam patērzēt ar vecu paziņu.

— Kur tu tik ļoti steidzies? — galu galā noprasīja Septiņarpusnieks.

— Eju pie sava brālēna, — aplinkus atbildēja Klibais Zirneklis, negribēdams neko stāstīt par Sīpoliņu, jauno grāfu un Kurmieni.

— Vai pie tā, kas dzīvo Ķiršu pilī? Viņš mani nesen uzaicināja pavadīt kādu nedēļu pie viņa bēniņos. Es gandrīz vai varētu iet tev līdzi, man patlaban nav nekādu neatliekamu darīšanu.

Klibais Zirneklis nezināja, vai priecāties par ceļabiedru vai ne.

Tomēr viņš apdomājās, ka divatā ātrāk paietu laiks un vajadzības gadījumā viens otram varētu izpalīdzēt.

— Labprāt, — viņš atbildēja, — ja vien jums nav iebildumu, ka ejam drusku ātrāk.

Man ir uzticēts kāds pienākums, un es negribētu kavēties.

— Vai tu vēl arvien esi cietumā par pastnieku? — jautāja Septiņarpusnieks.

— Nē, pašlaik esmu no šā darba atbrīvojies, — atbildēja Klibais Zirneklis.

Septiņarpusnieks gan bija viņa biedrs, tomēr ir lietas, kas nav jāzina pat vislabākajam draugam.

Tā viņi pļāpādami sasniedza pilsētas robežu un varēja līst no novadcaurules ārā.

Klibais Zirneklis atviegloti nopūtās, jo no nejaukās smakas viņam bija palicis nelabi.

Drīz vien viņi nokļuva lauku zaļumā. Diena bija jauka, un smaržīgā zāle viegli līgojās vējā. Septiņarpusnieks atpleta muti, it kā gribēdams ar vienu elpas vilcienu ieraut sevī veselu vēja pūsmu.

— Kas par krāšņumu! — viņš> iesaucās. — Jau trīs gadi, kopš neesmu izlīdis no novadcaurules ārā, bet man tā vien šķiet, ka es nekad neatgriezīšos un apmetīšos uz pastāvīgu dzīvi laukos.

— Lauki ir jau diezgan biezi apdzīvoti, — aizrādīja Klibais Zirneklis, vērsdams sava ceļabiedra uzmanību uz garu virkni skudru, kas vaiga sviedros stiepa kāpuru uz savu pūzni.

— Kungiem lauku cilvēki laikam gan nepatīk, — dzēlīgi ieteicās Sienāzis, sēdēdams savas mītnes priekšā.

Septiņarpusniekam katrā ziņā vajadzēja apstāties un izklāstīt Sienāzim savus uzskatus par lauku dzīvi. Sienāzis tos apstrīdēja, Septiņarpusnieks cirta pretim, tad Sienāzis pacēla balsi, bet Septiņarpusnieks sāka kliegt: viņi nevarēja vien beigt savu apspriedi, taču laiks uz vietas nestāvēja.

Pa to starpu bija saradušies diezgan kuplā skaitā klausītāji: sienāži, laputis un, pienācīgā attālumā turēdamies, pat viens otrs pārdrošs knislis. Zvirbulis, kas izpildīja policista pienākumus un bija ievērojis drūzmēšanos, nolaidās zemāk, lai izklīdinātu pūli. Tad pēkšņi viņš ieraudzīja Septiņarpusnieku.

— Paskat, kāds gards kumoss būs maniem zvirbulēniem! — viņš čirkstēja. Te kāds knislis sacēla trauksmi:

— Uzmanību, policija!

Tai pašā acumirklī visi bija nozuduši, kā zemē iegrimuši. Klibais Zirneklis un Septiņarpusnieks paslēpās pie Sienāža, kas steidzīgi aizvēra mājokļa durvis un palika stāvam turpat sardzē. Septiņarpusnieks drebēja kā apšu lapa, un Klibais Zirneklis jau sāka nožēlot, ka ir ņēmis līdzi tik pļāpīgu ceļabiedru, kas ne tikvien kavēja daudz laika, bet ar ķildošanos bija pievērsis pat policijas uzmanību.

«Nu es esmu ievērots,» nodomāja vecais pastnieks. «Zvirbulis katrā ziņā ir atzīmējis mani savos sarakstos. Kas reiz tur ierakstīts, tas lai sagatavojas uz visļaunāko.»

Viņš pagriezās pret Septiņarpusnieku un teica:

— Krusttēv, kā redzat, ceļojums ir bīstams. Vai mēs labāk neietu katrs savu ceļu?

— To es no tevis negaidīju! — izsaucās Septiņarpusnieks. — Pirmīt tu ņēmies mani pierunāt, lai eju tev līdzi caur uguni un ūdeni, un tagad tu gribi mani pamest vienu nelaimē. Labs draugs — neko teikt.

— Jūs pats taču gribējāt nākt man līdzi. Bet tas nav galvenais. Man ir uzdots nokārtot pilī svarīgas darīšanas, un tāpēc nedomāju pavadīt visu dienu šajā alā, lai gan esmu ļoti pateicīgs Sienāzim par viesmīlību.

— Es iešu tev līdzi, — paziņoja Septiņarpusnieks. — Esmu solījies apciemot tavu brālēnu un gribu savu solījumu izpildīt.

— Tad ejam, — skubināja Klibais Zirneklis.

— Pagaidiet vēl mirklīti, es paskatīšos, vai policija ir vēl tepat, — teica Sienāzis.

Viņš lēnītēm pavēra durvis: Zvirbulis bija vēl turpat. Viņš lidoja zemu, pārlūkodams katru zāles stiebriņu.

Septiņarpusnieks smagi nopūtās un pateica, ka tādos apstākļos viņš nekustēšot ne no vietas un nelaidīšot nekur arī Klibo Zirnekli.

— Es nevaru tev atļaut riskēt ar savu dzīvību, — viņš teica. — Es pazinu tavu tēvu un jūtos atbildīgs viņa priekšā par tavu labklājību.

Bija vien jāgaida. Un, tā kā Zvirbulis nedomāja nekur laisties, visa diena pagāja veltīgā gaidīšanā. Tikai pēc saules rieta policija atgriezās savās kazarmās — cipresēs pie kapsētas —, un abi mūsu ceļinieki devās atkal tālāk. Klibajam Zirneklim par zaudēto dienu bija pavisam īgns prāts.

Naktī viņi būtu varējuši veikt krietnu ceļa gabalu, bet kādā brīdī Septiņarpusnieks pasludināja, ka viņš esot noguris un gribot atpūsties.

— To mēs nevaram darīt, — pretojās Klibais Zirneklis. — Tas ir pilnīgi neiespējami. Es iešu bez apstājas.

— Tu gribi pamest mani pusceļā, pie tam vēl nakts vidū! Tad tā tu apejies ar sava tēva vecajiem draugiem! Kā man gribētos, lai tavs nabaga sirmais tēvs tagad būtu te un paņemtu tevi priekšā, kā nākas.

Viņš runāja vēl gari un plaši, kamēr Klibajam Zirneklim bija vien jāpiekāpjas. Viņi uzmeklēja sev vietiņu zem baznīcas jumta notekas un likās gulēt.

Nav nemaz jāstāsta, ka Klibais Zirneklis ne aci neaizdarīja un visu laiku tikai sirdīgi raudzījās uz savu veco ceļabiedru, kas krāca vienā mierā.

«Ja viņa nebūtu, es ap šo laiku būtu bijis jau tur, varbūt pat nāktu jau atpakaļ.»

Tikko sāka aust gaismiņa, viņš bez kādas žēlastības cēla Septiņarpusnieku augšā.

— Ejam! — viņš izrīkoja.

Tomēr viņam vēl bija krietni jāgaida, kamēr Septiņarpusnieks pienācīgi uzkopa savu ārieni. Vecais pļāpa rūpīgi nospodrināja savas septiņarpus kājas, un tikai pēc šās procedūras pabeigšanas paziņoja, ka varot turpināt ceļu.

Rīts pagāja bez kādiem starpgadījumiem. Ap pusdienas laiku viņiem bija jāslēpjas atkal no kāda zvirbuļa, kas viņus apdraudēja ar savu tuvošanos, tāpēc viņi iemuka kādā ejā. Kad bija pārliecinājušies, ka nekādas briesmas vairs nedraud, un abi iznāca no šās ejas ārā, tad izrādījās, ka viņi nokļuvuši kādā lielā laukumā, kur nemaz nebija zāles un tikai kādas nepazīstamas pēdas to nomīdījušas visos virzienos.

— Savāda vieta, — teica Septiņarpusnieks, — varētu domāt, ka te vesels karaspēks gājis pāri.

Vienā laukuma malā rēgojās ne visai augsta celtne, no kuras atskanēja aizdomīgas balsis.

— Es neesmu ziņkārīgs, — Septiņarpusnieks turpināja spriedelēt, — bet es atdotu vēl vienu gabaliņu no savas astotās kājas, ja varētu uzzināt, kur mēs īsti atrodamies un kas par ļaudīm te dzīvo.

Klibais Zirneklis, apkārt neskatīdamies, naigi soļoja tālāk.

Viņš bija līdz nāvei noguris, jo nakti nebija gulējis, un saules tveicē viņam sasāpējās galva. Viņam bija tāda nojauta, ka viņš nekad nenokļūs līdz pilij, jo šķita, ka nevis tuvojas, bet attālinās no tās. Kas to lai zina, vai viņi tik nav novirzījušies no pareizā ceļa: jau vajadzēja būt redzamiem vismaz pašiem augstākajiem pils torņiem.

Tiesa, viņi abi bija veci un bez brillēm, jo briļļaini zirnekļi taču nekad nav redzēti, tāpēc nebija izslēgta varbūtība, ka viņi ir pagājuši pilij garām, to nemaz neievērodami.

Klibais Zirneklis bija nogrimis tamlīdzīgās domās, kad viņam aizsteidzās garām mazs, zaļš kāpuriņš, saukdams:

— Glābjas, kas var! Vistas nāk!

— Mēs esam pagalam! — šausmās iekliedzās Septiņarpusnieks, kas jau bija dzirdējis stāstām par šo briesmīgo ienaidnieku, un metās skriet, cik jaudas, ar savām septiņām kājām, palēkdamies uz astotās kājas paliekas.

Klibais Zirneklis nebija tik izveicīgs — pa daļai savas izklaidības dēļ, pa daļai tāpēc, ka vēl nekad tam nebija gadījies neko dzirdēt par vistām. Kad viens no šiem milzīgajiem zvēriem uzklupa viņam, viņš, pēdējos spēkus saņēmis, norāva sev kaklā pakārto pasta somu, uzmeta to savam ceļabiedram uz pleca un iekliedzās: — Nogādā sūtījumu…

Kam jānogādā sūtījums, to viņš vairs nespēja pateikt.

Vistai tas bija tikai viens vienīgs kumoss. Nabaga Klibais Zirneklis! Viņš vairs nenēsās pastu no kameras uz kameru, viņš vairs neapstāsies ne pie viena ieslodzītā, lai kādu brītiņu patērzētu. Neviens vairs neredzēs, kā viņš klibodams raušas augšā pa drūmajām, mitrajām cietuma sienām.

Viņa nāve, izrādījās, bija glābiņš Septiņarpusniekam kuram izdevās nokļūt līdz drāšu sietam, kas iežogoja vistu kūti. (Lūk, kas, izrādījās, bija lielais, smilšainais laukums!) Viņš izlīda drāšu sietam cauri un tā paspēja nokļūt drošībā, iekams vista pagriezās uz viņa pusi. Tad pēc lielās piepūles un izbailēm viņš iekrita nesamaņā.

No ģīboņa pamodies, viņš vairs lāgā neatskārta, kur atrodas. Saulīte jau rietēja, tātad bezsamaņas stāvoklī viņš bija pavadījis vairākas stundas.

Dažu soļu attālumā rēgojās baigais vistas siluets. Visu pēcpusdienu vista nebija no viņa nolaidusi ne acu un, pūlēdamās izbāzt kaklu cauri drāšu sietam, bija sev izplūkājusi visas spalvas.

Paskatījies uz šausmīgo knābi, viņš atcerējās Klibā Zirnekļa bēdīgo galu.

Septiņarpusnieks nobirdināja asaru viņa piemiņai un gribēja celties augšā, bet izrādījās, ka viņa puskāju bija piespiedis pie zemes kāds smagums. Tikai tagad viņš pamanīja somu, kuru viņam īsi pirms nāves bija pasviedis Klibais Zirneklis. Līdz tam viņš nemaz to nebija ievērojis. Nu viņam ienāca prātā arī drosmīgā pastnieka pēdējie vārdi:

«Nogādā sūtījumu…»

«Jā, bet kam tad?» Septiņarpusnieks pats sev jautāja. «Un kas par sūtījumu? Vai nebūtu labāk, ja es iemestu šo somu pirmajā tuvākajā grāvī un atgrieztos savā novadcaurulē? Tur nav ne zvirbuļu, ne vistu. Nejauka smaka gan tur būs, bet vismaz pats drošs no briesmām. Paraudzīšos, kas ir somā, bet tikai aiz ziņkārības.»

Viņš sāka lasīt vēstules; lasīja, lasīja, kamēr vairs nevarēja novaldīt asaras, un bija jānoslauka acis, ja gribēja vēl ko salasīt.

«Un viņš man nesacīja ne vārda. Un es viņu kavēju ar savu pļāpāšanu — viņu, kam uzticēta tik atbildīga un neatliekama misija! Nē, nu man ir skaidrs: Klibā Zirnekļa nāvē vainojams esmu es, mans pienākums tagad ir nodot šo sūtījumu pēc piederības. Ja arī man būs jāmirst, tad vismaz būšu no savas puses kaut ko darījis, lai godinātu uzticamā drauga piemiņu. Es pazinu viņa tēvu, kas dzīvoja valdnieka pils virtuvē: tiešām lāga vīrs! Es raudāju, stāvēdams viņa mirstīgo atlieku traipa priekšā, kas atrodas pusceļā starp grīdu un griestiem!»

Septiņarpusnieks devās ceļā, nemaz nedomādams par gulēšanu, un mazā gaismiņā nonāca pilī. Ceļu uz bēniņiem viņš atrada viegli! Tur viņu ļoti sirsnīgi uzņēma brālēns Zirneklis, kuram viņš izstāstīja visus savus piedzīvojumus. Abi kopīgi nogādāja vēstules Ķirsēnam, kas vēl arvien bēniņos izcieta sodu. Tad brālēns Zirneklis lika Septiņarpusniekam priekšā pavadīt visu vasaru pilī, un vecais pļāpa pieņēma šo piedāvājumu ar priecīgu prātu. Atpakaļceļš viņam iedvesa pārāk lielas bailes.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Kurā stāstīts par citronieti, kas neprata aritmētiku

Kādu rītu citronietis, kas nesa Sīpoliņam maizes zupu un ūdeni, nolika bļodiņu zemē, paskatījās cieši Sīpoliņā un teica:

— Tavs tēvs nejūtas labi. Viņš ir smagi slims.

Sīpoliņš gribēja vēl ko uzzināt, apvaicāties sīkāk, bet citronietis viņam pateica tikai to, ka Sīpols nespējot iziet no kameras. Beigās viņš piebilda:

— Tik skaties, nevienam nesaki, ka es tev to esmu izstāstījis. Tā es varu zaudēt savu vietu, bet man ir jāuztur ģimene.

Sīpoliņš neko arī neteica. Acīmredzot uniforma vien vēl nepadara nevienu par citronieti — šis vecais vīrs ar bargo sejas izteiksmi īstenība bija ģimenes tēvs, kas nebija pratis atrast labāku darbu, lai varētu apgādāt savus bērnus.

Tajā dienā bija paredzēta pastaiga.

Ieslodzītie izgāja pagalmā un sāka staigāt riņķī apkārt, bet citronietis bundzinieks sita soli.

— Viens, divi, viens, divi…

«Viens, divi…» domās iegrimis, teica Sīpoliņš. «Pastnieks Zirneklis ir bez vēsts pazudis. Jau pagājušas desmit dienas, kopš viņš aizgāja. Tagad nu ir skaidrs, ka vairs neatgriezīsies. Vēstules viņš nav nodevis, citādi Kurmiene būtu atnākusi. Viens, divi… tētis ir slims, par bēgšanu nav pat ko domāt. Kā lai dabū viņu projām? Kā varēs viņu ārstēt? Kas zina, cik ilgi vajadzēs slapstīties, iztikt bez ārstiem un zālēm. Atmet pēdējās cerības, Sīpoliņ, un rēķinies ar to, ka visa dzīve būs jāpavada cietumā! Pēc nāves arī būs tepat jāpaliek,» viņš domās vēl piebilda, pavērdamies uz cietuma kapsētu, kas bija redzama pa mazo pagalma mūra lodziņu.

Pastaiga viņam todien likās daudz drūmāka nekā parasti. Ieslodzītie salīkuši soļoja savos balti un melni strīpotajos apģērbos, nevienam nebija patikas mēģināt iečukstēt kādu vārdiņu savam kaimiņam, kā viņi to parasti centās darīt. Visi ilgojās pēc brīvības, bet tobrīd brīvība likās tik ļoti tāla, daudz tālāka par sauli, pat par tādu sauli, kas lietainā laikā paslēpusies aiz mākoņiem. It kā pastiprinot vispārējo skumjo noskaņu, sāka līt. Cietumnieki ierāva galvu plecos un turpināja soļot, jo pastaigai bija jānotiek jebkuros laika apstākļos.

Pēkšņi Sīpoliņš izdzirda saucienu.

— Sīpoliņ! — čukstēja balss ar labi pazīstamo deguna pieskaņu. — Nākamajā aplī palēnini soli!

«Kurmiene!» Sīpoliņš juta, ka no prieka izlīst caur ķermeni karsta asins šalts. «Viņa ir atnākusi! Viņa ir te!»

Tūlīt ienāca prātā arī kamerā ieslēgtais tētis.

Sīpoliņam tik ļoti gribējās drīzāk nokļūt atpakaļ tajā apļa punktā, kur bija dzirdējis Kurmienes balsi, ka viņš uzmina uz papēžiem cietumniekam, kas gāja viņam pa priekšu. Tas pagriezās atpakaļ un pārmeta Sīpoliņam:

— Skaties taču, kur liec kājas!

— Par to nevajag lielu brēku celt, — čukstēja Sīpoliņš. — Labāk palaid apkārt ziņu, ka pēc stundas ceturkšņa mēs visi būsim jau no cietuma ārā.

— Vai tu esi traks? — cietumnieks atbildēja ar jautājumu.

— Dari, kā saku! Liec pateikt tālāk, lai visi sagatavojas. Bēgšana notiks pastaigas laikā.

Cietumnieks nolēma, ka nekāda nelaime jau nenotiks, ja viņš pados šo ziņu tālāk.

Vēl nebija noiets viens aplis, kad cietumnieku soļi jau kļuva vingrāki un spraigāki.

Muguras bija iztaisnojušās. To ievēroja citronietis bundzinieks un turēja par savu pienākumu ieslodzītos paslavēt.

— Tā ir labi, — viņš sauca, — krūtis uz priekšu, vēderus ieraut, plecus atpakaļ…

Vien-ns… divv… vien-ns… divv…

Nu izskatījās, ka tā būtu nevis cietumnieku pastaiga, bet gan karaspēka parāde.

Kad Sīpoliņš nonāca līdz tai vietai, kur bija atskanējusi Kurmienes balss, viņš aizturēja soli.

— Eja gatava. Tās atvere vienu soli pa kreisi no tevis. Tev tikai jāpalecas, un zeme iebruks zem kājām, jo es atstāju neizraktu tikai pavisam plānu zemes kārtiņu.

— Sāksim ar nākošo apli, — atbildēja Sīpoliņš.

Kurmiene teica vēl kaut ko, bet Sīpoliņš bija jau pagājis garām. Viņš atkal uzmina uz papēžiem cietumniekam, kas gāja pa priekšu, un čukstēja:

— Kad es nākošajā aplī tev iesperšu ar kāju, tad pasper vienu soli pa kreisi un palecies, atsperoties stingri pret zemi.

Cietumnieks gribēja ko jautāt, bet tai brīdī citronietis bundzinieks paskatījās tieši uz viņiem.

Vajadzēja kaut ko sagudrot, lai novērstu viņa uzmanību. Atkal pa ierindu tika padota ziņa, un kāds no cietumniekiem iebļāvās:

— Vai!

— Kas tur notiek? — uzbrēca citronietis, strauji apcirties uz otru pusi.

— Man uzmina uz varžacīm, — paskaidroja ieslodzītais. Kamēr citronietis raidīja draudīgus skatienus uz ierindu tajā pusē, šajā pusē tā jau bija sasniegusi ejas atveri.

Sīpoliņš iespēra ar kāju cietumniekam, kas gāja viņam pa priekšu, tas metās sāņus uz kreiso pusi, ar pamatīgu atspērienu palēcās un pazuda zem zemes. Tai vietā palika caurums, pietiekami liels, lai tur varētu ielīst cilvēks, un Sīpoliņš palaida apkārt ziņu:

— Katrā aplī izbēgs viens apcietinātais — tas, kuram es iesperšu ar kāju.

Tā arī notika. Katrā aplī viens cietumnieks paspēra soli pa kreisi, ielēca caurumā

un pazuda. Lai citronietis neko nemanītu, otrā pusē vienmēr kāds sāka pilnā balsī vaimanāt:

— Vai! Vai!

— Kas tur ir? — pērkonbalsī dimdināja citronietis.

— Man uzmina uz varžacīm, — kāds atbildēja žēlīgā balsī.

— Šodien jūs nekā cita nezināt kā tikai cits citam uz kājām kāpt. Esiet uzmanīgāki!

Pēc pieciem vai sešiem apļiem citronietis sāka vērot cietumnieku ierindu ar zināmām šaubām. «Savādi gan,» viņš domāja, «esmu gatavs saderēt, ka ierinda ir kļuvusi īsāka.»

Tad viņš apdomājās un nolēma, ka tas ir muļķīgas iedomas. «Un tomēr,» viņš sacīja pats sev, «tomēr man liekas, ka tā ir kļuvusi mazāka.»

Lai pārliecinātos pats par savu iedomu aplamību, viņš sāka cietumniekus skaitīt, bet, tā kā tie gāja visu laiku riņķī apkārt, viņš nekādi nevarēja iegaumēt, no kura cietumnieka sācis skaitīt, un pieskaitīja vienu otru pa divi lāgi.

Nu rēķini pavisam vairs nesaskanēja, jo cietumnieku skaits izrādījās pieaudzis.

«Kā tas iespējams, ka cietumnieku skaits pieaudzis? Viņi taču nevar būt pareizinajušies. Cik gan aritmētika ir muļķīga!»

Kā būsiet jau novērojuši, citronietim šajā priekšmetā zināšanas gluži teicamas vis nebija. Viņš sāka atkal skaitīšanu no gala, un katru reizi viņam iznāca, ka cietumnieku skaits ir pieaudzis. Galu galā viņš nolēma skaitīšanu izbeigt, lai galīgi nesajuktu visi jēdzieni. Viņš paskatījās uz ierindu un izberzēja acis. Vai tas iespējams! Cietumnieku bija uz pusi mazāk!

Viņš pacēla acis uz debesīm, lai paraudzītos, vai tur kāds arestants nelidinās mākoņos, un tieši tajā brīdī vēl viens cietumnieks ielēca ejā un pazuda.

Nu bija atlikuši tikai divdesmit astoņi. Sīpoliņam visu laiku neizgāja no prāta tēvs.

Ik reizes, kad viņa priekšā kāds no ieslodzītajiem palēcās pa kreisi un ieslīdēja apakšzemes ejā, viņam sažņaudzās sirds.

«Vai tas nevarēja būt mans tētis!»

Bet Sīpols bija ieslēgts savā kamerā, un nebija ko domāt par viņa atbrīvošanu.

Sīpoliņš bija izlēmis, ka liks izbēgt visiem cietumniekiem, bet pats paliks te, lai būtu kopā ar tēvu. Viņš atteicās no brīvības, ja to nevarēja baudīt arī vecais Sīpols.

Lūk, nu bija vairs tikai piecpadsmit cietumnieki… desmit, deviņi, astoņi, septiņi..

Citronietis bija galīgi apmulsis un automātiski turpināja sist bungas.

«Tas ir velna pirksts,» viņš prātoja, šausmu pārņemts, «pēc katra apļa viens pazūd. Ko lai iesāk? Pastaigu drīkst pārtraukt tikai pēc septiņām minūtēm. Reglaments paliek reglaments. Un ja nu līdz pastaigas beigām pazūd visi? Re, vairs ir tikai seši. Ko es runāju, nu jau tikai pieci.»

Sīpoliņam sirds vai lūza aiz sāpēm. Viņš sauca Kurmieni, jo gribēja no viņas atvadīties un pateikt, kāpēc viņš nevar bēgt, bet nesaņēma nekādu atbildi.

Citronietis pēdīgi bija nācis pie slēdziena, ka jādara gals šai burvībai, kas lika pazust viņa deguna priekšā visiem cietumniekiem, un uzkliedza:

— Stāt!

Bija palikuši vēl četri cietumnieki un Sīpoliņš. Viņi ieņēma miera stāju un saskatījās.

— Prom! — uzkliedza Sīpoliņš. — Labi žigli, iekams citronietis vēl nav sacēlis trauksmi!

Cietumnieki nelikās sev divreiz teikt un pazuda cits aiz cita ejā. Sīpoliņš bēdīgs noraudzījās viņiem pakaļ, bet tad juta, ka viņu kāds satver aiz kājām. Biedri bija nopratuši, kādi viņam nodomi, un bez liekas runāšanas ievilka Sīpoliņu vienkārši aiz kājām apakšzemes ejā.

— Neesi muļķis, — viņi rājās, — ja tu nebūsi vairs cietumā, tad taču varēsi palīdzēt savam tēvam. Nāc drīzāk projām!

— Pagaidiet! Pagaidiet mani! — raudādams lūdzās citronietis, kam nu viss bija kļuvis skaidrs. — Es arī iešu. Nepametiet mani te! Valdnieks liks mani pakārt. Ņemiet mani līdzi!

— Pagaidīsim viņu, — sacīja Sīpoliņš, — mums taču drusciņ jāpateicas arī viņam par to, ka mums izdevās aizbēgt.

— Pasteigsimies, — turpat blakus viņš izdzirda balsi ar stipru deguna pieskaņu, — te ir ārkārtīgi gaišs, un man nav ne mazākās patikas dabūt saulesdūrienu.

— Mīļo, veco Kurmien! — iesaucās Sīpoliņš. — Mēs nevaram bēgt. Mans tētis ir slims un ieslēgts kamerā.

Kurmiene pakasīja galvu.

— — Es zinu, kur atrodas viņa kamera, — viņa sacīja, — es ļoti sīki izpētīju cietuma plānu, kuru tu man atsūtīji. Bet vai mēs paspēsim? Tev vajadzēja man agrāk par to paziņot.

Atskanēja Kurmienes sauciens, un acumirklī saskrēja kopā simt kurmju, kas nostājās Sīpoliņa priekšā.

— Jāizrok vēl viena ejiņa, — sacīja vecā Kurmiene.

— Piecpadsmit minūšu darbs.

Kurmji, daudz nedomādami, aizsteidzās norādītajā virzienā. Pēc īsa brītiņa viņi jau bija pie Sīpola kameras. Sīpoliņš pirmais ielīda iekšā. Tētis vēl bija turpat. Viņš gulēja uz savas lāviņas karsoņa murgos. Viņi tik tikko bija paspējuši iestiept tēvu ejā, kad kamerā iedrāzās sargi, kas, nevarēdami izskaidrot ieslodzīto mīklaino nozušanu, meklēja tos pa visu cietumu.

Kad sargi bija pārliecinājušies, ka cietumnieki patiešām izbēguši, viņus pārņēma bailes, domājot par briesmīgajiem sodiem, kādus tiem piespriedīs valdnieks. Visi vienprātīgi nometa ieročus un muka prom pa to pašu eju, ko bija izrakuši kurmji.

Iznākuši lauku klajumā, viņi iegāja zemnieku mājās, novilka savus mundierus un pārģērbās darba drēbēs. Viņi pameta arī zvaniņus, kas bija piekārti pie cepurēm.

Savāksim tos un atdosim bērniem, ko rotaļāties.

Ko jūs teicāt? Kur ir Sīpoliņš? Ak tā, jā. Kurmiene ar Sīpoliņu, domādami, ka sargi dzenas pakaļ, negāja vis pa to eju, kas veda uz laukiem, bet izraka jaunu. Tāpēc sargi viņus nepanāca.

Bet kur tad viņi tagad ir? Mazliet pacietības, gan visu dabūsiet zināt.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Valdnieks Citrons nobremzēto ratu sacīkstēs

Citrons sarīkoja lielus svētkus.

«Maniem pavalstniekiem nepieciešamas izpriecas,» viņš prātoja, «tad viņiem nebūs laika domāt par savām nedienām.»

Notika lielas zirgu skriešanās sacīkstes, kurās piedalījās visi pirmā, otrā un trešā ranga galma citroni, protams, ne jau zirgu, bet braucēju lomās.

Šo sacīkšu īpatnība bija tā, ka zirgiem bija jāvelk nobremzēti rati. Pirms starta citroni uzlika riteņiem ļoti smagas un pamatīgas bremzes. Pats valdnieks gāja pārbaudīt, vai tās ir kārtībā.

Bremzes darbojās tik labi, ka riteņi negriezās nemaz; tāpēc zirgiem bija jāpieliek desmit un simtkārtīgs spēks, lai varētu ratus pavilkt.

Kad valdnieks deva zīmi sākt, nabaga zirdziņi, atspērušies uz visām četrām kājām, sāka vilkt, cik spēka, ar putām uz lūpām. Bet rati pat nepakustējās. Tad citroni laida darbā savas greznās pātagas, nežēlīgi sizdami zirgus.

Daži pajūgi pavirzījās par nedaudz centimetriem uz priekšu, un valdnieks iepriecināts plaukšķināja rokas. Tad viņš nokāpa sacīkšu laukumā un sāka pats slānīt zirgus gan pa labi, gan pa kreisi. Tas viņam bija tīrais baudījums.

— Sadodiet manējam, jūsu augstība! — sauca citroni, lai izpatiktu valdniekam.

Līdz ārprātam pārbiedētie zirgi tikai kārpīja ar kājām zemi. Šo nežēlīgo joku bija izgudrojis valdnieks, kas sprieda tā:

— Visi zirgi prot skriet, ja iemaukti palaisti vaļīgi. Es gribu redzēt tādus zirgus, kas prot skriet arī tad, ja viņus tur ciet.

Patiesībā viņam tikai patika sist zirgus, un viņš sarīkoja sacīkstes, lai varētu izbaudīt šo prieku.

Ļaudis šausminājās, tomēr šis mežonīgais uzvedums viņiem bija jānoskatās līdz galam. Ja valdnieks bija nolēmis, ka tautai vajag uzjautrināties, tad ļaudis tika piespiesti uzjautrināties ar varu.

Pēkšņi pātaga apstājās pusvēzienā un valdnieka acis iepletās tik platas, ka likās — nupat izsprāgs no pieres. Kājas sāka trīcēt, seja kļuva tik dzeltena kā vēl nekad, zem dzeltenās cepures mati saslējās stāvus, liekot drebulīgi tinkšķēt zelta zvaniņam.

Nabaga valdnieks, izrādās, bija ieraudzījis savā priekšā atveramies zemi.

Vispirms bija radusies viena plaisa, tad otra, vēlāk skrejceļa vidū parādījās zemes izcilnītis, gluži tāda pati smilšu kaudzīte, kādas pļavās kurmji saceļ īsā laikā. Tad pauguriņš sašķēlās, tā vidū sprauga kļuva arvien platāka, parādījās kāda galva, tad pleci — un, uz elkoņiem un ceļgaliem atspiedies, no zemes izspraucās ārā kāds mazs, ļoti kustīgs radījums — Sīpoliņš.

Bija dzirdams, ka Kurmiene pārbijušies kliedza caur degunu:

— Sīpoliņ, griezies atpakaļ, mēs esam apmaldījušies!

Sīpoliņš to vairs nedzirdēja. Redzot aiz bailēm nosvīdušo valdnieku, kas bija kā pārakmeņojies tā priekšā ar paceltu pātagu rokā, viņam sirds krūtīs salēcās priekā.

Nedomādams vairs pats, ko dara, Sīpoliņš piegāja pie valdnieka un izrāva tam pātagu no rokas. Viņš to savicināja un nošmiukstināja pāris reižu gaisā it kā pārbaudīdams, tad laida to ar visu spēku pa valdnieka muguru, kurš aiz pārbīļa vairs nejaudāja pat atvairīties un ļāva sevi sist. Viņš tikai iekliedzās:

— Vai!

Sīpoliņš no jauna atvēzējās un iecirta ar pātagu vēlreiz. Tad valdnieks pagriezās un metās bēgt, ko kājas nes.

Tas bija signāls. Kā uz burvja mājienu aiz Sīpoliņa muguras cits pēc cita saradās visi apcietinātie, kas bija izbēguši no cietuma, un ļaužu pūlis tos saņēma ar prieka saucieniem. Tēvi satikās ar dēliem, sievas ar vīriem.

Policistu ķēde tika pārrauta, pūlis iegruva sacīkšu laukumā un no turienes lielā sajūsmā aiznesa uz rokām bijušos ieslodzītos.

Galma citroni izbailēs mēģināja bēgt, bet rati, kā jau zināt, bija nobremzēti un nekustējās ne no vietas, tāpēc visi citroni tika saņemti ciet un sasieti kā salmu kūļi.

Valdnieks Citrons turpretim paguva ielēkt savā karietē, ar kuru sacīkstēs nepiedalījās un kura tāpēc nebija nobremzēta, un steidzīgi aizbrauca. Viņš nemaz nedomāja par atgriešanos savā pilī, bet brauca pāri tīrumiem, kulstīdams zirgus ar spieķi, lai tie rikšotu vēl ātrāk. Paklausīgie zirgi metās auļos ar tādu sparu, ka apgāza karieti, un valdnieks Citrons tieši uz galvas iekrita mēslu čupā.

— Piemērota vieta, — būtu teicis Sīpoliņš, bet viņa tur nebija.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Tomāts apliek ar nodokli sliktu laiku

Tai pašā laikā, kad pilsētā notika lielās nobremzēto ratu sacīkstes, vienā no Ķiršu pils zālēm, kas bija arī tiesas zāle, Tomāts bija licis sapulcināt visus ciema iedzīvotājus ļoti svarīga jautājuma izšķiršanai.

Priekšsēdētājs, nav nemaz jāstāsta, protams, bija pats Tomāts. Advokāts — Zirnis.

Pētersīļa kungs izpildīja sekretāra pienākumus un ierakstīja atbildes milzīgā protokolu grāmatā ar kreiso roku, lai labā vienmēr būtu brīva deguna šņaukšanai.

Ļaudis bija krietni nobijušies, jo ikreiz, kad sapulcējās tiesa, viņiem uzbruka kāda nelaime. Tā pagājušo reizi tiesa nosprieda, ka gaiss pieder grāfienēm Ķirsēm un tāpēc katram, kas ieelpoja gaisu, vajadzēja par to samaksāt pils pārvaldē. Reizi mēnesī Tomāts apstaigāja visas mājas, lika ikvienam iedzīvotājam dziļi ieelpot un izmērīja viņa krūšu dobuma tilpumu, tad izdarīja dažus aprēķinus un noteica gaisa lietošanas maksu katram elpotajam. Ķirbītim, kas dzīvoja nepārtrauktās nopūtās, maksu aprēķināja pēc ļoti augstas likmes.

Bruņinieks Tomāts pirmais ņēma vārdu un, visapkārt dziļam klusumam valdot, sacīja:

— Pēdējā laikā pils ienākumi ir stipri samazinājušies. Kā zināt, abas vecās dāmas, bārenes, kam nav ne tēva, ne mātes un kas pašas dzīvo galīgā trūkumā, vēl ir spiestas uzturēt hercogu Mandarīnu un baronu Apelsīnu, lai tos paglābtu no bada nāves.

Meistars Vīnodziņš pašķielēja uz barona pusi, kurš sēdēja kaktā un aizvērtām acīm baudīja zaķa cepeti ar zvirbuļu piedevām.

— Te nav nekāda apkārtglūnēšana, — stingri nobrīdināja Tomāts. — Izbeidziet šo lūrēšanu, citādi es jums likšu atstāt zāli.

Meistars Vīnodziņš pasteidzās nolaist acis un ieurbties ar skatienu savu kurpju purngalos.

— Dižciltīgās grāfienes, mūsu iemīļotās kundzes, ir iesniegušas tiesai uz ģerboņpapīra rakstītu pieprasījumu atzīt dažas svarīgas viņu tiesības. Advokāt, nolasiet iesniegto dokumentu!

Zirnis piecēlās, noklepojās, ievilka labi dziļi elpu un, sataisījis svinīgu seju, sāka lasīt:

— «Šeit, apakšā parakstījušās, grāfiene Pirmā un grāfiene Otrā Ķirses atgādina,

ka viņas, būdamas gaisa īpašnieces, ir atzīstamas arī par nokrišņu īpašniecēm.

Pamatojoties uz to, viņas pieprasa liru par vienkāršu lietusgāzi, divsimt liru par negaisu ar pērkonu un zibeni, trīssimt liru par sniegputeni un četrsimt liru par krusu.»

Seko paraksti.

Zirnis apsēdās. Priekšsēdētājs jautāja:

— Vai ģerboņpapīrs ir likumam atbilstošs?

— Jā gan, priekšsēdētāja kungs, — pietrūcies kājās, atbildēja Zirnis.

— Ļoti labi, — noteicaTomāts. — Ja ģerboņpapīrs ir likumam atbilstošs, tad grāfieņu prasības ir dibinātas un tiesa aiziet apspriesties.

Bruņinieks piecēlās, apņēma ap pleciem noslīdējušo melno mantiju un iegāja mazajā istabiņā, lai sagatavotu tiesas spriedumu.

Bumbieris viegli piegrūda ar elkoni savam kaimiņam Puravam un bailīgi čukstēja:

— Vai jums liekas pareizi, ka jāmaksā arī par krusu? Es vēl saprotu, ka jāmaksā par sniegu un lietu, kas nes laukiem kādu labumu. Bet krusa jau pati par sevi ir nelaime, un tieši par krusu uzlikts visaugstākais nodoklis.

Puravs neko neatbildēja. Viņš nervozi glaudīja savas ūsas, pie tam sieva viņam palīdzēja, lai tādā veidā apslāpētu viņa dusmas.

Meistars Vīnodziņš grābstījās pa kabatu, meklēdams īlenu, lai būtu, ar ko pakasīt galvu, un tikai vēlāk atcerējās, ka pie ieejas zālē bija jānodod ieroči. Pētersīļa kungs nenovērsa acis no ļaudīm un nepārtraukti rakstīja: «Bumbieris sačukstējās. Puravs glaudīja ūsas. Ķirbiene sprauslāja. Ķirbītis divreiz nopūtās.»

Viņš darīja tieši tāpat kā dažreiz skolēns, kuram skolotāja liek pie rakstīt uz tāfeles nerātno bērnu vārdus, kamēr pati gaitenī sarunājas ar biedrenēm.

Paraugbērnu pusē Pētersīļa kungs ierakstīja:

«Hercogs Mandarīns ir labs. Barons Apelsīns ir ļoti labs. Viņš pašlaik ēd trīsdesmit ceturto zvirbuli.»

«Jā,» domāja meistars Vīnodziņš, «ja te būtu Sīpoliņš, tad nekas tamlīdzīgs nevarētu notikt. Kopš Sīpoliņš ir cietumā, ar mums apietas kā ar vergiem, mēs nedrīkstam ne muti pavērt aiz bailēm, ka Pētersīļa kungs nepieraksta mūs savā nejēdzīgajā grāmatā.»

Visiem, kurus Pētersīļa kungs bija ierakstījis savas grāmatas ļauno pusē, bija jāmaksā sods. Meistars Vīnodziņš maksāja sodu katru dienu, daždien pat divreiz.

Beidzot augstā tiesa, citiem vārdiem, Tomāts, atgriezās tiesas zālē.

— Piecelties! — nokomandēja Pētersīļa kungs, pats palikdams sēžot.

— Tiks nolasīts tiesas spriedums, — teica bruņinieks. — Tas ir šāds. Tiesa atzīst, ka grāfienēm ir tiesības pieprasīt nomas maksu par lietu un citiem debesu nokrišņiem.

Pamatojoties uz to, tiesa nospriež sekojošo: ikvienam pilsonim jāiemaksā pils pārvaldes kasē grāfieņu pieprasītā summa divkāršā apmērā.

Zāli pāršalca aizturēta īgnuma vilnis.

— Klusu! — iebļāvās Tomāts. — Citādi es izdzīšu visus ārā. Es vēl neesmu beidzis. Tiesa nospriež, ka noma jāmaksā arī par rasu, sarmu, miglu un citiem mitruma paveidiem. Spriedums stājas spēkā no šā brīža.

Visi nobijušies paskatījās āra pa logu, cerēdami ieraudzīt skaidras debesis.

Diemžēl viņi redzēja, ka tuvojas negaiss.

«Tētīt mīļais,>> domāja meistars Vīnodziņš, «tas nozīme, ka jāmaksā četrsimt liru.»

— Nolādētie mākoņi!

Arī Tomāts skatījās ārā pa logu, un viņa apaļā, sārtā seja laistījās priekā.

— Jūsu gaišība, — iesaucās Zirnis, — mums veicas. Barometrs krītas. Noteikti būs slikts laiks.

Visi viņu apveltīja ar naida pilniem skatieniem, izpelnīdamies nelāgu piezīmi no Pētersīļa kunga, kas nevienam nekā nepiedeva.

Pēc dažām minūtēm tomēr uznāca negaiss. Zirnis, uzrausies uz priekšsēdētāja galda, sāka pa to lēkāt; meistaram Vīnodziņam bija jāizgāž savas dusmas, aplūkojot vēl cītīgāk savu kurpju purngalus, ja negribēja iedzīvoties vēl kādā soda naudā.

Ciema ļaudis skatījās uz lietusgāzēm kā uz pastardienas tuvošanos. Pērkona rūcieni viņiem izklausījās kā lielgabalu grāvieni. Zibens šautras šķēla pušu viņu sirdis.

Pētersīļa kungs apslapināja pie lūpām zīmuli un sāka veikli rēķināt, cik lielus ienākumus šī debesu dāvana dos pils pārvaldei. Iznāca smuka summiņa — paprāvas muižas vērtībā, ja pieskaitīja klāt arī soda naudas.

Ķirbiene sāka raudāt. Purava sieva tūliņ darīja to pašu un samērcēja sava vīra ūsas visā garumā, jo viņa tanīs slaucīja asaras.

Tomāts pārskaitās un lika izdzīt visus no zāles.

Nabaga ļautiņi izgāja lietū un nesteigdamies soļoja no kalna lejā. Neviens neko nebēdāja par izmirkšanu vai apaukstēšanos. Kam ir lielas bēdas, tas sīkās raizītes nemana.

Ciema tuvumā bija dzelzceļa pārbrauktuve. Mūsu draugiem bija jāpagaida, kamēr pabrauc garam vilciens. Noraudzīties garāmejošā vilcienā vienmēr ir ļoti patīkami: biezos dūmu mutuļos ietīta, šņākdama tuvojas lokomotīve. Uz lokomotīves platformas stāv mašīnists ar puķi zobos un smaidīdams rausta zvaniņa auklu. Pa logiem raugās ārā ļaudis, kas atgriežas no gadatirgus, — zemnieki apmetņos un viņu sievas melniem lakatiem galvā. Pēdējā vagonā…

— Žēlīgās debesis! — iesaucās Ķirbiene. — Paskatieties taču uz pēdējo vagonu!

— Varētu teikt, — nedroši ierunājas Ķirbītis, — varētu gandrīz vai teikt, ka tie ir lāči.

Pie loga stāvēja trīs lāči un ar patiku aplūkoja apkārtni.

— Kaut kas neredzēts, — teica Puravs, kam aiz sašutuma ūsas bija saslējušās gaisā.

Viens no lāčiem bija pat tik nekaunīgs, ka sasveicinājās ar viņiem.

— Tu nešpetnais lempi, — kliedza meistars Vīnodziņš, — tu vēl uzdrošinies ņirgāties par mums!

Nekā! Lācis turpināja klanīties, un, kad vilciens jau bija aiz braucis pārbrauktuvei garam, viņš vēl arvien vēcināja ar ķepu, izliecies tik tālu āra pa logu, ka būtu izvēlies pavisam laukā, ja abi pārējie lāči viņu nebūtu laikā sakampuši aiz astes un ievilkusi atpakaļ.

Mūsu draugi nonāca stacijā tieši tai brīdī, kad vilciens apstājās. Lūk, atkal lāču trijotne! Izkāpuši no vilciena, viņi ļoti pašapzinīgi čāpoja tālāk. Vecākais no viņiem uzrādīja kontrolierim biļetes.

— Tie ir cirka akrobāti, — nicīgi teica meistars Vīnodziņš. — Viņi droši vien ieradušies uz kādu izrādi. Gan parādīsies arī lāču dīdītājs, droši vien kāds vecs vācietis ar sarkanu bārdu un koka stabuli.

Viņš parādījās gan, bet zaļā cepurīte, zilas bikšeles ar ielāpu virs ceļgala… ļoti dzīvu un patīkamu sejiņu… un tādu izteiksmi, it ka viņam aizvien kas sevišķs būtu padomā.

— Sīpoliņ! — iesaucās meistars Vīnodziņš un metās skriet. Tas tiešām bija Sīpoliņš. Pirms atgriešanās uz laukiem viņš bija iegriezies zooloģiskajā dārza un atbrīvojis lāču ģimeni. Uzraugs no atkalredzēšanās priekiem būtu uzdāvinājis viņam arī Ziloni, ja vien Sīpoliņš to būtu vēlējies. Bet Zilonis negribēja ticēt, ka patiešām notikusi revolūcija, un palika savā aizžogojumā, rakstot memuārus.

Iedomājieties tikai, kas šī bija par apkampšanos, skūpstīšanos, runāšanu un tā tālāk, un tā tālāk!

Tas viss notika, lietum gāžot, — vai nav jauki? Ja ir priecīgs prāts, tad sīkās nelaimītes nemaz nav manāmas, pat no saaukstēšanas nav bail.

Bumbieris nepārtraukti kratīja roku jaunākajam lācim un pavisam aizkustināts atgādināja:

— Vai atceraties, kā jūs dejojāt manā vijoles pavadījumā? Lācēns atminējās gan un sāka atkal dejot, par ko bērni ļoti priecājās un plaukšķināja rokas.

Ķirsēnam, protams, tūliņ tika paziņots par Sīpoliņa ierašanos. Vai varat maz iedomāties, kas tie bija par sastapšanās priekiem!

— Tagad pietiks līksmoties, — sacīja Sīpoliņš, — man jums jāizklāsta neliels plāns.

Kamēr Sīpoliņš stāsta par saviem plāniem, iesim paraudzīsimies, kā klājas valdniekam Citronam.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Negaiss, kam nav gala

Mēs atstājam valdnieku guļam ar galvu meslu čupā, aizbildinoties, ka tā ir ērti.

— Cik te ir silti un mierīgi, — teica valdnieks, spļaudīdams ārā mēslus, kas viņam līda mutē. — Es palikšu tepat, kamēr mana policija būs atjaunojusi sabiedrisko kārtību.

Tā kā viņš bija aizbēdzis, atpakaļ neskatīdamies, viņam nebija ne jausmas par to, ka policija ir aizmukusi, citroni sēž cietumā un ka ir pasludināta republika.

Kad lietus bija valdniekam jau pamatīgi samērcējis sēžamvietu, viņš mainīja savus nodomus.

— Šeit ir pārāk mitrs, — viņš teica. — Labāk būtu, ja es pameklētu kādu sausāku vietu.

Spārdoties ar divkāršu spēku, viņam galu galā izdevās izlīst no meslu čupas. Tad viņš ieraudzīja, ka dažu soļu atstatumā atrodas Ķiršu pils.

— Kāds velns mani atnesis šurp? — viņš sev jautāja, berzēdams acis, kas bija aizlipušas ar mēsliem.

Viņš paslēpās aiz salmu gubas, palaizdams garām veselu gājienu — jūs jau zināt, kas bija šā gājiena dalībnieki, — un tad kāpa kalnā. Viņš piezvanīja, un Zemenīte nāca atvērt vārtus.

— Grāfienes trūkumcietējus nepieņem, — teica meitene un grasījās aizcirst durvis viņam pašā deguna priekšā.

— Kas par trūkumcietēju, es esmu pats valdnieks.

Zemenīte līdzcietīgi paskatījās uz viņu.

— Man jūsu patiešām žēl, — viņa sacīja. — Nabadzība novedusi jūs līdz prāta aptumsumam.

— Kāda nabadzība! Es taču esmu pasakaini bagāts!

— Pēc jūsu izskata to nevarētu vis teikt, — atbildēja Zemenīte, slaucīdama viņam seju ar kabatas lakatiņu.

— Pievāciet savu lupatu un pieteiciet labāk mani grāfienēm.

— Kas te notiek? — noprasīja Pētersīļa kungs, kas, šņaukādams degunu, gāja garām.

— Te ir kāds ubags, kas iedomājies, ka viņš ir valdnieks. Pētersīļa kungs pazina valdnieku no pirmā acu uzmetiena.

— Es pārģērbos, lai tuvāk iepazītos ar tautu, — paskaidroja Citrons, kam bija kauns par savu nožēlojamo izskatu.

— Laipni lūdzam, jūsu augstība, — teica Pētersīļa kungs, palocīdamies līdz pašai zemei.

Valdnieks iegāja iekšā, uz Zemenītes pusi nikni nozibsnīdams acis.

Grāfienes nepārtraukti slavēja valdnieka lielās rūpes par tautu.

— Kādas grūtības viņš ir uzņēmies citu dēļ!

— Visu tikai tautas labā, — atbildēja valdnieks pat nepietvīkdams. Nav jau gan redzēts, ka citrons varētu pietvīkt.

— Kādā stāvoklī jūsu augstība atrada savu tautu?

— Laimīgu un apmierinātu, — paziņoja valdnieks. — Es nezinu nevienu tautu, kas būtu laimīgāka par manējo.

Viņš pat neapzinājās, ka ir pateicis patiesību, — viņa tauta tiešām tai brīdī bija laimīga, bet tikai tāpēc, ka bija no viņa atbrīvojusies.

— Jūsu augstība pavēlēs aizjūgt zirgu, lai varētu atgriezties savā rezidencē? — apvaicājās Tomāts.

— Nē, nē, — pasteidzās atbildēt valdnieks, — es nogaidīšu, kamēr apklust vētra.

— Atļaujos padevīgi piebilst, — teica pārsteigtais Tomāts, — ka negaiss ir pārgājis un atkal spīd saule.

— Kā jūs uzdrošināties man runāt pretī! — uzbļāva valdnieks, piecirzdams kāju pie zemes.

— Man patiešām nav saprotama jūsu pārdrošība, — piezīmēja barons Apelsīns. — Ja viņa augstība saka, ka ir negaiss, tad man tā ir neapšaubāma patiesība.

Visi sāka runāt par to, kāds ir laiks.

— Cik nejauks laiks! — teica grāfiene Pirmā, skatīdamās pa logu dārzā, kur lietū noskalotās puķes tagad laistījās saulē kā dārgakmeņi.

— Cik briesmīgi ūdensplūdi! Paskatieties, cik slīpi nāk zeme lietusgāzes! — sacīja grāfiene Otrā, aplūkodama slīpu saules staru, kas, no mākoņa izlīdis, spoguļojās zelta zivtiņu dīķī.

— Paklausieties, kā pērkons sper! — iekliedzās hercogs Mandarīns un aizbāza ausis, izlikdamies, ka ir ļoti nobijies.

— Zemenīt! — sauca grāfiene Pirmā, priecādamās par savu lielisko izdomu. — Nāc tūliņ un aizver visus slēģus!

Zemenīte pasteidzās aizvērt visus pils slēģus, un pēc brīža visās pils istabās valdīja pilnīga tumsa.

Viesistabā iededza gaismu, un grāfiene Otrā smagi nopūtās: — Cik drausmīga nakts!

— Man bail, — atzinās valdnieks Citrons kādā vaļsirdības uzplūdu mirklī.

Lai viņu iedrošinātu, visi pārējie sāka drebināties kā apšu lapas. Pēc kāda laika Tomāts piegāja pie loga, pavēra slēģus un bailīgi ierunājās:

— Man šķiet, ka negaiss rimstas.

— Nē, nē, nerimstas, — spiedza valdnieks, šķībi paskatīdamies uz saules staru, kas visā savā godībā ielauzās istabā.

Tomāts steidzīgi aizvēra slēģus, atzīdams, ka vēl arvien pamatīgi līst.

— Jūsu augstība, — iekunkstējās barons, kas nevarēja vairs sagaidīt, kad sēdīsies pie galda, — varbūt jūs vēlētos iebaudīt kādu kumosiņu?

Nē, viņa augstība neko nevēlējās iebaudīt.

— Tādā laikā man nav ēstgribas.

Barons gan nevarēja iedomāties, kas varētu būt kopīgs vakariņu ēšanai ar laika apstākļiem, bet, tā kā visi sāka stāstīt, ka negaisa laikā viņi zaudējuši ēstgribu, tad arī barons bija spiests teikt:

— Es tik tāpat vien ierunājos, jūsu augstība. No zibens uzliesmojumiem man rodas tādas vēdergraizes, ka es nevaru pat ne zupiņu iestrēbt.

Patiesībā viņš labprāt būtu aprijis krēslu pāri, ja vien varētu, bet pretošanās valdniekam nebija ieteicama.

Galu galā valdnieks, noguris pēc šāsdienas pārdzīvojumiem, turpat uz krēsla aizmiga. Viņam uzmeta virsū segu, bet paši aizgāja vakariņās.

Tomāts ēda pavisam maz un drīz piecēlās no galda, teikdams, ka ies gulēt, bet īstenībā iemanījās dārzā un gāja uz ciema pusi.

— Gribu apskatīties pats. Valdnieka bailes man rādās ļoti aizdomīgas. Es nemaz nebrīnītos, ja būtu notikusi revolūcija.

Šis vārds lika pārskriet šermuļiem pār viņa kauliem. Viņš aizliedza pats sev domāt par to, bet, jo stingrāk aizliedza, jo neatlaidīgāk bija jādomā. Šis nolādētais vārds lēkāja viņa acu priekšā pa burtiem: R kā Roma, E kā Eiropa, V kā Venēcija un tā tālāk.

Pēc brīža viņš sajuta, ka viņam kāds seko. Aiz žoga pietupies, viņš nogaidīja, kas būs tālāk. Pēc kāda laiciņa pagāja garām Zirnis.

Viņam bija tāda gaita, it kā viņš staigātu pa jēlām olām. Advokātam bija radušās nopietnas aizdomas. Redzot, ka bruņinieks ielavījies dārzā, viņš tam sekoja pa pēdām.

«Te kaut kas nav kārtībā,» Zirnis prātoja, «nedrīkst viņu izlaist no acīm.»

Tomāts gribēja jau līst no paslēptuves ārā, kad parādījās vēl viena ēna.

Viņš paslēpās atkal dziļāk aiz žoga un ļāva ēnai paiet garām. Šoreiz tas izrādījās Pētersīļa kungs, kas bija nolēmis izspiegot advokātu.

Viņa varenais deguns bija saodis, ka briest kādi lieli notikumi, un viņš negribēja palikt neziņā.

Pētersīli savukārt novēroja hercogs Mandarīns, kas drīz vien bija redzams zogamies skolotājam pakaļ.

— Es nemaz vairs nebrīnītos, ja ierastos arī barons, — ņurdēja Tomāts un aizturēja elpu, lai neatklātu savu paslēptuvi.

Jā gan, arī barons jau klāt. Viņš bija pārliecināts, ka hercogs paslepus aiziet uz kādām viesībām, un nolēma tam piebiedroties, lai nepalaistu garām izdevību krietni pieēsties. Puplaksts vilka ratiņus, smagi elsdams. Tumsā viņš nevarēja saskatīt ne akmeņus, ne bedres, tāpēc baronam tika pamatīgi kratīts vēders, un viņš smilkstēja kā kucēns.

Aiz barona neviens vairs nenāca. Tomāts izlīda no savas paslēptuves un nolēma sekot viņam.

Tā viņi nostaigāja visu nakti cits citam pa pēdām: Zirnis veltīgi meklēja Tomātu, kas bija pārvietojies uz rindas beigām; Pētersīļa kungs sekoja Zirnim; hercogs dzinās pakaļ Pētersīļa kungam; barons nenolaida acis no hercoga, bet Tomāts staigāja baronam pa pēdām. Ikviens uzmanīgi vēroja katru priekšā esošā kustību, nezinādams, ka arī viņš tāpat tiek uzmanīts. Reizēm viņiem sajuka kārtība — Zirnis, kas gāja pa priekšu, palika Pētersīļa aizmugurē, ja tas, līkumu apmetis, nogrieza viņam ceļu. Tad viņi nevarēja nomierināties, iekams rindā nebija atjaunota agrākā secība. Tā kā nakts bija pagājusi savstarpējā izspiegošanā, viņiem nebija laika redzēt ko citu, un, gaismai austot, viņi nebija ne par matu tikuši gudrāki. Bez tam viņi bija līdz nāvei noguruši.

Tā viņi atgriezās pilī. Dārzā sastapdamies, viņi sasveicinājās, apjautājās par veselību un meloja, acis nepamirkšķinādami.

— Kur jūs bijāt? — vaicāja Tomāts Zirnim.

— Es gāju brālim par liecinieku pie laulībām.

— Savādi gan, parasti naktī nemēdz laulāties.

— Mans brālis ir diezgan liels savādnieks, — piesarcis atbildēja advokāts.

Tomāts smīnēja: Zirnim taču nemaz nebija brāļa.

Pētersīļa kungs stāstīja, ka viņš bijis pastā; hercogs ar baronu teica, ka gājuši makšķerēt, un abi brīnījās, kāpēc nav tur satikušies.

Viņi visi bija tik noguruši, ka soļoja mājup aizvērtām acīm, un tā tikai viens no viņiem redzēja, ka pils tornī plīvo republikas karogs.

To šai naktī bija uzvilkusi Sīpoliņš ar Ķirsēnu, un tagad viņi abi tur augšā gaidīja tālākos notikumus.

EPILOGS

Kurā Tomāts otrreiz raud

Vienīgais cilvēks, kas bija ieraudzījis torni republikas karogu, domāja, ka Ķirsēns pastrādājis jaunu nedarbu, un lielās dusmās nolēma, ka, pirmkārt, jānoplēš šis briesmīgais karogs, otrkārt, pāris reižu kārtīgi jaiepļaukā jaunais grāfs, kas šoreiz bija «pārkāpis visas robežas».

Un tā šis vienīgais cilvēks kāpa augšā pa četri kāpieni uzreiz, pie katra soļa aiz dusmām piepūzdamies arvien resnāks. Viņš piepūtas tik resns, ka bija jābaidās, vai viņš maz varēs izspraukties cauri mazajam durtiņām, kas izgāja uz torņaugšas laukumiņu. Viņš dzirdēja savus smagos soļus klusumā atbalsojamies kā āmura sitienus. Tūliņ jau būs torņaugša. Vai viņš varēs izlīst vai nevarēs? Uz ko saderēsim?

Tā, nu viņš ir augšā. Jūs saderējāt?

Labi, es pateikšu jau tūlīt, ka laimējuši tie, kas sacīja, ka viņš netiks cauri. Tiešam, aiz dusmām Tomāts (Viņš bija tas vienīgais, kas bija redzējis karogu. Vai jūs nebijāt vēl uzminējuši, ka tas ir viņš?) bija piepūties tik resns, ka durtiņas izrādījās par šaurām.

Un nu viņam jāstāv tur divu soļu atstatumā no briesmīgā karoga, kas plīvo saulē, un viņš nevar to noraut, nevar pat ar roku aizsniegt! Un turpat pie karoga masta blakus jaunajam grāfam, kas satraukti spodrina savas brilles, — vai tas tik nav pats Sīpoliņš, šis neciešamais ienaidnieks, kas viņu reiz bija saraudinājis?

— Labdien, bruņinieka kungs! — palocīdamies sveicināja Sīpoliņš.

Uzmanību, Sīpoliņ! Tavu nelaimi — ar šo jauko palocīšanos Sīpoliņa galva bija nonākusi tieši tādā attālumā no Tomāta, ka tam vajadzēja tikai pastiept roku, un mūsu draugs būtu satverts aiz matiem tāpat kā todien, kad viņš ieradās šai ciemā.

Tomāts bija tik nikns, ka vairs nespēja apdomāt savas rīcības sekas, un parāva Sīpoliņu tik spēcīgi aiz matiem, ka iznākums bija tas pats: viņam palika rokā vesels matu kušķis. Tūlīt sakās neganta acu sūrstēšana un no plakstiņiem sāka birt asaras kā pupas. Atsitoties pret grīdu, tās paukšķēja: paukš… paukš…

Šoreiz Tomātu nesaraudināja Sīpoliņa mati vien. Viņš raudāja arī aiz dusmām, jo bija visu sapratis.

«Gals ir klāt! Gals ir klāt,» sarūgtināts domāja Tomāts, slīkdams pats savās asarās.

Mēs viņam labprāt ļautu noslīkt, bet Sīpoliņš ir augstsirdīgs un izglābj, ļaudams tam nokāpt zemē un iet raudāt savā istabā.

Tas tik bija tracis, bērni!

Pamostas valdnieks, izskrien ārā, ierauga karogu un, ne vārda neteicis, skrien pa ceļu prom un lien atkal ar galvu mēslu čupā, cerēdams, ka viņu tur neatradīs.

Pamostas barons un sauc Puplakstu. Puplaksts nepamostas, bet velk ratiņus aizvērtām acīm. Nonākot pils pagalmā, saules gaisma viņu uzmodina. Bet viņš redz bez saules vēl citu gaismu. No kurienes vēl spīd gaisma? Puplaksts paceļ acis, ierauga karogu, un liekas, ka viņa augumam būtu izskrējusi elektriskā strāva cauri.

— Apturi ratiņus! Apturi ratiņus! — izbīlī rēc barons.

Puplaksts ratiņus neaptur, un barons kauna pilnam acīm ripo no kalna lejā tāpat kā toreiz, kad viņš saspieda divdesmit ģenerāļus, un ieveļas zelta zivtiņu dīķī, no kurienes viņu ārā dabūt nav vis tik viegli.

Pamostas hercogs Mandarīns, pieskrien pie baseina malas, uzlec uz spārna eņģelītim, no kura mutes plūst ārā ūdensstrūkla, un kliedz:

— Noņemiet tūliņ karogu, citādi es noslīcināšos!

— Paraudzīsimies, vai tas tiesa, — saka Puplaksts un pagrūž viņu. Pēc brītiņa tiek izzvejots hercogs ar zelta zivtiņu mutē. Žēl zivtiņas! Domādama, ka atradusi sev jaunu mītni, tā zaudēja dzīvību. Miers viņas spurām!

Kopš šā brīža notikumi risinās ļoti strauji. Ļausim tiem turpināt savu gaitu! Diena seko dienai tikpat kā kalendāra lapiņas, ik pa septiņām dienām paiet nedēļa, un mēs nekā nepagūstam saskatīt, gluži kā kino, ja mehāniķis pārāk strauji griež kinolenti.

Kad tā atguvusi parasto ātrumu un mēs atkal varam filmu redzēt skaidri, izrādās, ka tur viss jau ir pavisam citādi, nekā bija.

Valdnieks un grāfienes aizgājušas trimdā. Par valdnieku lieta ir skaidra, — bet kāpēc vajadzēja iet grāfienēm? Neviens viņam nekā ļauna nevēlēja. Bet, ja nu viņas tomēr ir aizgājušas, tad labi arī tā. Laimīgu ceļa vēju!

Barons kļuvis tievs kā skals…

Tā kā republikas pastāvēšanas pirmajās dienās neatradies neviens, kas būtu apņēmies vilkt viņa ratiņus, viņš nevarējis nekur aiziet, lai pagādātu sev ko ēst, un bijis jāpārtiek no uzkrātajiem taukiem, kurus viņš iztērējis ļoti ātri. Divu nedēļu laikā viņš nokrities svarā uz pusi, tas ir, par dažiem centneriem.

Tiklīdz viņš spējis patstāvīgi staigāt, viņš nostājies ielas stūrī un lūdzis žēlastības dāvanas, bet viņam tikai iespļāvuši rokā un neviens neko nedevis.

— Tu neesi nabags, tu tikai izliecies, ej labāk strādāt!

— Es nevaru atrast darbu.

— Ej uz staciju čemodānus nest!

Barons tā arī izdarīja un no čemodānu stiepšanas kļuva plāns kā kabatas nazis. No viena paša uzvalka viņš sev pašuva veselus sešus. Tikai vienu uzvalku viņš sev paglabāja nepāršūtu, agrākajos izmēros. Ja kāds aizgāja pie viņa ciemos, tad viņš to rādīja kā lielu noslēpumu.

— Skatieties! — viņš mēdza teikt. — Skatieties, cik es kādreiz biju resns!

— Tas taču nav iespējams! — jūs pārsteigumā iesaucaties.

— Ak jūs neticat vis? — uzvaras priekā smaida barons. — Apvaicājieties, apvaicājieties! Tie tik bija laiki! Es vienā dienā apēdu tikpat daudz, cik tagad trīs mēnešos. Paraugiet, kāds vēders, kāda mugura, kāda sēžamvieta!

Un hercogs? Hercogs nekustina ne pirkstiņu un dzīvo uz barona rēķina. Ja kādreiz barons nedod viņam prasīto, viņš uzkāpj laternas stabā un piedraud ar pašnāvību. Barons, kam vēl saglabājusies žēlīga sirds no tiem laikiem, kad viņš bija resns, nopūzdamies piekāpjas.

Ķirbītis turpretim vairs nemēdz nopūsties: viņš tagad ir galvenais pils dārznieks, un Tomāts strādā pie viņa par palīgu. Jums nepatīk, ka Tomāts vēl tepat grozās? Viņš, nabadziņš, pasēdēja kādu laiku cietumā, bet tad tika apžēlots. Tagad viņam rūp tikai kāpostu stādīšana un mauriņu apcirpšana. Reizēm viņš žēlojas gan, tas tiesa, bet arī tikai paklusām, kad satiekas ar Pētersīli, kas tagad strādā pilī par sargu.

Pils tagad vairs nav pils, bet bērnu rotaļu nams. Tur ir galda tenisa istaba, zīmēšanas zāle, leļļu teātris, kino zāle un tā tālāk. Protams, tur ir arī visjaukākā rotaļa, proti, skola. Sīpoliņš ar Ķirsēnu sēž solā abi blakus un mācās aritmētiku, dzimto valodu, vēsturi un daudz citu priekšmetu, kas labi jāpārzina, lai varētu aizstāvēties pret blēžiem un nelaist viņus sev tuvumā.

Sīpols vienmēr atgādina savam dēlam:

— Blēžu pasaulē ir daudz. Arī tie, kurus mēs padzinām, var mēģināt atgriezties.

Es gan esmu pārliecināts, ka viņi neatgriezīsies. Neatgriezīsies pat Zirnis, kas aizmuka, nevienam nemanot, jo uz viņa sirdsapziņas guļ pārāk daudz grēku. Stāsta, ka viņš kaut kur ārzemēs darbojoties par advokātu, bet gar to man nav daļas. Esmu priecīgs, ka viņš pazudis no mana stāsta lappusēm, iekams stāsts vēl nav beidzies.

Stiept viņu līdz pašam galam man būtu bijis par grūtu.

Aizmirsu jums pastāstīt, ka ciema vecākais tagad ir meistars Vīnodziņš. Lai būtu ieņemamā amata cienīgs, viņš pilnīgi atmetis ieradumu kasīt galvu ar īlenu. Tikai ļoti sarežģītos gadījumos viņš drusciņ pakasās ar zīmuli, bet tas jau nu ir tīrais sīkums.

Kādā rītā ciemā uz visām sienām parādījās uzraksti: «Lai dzīvo ciema vecākais!»

Ķirbiene palaida baumas, ka tos rakstījis pats meistars Vīnodziņš.

— Lielisks ciema vecākais, — viņa sacīja, — kas pa nakti staigā apkārt, rakstīdams uz sienām!

Tas bija apmelojums. Uzraksti bija ar Purava roku rakstīti. Pareizāk sakot, ne ar roku, bet ar ūsām. Puravs bija aprakstījis visas sienas ar tinte samērcētam ūsām. To es jums varu droši stāstīt, jo, tā kā jums ūsas vēl nav izaugušas, jums neienāks prātā sekot Purava piemēram un jūs nekādas nerātnības nedarīsiet.

Nu stāsts ir galā. Tiesa, pasaulē bez citroniem vēl ir citas pilis un citi bieži, bet reiz arī tiem būs jāpazūd, un viņu parkos rotaļāsies bērni. Lai tā arī būtu!

Sīpoliņa piedzīvojumi

(Il romanzo di Cipollino)

Džanni Rodāri

1951

No itāļu valodas tulkojusi Silvija Ķuze

Content

Sīpoliņa piedzīvojumi
Džanni Rodari

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

EPILOGS