MŪKS, KURŠ PĀRDEVA SAVU FERRARI

Robins S. Šarma

Manam dēlam Kolbijam, kurš man nemitīgi diendienā atgādina to, kas šajā pasaulē ir labs. Lai Dievs viņu svētī.

Pirmā nodaļa

MODINĀTĀJZVANS

Viņš saļima pārpildītās tiesas zāles pašā vidū. Tas bija viens no šīs valsts visslavenākajiem aizstāvības advokātiem. Turklāt, tas bija cilvēks, kurš pārējo vidū izcēlās ar saviem trīs tūkstoš dolāru vērtajiem itāļu uzvalkiem uz korpulentā auguma un ar ievērojamu skaitu vinnētu prāvu. Notikušā pārsteigts, stāvēju, sastindzis kā sālsstabs. Izcilais Džūljens Mentls, kritis par upuri, gulēja uz grīdas kā bezpalīdzīgs zīdainis, trīcot, raustoties krampjos un ārprātīgi svīstot.

Likās, ka, sākot ar šo brīdi, viss notika kā palēninātā filmā. «Ak, Dievs, Džūljenam ir slikti!» iesaucās viņa asistente, jau tā acīmredzamo faktu vēl pastiprinādama ar savām emocijām. Tiesnese bija panikā un ātri kaut ko pusbalsī runāja savā privātajā telefonā, ko bija likusi ierīkot situācijai, ja nu gadītos kas neparedzēts. Attiecībā uz mani, jāsaka, ka es spēju tikai un vienīgi stāvēt, pilnīgi šokēts un apjucis no redzētā. Lūdzu, nemirsti, tu, vecais muļķi. Tev vēl par agru domāt par nāvi. Šādu galu tu neesi pelnījis.

Tiesu izpildītājs, kurš pirms tam likās stāvam savā postenī gluži kā iemiets, metās klāt zemē nokritušajam advokātam un sāka enerģiski masēt tā sirds apvidu. Asistente bija nometusies uz grīdas viņam līdzās, un, garajām blondajām cirtām klājoties pāri Džūljena piesarkušajai sejai, veltīja viņam maigus mierinājuma vārdus, kurus viņš diez vai spēja sadzirdēt.

Pazinu Džūljenu jau septiņpadsmit gadus. Pirmo reizi mēs sastapāmies, kad es kā jauns tieslietu students vasaru pavadīju pie viena no viņa partneriem internatūrā. Viņš jau tad bija guvis ievērību. Spožs, pievilcīgs un bezbailīgs aizstāvības tiesu advokāts ar lielām ambīcijām. Džūljens bija advokātu biroja jaunā daudzsološā zvaigzne, kurai liktenis lēmis kļūt par korifeju savā jomā. Vel aizvien atceros, kā es, strādādams līdz vēlai naktij, gāju garām viņa erkera kabinetam, slepus pārlasot ierāmētu citātu, kas atradās uz viņa masīvā ozolkoka rakstāmgalda. Tas bija Vinstona Čērčila citāts, kas lieliski raksturoja Džūljenu kā personību:

Esmu pārliecināts, ka šodien mēs katrs pats veidojam savu likteni, ka uzdevums, kas mums veicams, nesniedzas pāri mūsu iespēju robežām, ka sāpes un pieliktās pūles ir paciešamas. Tik ilgi, kamēr saglabāsim ticību tam, ko darām, un neapslāpējamu vēlmi uzvarēt, uzvara būs mūsu rokās.

Džūljens tā arī darīja. Viņš bija nepiekāpīgs, mērķtiecīgs un, lai gūtu panākumus, kas, viņaprāt, tam bija lemti jau šūpulī, spēja strādāt astoņpadsmit stundas diennaktī. Dzirdēju runājam, ka viņa vectēvs esot bijis ievērojams senators, bet tēvs cienījams Federālās tiesas tiesnesis. Džūljens bija cēlies no naudīgām aprindām, un uz viņa Armani uzvalku segtajiem pleciem tika liktas lielas cerības. Jāatzīst, ka arī viņam pašam patika izcelties pārējo vidū. Džūljens vienmēr darīja to, ko pats vēlējās, un viņam patika spēle publikas priekšā.

Džūljena izaicinošās izturēšanās apraksti tiesas zālē vienmēr bija avīžu pirmajās lappusēs. Tiklīdz bagātniekiem un slavenībām radās nepieciešamība pēc droša un uzticama tieslietu stratēģa ar agresīvu piesitienu, meklēja viņu, tāpēc viņš allaž bija redzams to sabiedrībā. Laikam jau tikpat labi visi zināja arī to, ar ko Džūljens nodarbojās no darba brīvajā laikā. Birojā klīda leģendas par viņa pilsētas labākajos restorānos pavadītajām naktīm kopā ar jaunām un seksīgām modeļu demonstrētājām, kā arī par pārgalvīgām dzeršanām dauzonīgu brokeru sabiedrībā, ko viņš dēvēja par savu «grāvējkomandu».

Es vēl aizvien nespēju saprast, kāpēc tajā pirmajā vasarā, uzņēmies aizstāvību sensacionālā slepkavības lietā, viņš izvēlējās strādāt kopā ar mani. Lai gan es biju absolvējis to pašu alma mater, ko viņš, proti, Hārvardas universitātes Juridisko fakultāti, es nebūt nebiju pats spējīgākais praktikants birojā, arī manas ģimenes locekļu dzīslās neritēja zilās asinis. Pēc atvaļināšanās no dienesta jūrasspēkos mans tēvs visu mūžu nostrādāja bankā par apsargu. Mana māte uzauga pavisam vienkāršā ģimenē Bronksā.

Tomēr no visiem pārējiem, kuri paklusām darīja visu iespējamo, lai iegūtu privilēģiju kļūt par Džūljena juridisko izsūtāmo, strādājot pie lietas, kas izpelnījās ievērību kā vissensacionālākā no visām slepkavību lietām, viņš izvēlējās tieši mani, sakot, ka viņam imponē mans «darba nesātīgums». Prāvā mēs, protams, uzvarējām, un augsta ranga biznesmenis, kuram tika izvirzīta apsūdzība savas sievas nežēlīgā nogalināšanā, tagad bija brīvs, vismaz tik brīvs, cik to pieļāva viņa netīrā sirdsapziņa.

Tovasar es daudz ko iemācījos. Tas bija daudz vairāk nekā prasme sēt nopietnas šaubas tur, kur tam nebija ne mazākā iemesla. To jau pieprata ikviens prasmīgs advokāts. Man tā bija uzvarētāja psiholoģijas mācībstunda un arī reta izdevība vērot izcilu sava amata meistaru darbībā. Uzsūcu to visu sevī gluži kā sūklis.

Pēc Džūljena uzaicinājuma es paliku strādāt advokātu birojā kā viņa partneris, un starp mums drīz vien izveidojas ciešas un noturīgas draudzības saites. Jāatzīst, ka strādāt kopā ar viņu nebija viegli. Jaunākā partnera pienākumu pildīšana nereti izrādījās īsts sarūgtinājumu pilns pārbaudījums, kas ne vienu vien vakaru izvērtās īstās kliegšanas cīņās. Tāds nu bija Džūljena izvēlētais ātrgaitas ceļš. Nomaldīties viņš vienkārši nevarēja. Tomēr zem īdzīgās fasādes slēpās cilvēks, kuram patiesi rūpēja visu pārējo liktenis.

Neraugoties uz savu lielo aizņemtību, viņš vienmēr apvaicājās par Dženiju, sievieti, kuru es vēl aizvien dēvēju par «savu līgavu», lai gan salaulājāmies jau tad, kad Hārvardā vēl nemaz nebiju iestājies. Uzzinājis no otra praktikanta, ka man radušās finansiālas grūtības, Džūljens parūpējās par to, lai es saņemtu dāsnu stipendiju. Nav noliedzams, ka viņš spēja sacensties ar vislabākajiem no tiem, kā arī tas, ka viņam gāja pie sirds visai mežonīgas izpriecas, bet viņš tomēr nekad nepiemirsa parūpēties par saviem draugiem. Problēma bija tā, ka Džūljens bija darbu gluži vai apsēsts.

Dažus pirmos gadus viņš savas garās darba stundas attaisnoja, aizbildinoties, ka tā rīkojas «firmas interesēs». Nākamā gada ziemā viņš noteikti paņemšot mēnesi garu atvaļinājumu, ko pavadīšot Kaimanu salās. Tomēr, laikam ritot, Džūljena kā veiksmīga advokāta reputācija nostiprinājās aizvien vairāk, un darba apjoms turpināja paplašināties. Izskatāmo lietu skaits palielinājās, un tās guva aizvien lielāku ievērību, tāpēc Džūljens, nekad nespējot atteikties no sev mestā izaicinājuma, turpināja strādāt arvien vairāk un vairāk. Retajos atpūtas brīžos viņš atzinās, ka tagad spējot miegā aizvadīt vien pāris stundu, lai nepamostos ar vainas sajūtu, ka šis laiks nav ziedots lietas materiālu izskatīšanai. Man drīz vien kļuva skaidrs, ka viņu pārņēmušas alkas gūt aizvien lielāku prestižu, slavu un naudu.

Džūljens, kā jau bija sagaidāms, guva milzīgus panākumus. Viņam bija viss, pēc kā tiecās lielākā daļa cilvēku izcila profesionāļa reputācija, viņa ienākumi bija mērojami ar septiņciparu skaitli, bija krāšņa savrupmāja slavenību apdzīvotā rajonā, privāta lidmašīna, vasaras bungalo kādā Dienvidjūru salā un paša visaugstāk vērtētais ieguvums mirdzoši sarkans Ferrari, kas dižojās uz piebraucamā ceļa pie mājas.

Es tomēr zināju, ka viss nebūt nebija tik idilliski, kā likās pirmajā acu uzmetienā. Satraucošu nolemtības auru pamanīju ne jau tāpēc, ka spētu sajust ko vairāk par saviem kolēģiem advokātu birojā, bet gan tā vienkāršā iemesla dēļ, ka lielāko daļu sava laika pavadīju kopā ar Džūljenu. Mēs visu laiku kopā strādājām. Likās, ka uzņemtais temps nekad nekļūs lēnāks. Kad viena lieta bija pabeigta, pamalē jau brieda nākamā, turklāt aizvien lielāka par iepriekšējo. Veiktais sagatavošanās darbs Džūljenam vienmēr likās nepietiekams. Un, ja nu tiesnesis uzdotu tādu vai citādu jautājumu! Dievs, pasargi! Un, ja nu mūsu veiktā izmeklēšana nebūtu novesta līdz pilnībai? Un, ja nu Džūljens pārpildītā tiesas zālē tiktu nepatīkami pārsteigts kā briedis, kuru negaidīti izgaismojušas automašīnas starmešu gaismas? Tā nu mēs darbā nodzinām sevi līdz pilnīgam spēku izsīkumam, un šajā virpulī tiku ierauts arī es. Tur nu mēs bijām. Divi pulksteņa vergi, raujoties melnās miesās kāda stikla un tērauda debesskrāpja sešdesmit ceturtajā stāvā, kamēr vairākums normāli domājošu cilvēku atradās mājās kopā ar savām ģimenēm. Mums, iluzoru panākumu apstulbinātiem, likās, ka visa pasaule ir pie mūsu kājām.

Jo vairāk laika es pavadīju kopā ar Džūljenu, jo vairāk pratu, ka viņš sevi tīši pazudina. Gandrīz vai radās iespaids, ka viņš tīši izaicina nāvi. Viņam nekad nebija gana. Nonāca līdz tam, ka izjuka viņa laulības dzīve. Viņš vairs nesarunājās pat ar savu tēvu, un lai gan materiālajā ziņā viņam piederēja viss, ko vien cilvēks var vēlēties, viņš vēl aizvien nebija atradis to, ko meklēja.

Piecdesmit triju gadu vecumā Džūljens izskatījās tā, it kā viņam jau tuvotos astoņdesmit. Rievu izvagotajā sejā bija lasāms tik vien kā slavas vainagots vispārējs skatījums uz dzīvi ar pārliecību «Iztiksim bez cietuma restēm!», bet pārsvarā viņa nesabalansētā dzīvesveida milzīgā spriedze. Pusdienas, kas izsmalcinātos franču restorānos ieilga līdz vēlai naktij, Kubas cigāru kūpināšana un konjaka glāžu tukšošana bija novedušas pie pārmērīga svara pieauguma. Džūljens nemitīgi žēlojās par sliktu pašsajūtu un nogurumu. Viņš bija zaudējis humora izjūtu un, likās, pat spēju smieties. Man personiski likās, ka viņš bija zaudējis jebkādu dzīves jēgu.

Bet visskumjākais bija tas, ka viņš vairs nespēja asi reaģēt arī uz to, kas notika tiesas zālē. Ja agrāk viņš mēdza klātesošos apžilbināt ar daiļrunīgu un apžilbinošu noslēguma runu, tad tagad Džūljens stundām ilgi runāja riņķī apkārt, atsaukdamies uz nesaprotamām un neskaidrām lietām, kam bija maza vai arī nekāda saistība ar iztiesājamo lietu. Ja kādreiz senāk viņš apsūdzības iebildēm pretī bija cēlis pārliecinošus pretargumentus, tad tagad viņa vārdos skanēja kodīgs sarkasms, kas nopietni pārbaudīja pat to tiesnešu pacietību, kuri agrāk viņu bija uzskatījuši par jurisprudences ģēniju. īsi sakot, Džūljena dedzīgā aizrautība bija sākusi apdzist.

Uz pāragrām beigām viņu grūda ne jau tikai neprātīgā dzīves tempa raisītā spriedze. Es nojautu, ka cēlonis meklējams daudz dziļāk. Liekas, ka tas sakņojās garīgajā plānā. Džūljens gandrīz katru dienu mēdza sacīt, ka darbā vairs nejūtot nekādu azartu un viņu apņemot tukšums. Džūljens sacīja, ka savas advokāta karjeras pirmsākumos esot jurisprudenci patiesi mīlējis, kaut arī sākotnēji viņu šajā jomā ievirzīja tikai ģimenes intereses. Jurisprudences sarežģītība un intelektuālais izaicinājums bija viņu savaldzinājis un rosinājis aktīvi darboties. Tās spēja īstenot sociālās pārmaiņas bija sniegusi Džūljenam iedvesmu un motivāciju. Tolaik viņš bija kas vairāk nekā tikai bagātas ģimenes atvase no Konektikutas. Viņš patiesi iedomājās sevi esam par labo spēku atbalstītāju, instrumentu, ar kura palīdzību pilnveidot sabiedrību, kurš varētu savas iedzimtās spējas likt lietā, palīdzot citiem. Šāda pārliecība piešķīra dzīvei jēgu, ļāva nospraust mērķi un deva cerības.

Bez maizes darba Džūljena lejupslīdei bija vēl kāds izskaidrojums. Pirms sāku līdzdarboties advokātu birojā, Džūljens bija pārdzīvojis nopietnu traģēdiju. Viens no vecākajiem kolēģiem ļāva noprast, ka Džūljens pārcietis kaut ko ārkārtīgi smagu, bet paskaidrot kaut ko tuvāk par to neviens nevēlējās. Pat vecais Hārdings, ar savu pļāpīgumu bēdīgi slavenais partneris advokātu birojā, kurš vairāk laika pavadīja Riča Karltona bārā nekā savā mulsinoši lielajā kabinetā, sacīja, ka esot zvērējis klusēt. lai cik noslēpumains un dziļš šis «kaut kas» arī bijis, manī radās aizdomas, ka tieši tas kaut kādā veidā paātrinājis Džūljena karjeras norietu. Protams, ka mani urdīja ziņkāre, bet vairāk par visu es vēlējos viņam palīdzēt. Neuzskatīju viņu par savu Lielo Skolotāju un padomdevēju vien. Viņš bija arī mans labākais draugs.

Un tad tā viņu piemeklēja. Tā negantā sirdslēkme, kas žilbinošo Džūljenu Mentlu nogrūda no pjedestāla, atgādinot par viņa mirstīgumu. Tas notika tieši pirmdienas rītā, septītās tiesas zāles vidū, tieši tur, kur bijām guvuši uzvaru visskaļākajā slepkavības lietā.

Otrā nodaļa

NOSLĒPUMAINAIS APMEKLĒTĀJS

Birojā notika ārkārtas apspriede, kurā piedalījās visi līdzstrādnieki. Ienācis konferenču zālē, nojautu, ka problēma ir krietni samilzusi. Vecais Hārdings klātesošos uzrunāja pirmais.

«Baidos, ka man jums pavēstāma visai nepatīkama ziņa. Vakar Air Atlantic lietas izskatīšanas laikā Džūljenam Mentlam tiesas zālē uznāca sirdslēkme. Pašlaik viņš ievietots reanimācijas nodaļā, bet viņa ārsti darīja man zināmu, ka Džūljena stāvoklis ir stabilizējies un viņš atlabs. Tomēr Džūljens ir pieņēmis kādu lēmumu, par kuru jums visiem vēlētos paziņot. Viņš ir nolēmis no mūsu advokātu biroja aiziet un atteikties no advokāta prakses pavisam. Te viņš vairs neatgriezīsies.»

Jutos šokēts. Zināju, ka viņam ir problēmas, bet nekad nevarēju iedomāties, ka viņš mūs pametīs. Galu galā, pēc tā visa tā, kam bijām kopīgi gājuši cauri, domāju, ka viņam būtu vajadzējis būt tik taktiskam, lai pateiktu man to personiski. Viņš pat negribēja, lai apmeklēju to slimnīcā. Ikreiz, kad man iegadījās būt tuvumā, māsām tika dots norādījums man pateikt, ka viņš guļ un nedrīkst tikt traucēts. Džūljens pat atteicās sarunāties ar mani pa telefonu. Iespējams, es atgādināju viņam to dzīvi, ko viņš vēlējās aizmirst. Kas to lai zina? Viens gan bija skaidrs jutos aizvainots.

Tas notika pirms trim gadiem. Pēdējais, ko par Džūljenu dzirdēju, bija tas, ka viņš devies kādā ekspedīcijā uz Indiju. Viņš bija teicis vienam no advokātu biroja līdzīpašniekiem, ka gribot vienkāršot savu dzīvi un cerot šajā noslēpumainajā zemē atrast atbildes uz dažiem samilzušiem jautājumiem. Viņš bija pārdevis savu savrupmāju, lidmašīnu un personisko salu. Viņš bija pārdevis pat savu Ferrari. «Džūljens Mentls pārtapis par viedu Indijas jogu,» es nodomāju. «Tā Kunga ceļi nav izdibināmi.»

Kad bija pagājuši trīs gadi, es no pārguruša, jauna advokāta biju kļuvis par novārdzinātu un diezgan cinisku vecāko advokātu. Mums ar Dženiju bija ģimene. Beidzot arī manī bija radusies vēlme noskaidrot dzīves jēgu. Domāju, ka tam iemesls bija bērni. Viņi pašos pamatos izmainīja manus uzskatus par pasauli un manu vietu tajā. Mans tēvs laikam to izteica vispiemērotākajiem vārdiem, sakot: «Džon, kad gulēsi uz nāves gultas, tu mūžam nožēlosi, ka tik daudz laika esi pavadījis advokātu birojā.»

Tāpēc sāku vairāk laika pavadīt mājās. Uzsāku tīri jauku, lai arī ikdienišķu, dzīvi. Iestājos Rotari klubā, bet sestdienās saviem partneriem un klientiem par prieku spēlēju golfu. Bet man jums jāsaka, ka dažā labā mierīgā brīdī iedomājos par Džūljenu. Kā gan viņam klājies to pāris gadu laikā, kopš tik negaidīti pašķīrāmies?

Iespējams, ka viņš Indijā apmeties uz pastāvīgu dzīvi. Indija ir tik savdabīga zeme, ka tur iemantot mieru spētu pat tik nemierpilna dvēsele kā viņējā. Iespējams, ka viņš ceļoja pa Nepālu. Vai varbūt nodarbojās ar dziļūdens niršanu Kaimanu salās? Par vienu gan biju drošs - jurista profesijai viņš vairs nav pievērsies. Kopš tā brīža, kad viņš pats labprātīgi devās trimdā, atsakoties no advokāta karjeras, neviens nebija no viņa saņēmis pat ne pastkartīti.

Pirmās atbildes uz jautājumiem sniedza klauvējiens, kas atskanēja pie mana kabineta durvīm apmēram pirms diviem mēnešiem. Biju tikko kā atvadījies no sava pēdējā klienta, kad mana apsviedīgā asistente jurisdikcijas lietās pabāza galvu mana nelielā, bet eleganti iekārtotā kabineta durvīs.

«Džon, te kāds vēlas jūs satikt. Viņš saka, ka tas esot steidzami un ka viņš neiešot prom, pirms nebūšot ar jums runājis.»

Ženevjeva, manis šeit jau vairs nav,» es nepacietīgi atbildēju. «Pirms pabeigt Hamiltonu lietu, gribu ko iekost. Tagad man nav laika runāt ar apmeklētājiem. Pasakiet viņam, lai piesaka vizīti iepriekš tāpat kā visi pārējie, bet, ja viņš neliek jūs mierā, paaiciniet apsardzi.»

«Bet viņš saka, ka viņam katrā ziņā jūs jāsatiek, un nekādu atraidījumu nepieņem.»

Kādu brīdi pārdomāju, vai apsardzi izsaukt nevajadzētu man pašam, bet tad, nojaušot, ka cilvēkam taču laikam patiesi nepieciešama palīdzība, kļuvu pielaidīgāks.

«Nu labi, vediet viņu iekšā,» es atkāpos no durvīm. «Uzklausīšu, kas viņam sakāms.»

Kabineta durvis lēni vērās vaļā. Beidzot tās atvērās līdz galam, un uz sliekšņa, plati smaidīdams, nostājās vīrietis vecumā starp trīsdesmit un četrdesmit gadiem. Viņš bija gara auguma, slaids un muskuļots, un burtiski izstaroja dzīvesprieku un enerģiju. Viņš atgādināja tos perfektos jaunekļus, ar kuriem kopā studēju jurisprudenci. Tos, kuri nāca no perfektām ģimenēm, no perfektām mājām. Tos, kuriem bija perfekta āda un perfektas automašīnas. Bet manā apmeklētājā bija kas vairāk nekā tikai jauneklīgi nevainojamais ārējais izskats vien. Kaut kāds vārdiem neizsakāms iekšējs miers piešķīra viņam gandrīz vai dievišķu starojumu. Un viņa acis! Caururbjošas, zilas acis, kuras slīdēja man pāri tikpat asi un griezīgi kā žilete, skarot tikko nobrieduša jaunekļa maigo seju pirmo bārdas rugāju meklējumos.

«Vēl viens jaunizcepts advokāts, kurš izdomājis izēst mani no darba,» pie sevis nodomāju. «Apžēliņ, ko viņš tā stāv un skatās uz mani? Ceru, ka tā nebija viņa sieva, kuras intereses es iepriekšējā nedēļā pārstāvēju tiesas zālē, prāvu vinnējot. Iespējams, ka tā doma par apsardzi nemaz nebija tik aplama.»

Jaunais cilvēks vēl aizvien raudzījās manī. Tā uz savu iemīļoto mācekli būtu varējis raudzīties smaidošs Buda. Pēc ieilguša neveikla klusuma brīža viņš sāka runāt pārsteidzoši noteiktā balsī.

«Vai tā tu izturies pret visiem saviem apmeklētājiem, Džon? Arī pret tiem, kuri tev iemācīja visu to, kas tev zināms par panākumu kaldināšanu tiesas zālē? Man labāk būtu vajadzējis savus amata noslēpumus paturēt savā ziņā,» viņš sacīja, paverot pilnīgās lūpas platā smaidā.

Mani pārņēma dīvaina sajūta. To griezīgo, labi nostādīto balsi es uzreiz atpazinu. Man sirds sakāpa kaklā.

«Džūljen? Vai tas esi tu? Nespēju noticēt! Vai tas tiešām esi tu pats?»

Skaļie apmeklētāja smiekli manas aizdomas apstiprināja. Tas jaunais cilvēks, kurš stāvēja manā priekšā, nebija neviens cits, kā sen pazudušais Indijas jogs Džūljens Mentls. Mani ārkārtīgi pārsteidza neticamā pārmaiņa, kas ar viņu bija notikusi. Mans bijušais kolēģis bija zaudējis savu neveselīgo sejas krāsu, nejauko klepu un garlaicības atblāzmu acīs. Nebija vairs ne miņas no vecīguma un slimīgā izskata, kas jau bija kļuvusi par viņa personības neatņemamu sastāvdaļu. No vīrieša, kurš atradās manā kabinetā, tā vien staroja veselība. Tā jautās arī viņa gludajā sejā. Acis gluži kā logs pauda viņa vārdos neizsakāmo enerģiju un dzīvesprieku Iespējams, ka vēl vairāk mani izbrīnīja rāmais miers, kas no viņa strāvoja. Arī mani, sēžot un raugoties Džūljenā, pārņēma dziļš miers. Tasi vīrs vairs nebija ievērojamā advokātu biroja ambiciozais un veiksmīgais vecākais partneris. Nē, tas bija visīstākais pārvērtību iemiesojums jauneklīgs, vitālas enerģijas pārpilns un smaidīgs.

Trešā nodaļa

DŽŪLJENA MENTLA BRĪNUMAINĀ PĀRTAPŠANA

Biju satriekts, redzot Džūljena Mentla jauno un uzlaboto variantu.

«Kā gan cilvēks, kurš vēl pāris gadus atpakaļ izskatījās vecs un noguris, var tagad būt tik dzīvespriecīgs un atjaunots?» klusībā neticīgi nodomāju. «Vai viņš būtu iedzēris kādu burvju dzērienu, kas pasmelts no mūžīgās jaunības avota? Kāds bija visu šo fantastisko pārmaiņu cēlonis?»

Džūljens pārtrauca klusumu pirmais. Viņš man pavēstīja, ka konkurences pārņemtā juristu pasaule padarījusi viņu par graustu ne tikai fiziskajā un emocionālajā līmeni, bet arī garīgajā. Straujais temps un nebeidzamais prasīgums bija viņu nodzinuši kā vecu kleperi. Džūljens atzinās, ka juties fiziski salauzts un arī prāts bija zaudējis savu spožo asumu. Sirdslēkme bija tikai viens no simptomiem, kas liecināja par dziļāk sakņotu problēmu

Nepārtraukta atrašanās pasaules klases advokāta spriedzes pilnajā un līdz pēdējai iespējai saplānotajā darba atmosfērā bija sagrāvusi viņa vissvarīgāko un, domājams, arī viscilvēciskāko daļu, proti, garu. Kad ārsts lika viņam izvēlēties starp darbu tiesas zālē un dzīvību, Džūljens teica, ka esot saskatījis lielisku izdevību atgūt jaunības dienu zaudēto dzīves sparu, ko bija zaudējis laikā, kad darbs advokātu birojā, pārtapis par ienākumu avotu, nesniedza vairs nekādu gandarījumu.

Runājot par to, kā viņš pārdeva visus savus īpašumus un devās uz Indiju, zemi, kuras senā kultūra un misticisma caurstrāvotās tradīcijas vienmēr bija viņu valdzinājušas, Džūljens kļuva manāmi satraukts. Viņš bija devies no viena maza ciemata uz nākamo. Reizēm kājām, citreiz ar vilcienu, iepazīstot līdz tam nepazīstamas tradīcijas, apskatot laika zoba neiznīcinātas svētvietas un arvien vairāk iemīlot indiešu tautu, no kuras staroja siltums, labestība un spirdzinoša cerība rast dzīves patieso jēgu. Pagurušajam viesim no Rietumu pasaules savas namdurvis un arī sirdis atvēra pat tie, kuriem nepiederēja tikpat kā nekas. Dienām pamazām pārtopot nedēļās, Džūljens šajā valdzinošajā vidē sajuta sevī atgriežamies enerģiju un dzīvesprieku. Kopš tā laika, kad viņš vēl staigāja zem galda, tas laikam notika pirmo reizi. Džūljens pamazām atguva savu dabisko zinātkāri un radošo dzirksti, reizē ar to atgriezās arī viņa entuziasms un prieks par dzīvi. Viņš atkal iemantoja spēju priecāties un dvēseles mieru. Nu viņš atkal mācēja smieties.

Lai gan viņš racionāli izmantoja katru šajā eksotiskajā zemē pavadīto mirkli, Džūljens sacīja, ka viņa ceļojums uz Indiju bija kas vairāk nekā tikai atvaļinājuma pavadīšana vien nolūkā atslogot pārstrādājušos prātu. Tāltālajā zemē pavadīto laiku viņš attēloja kā sava «personiskā iekšējā Es veiktu odiseju». Viņš atzinās, ka bija nolēmis uzzināt, kas viņš īstenībā ir un kas viņam savā dzīvē vēl paveicams, pirms nav par vēju. To darot, viņa prioritāte bija iedziļināties šīs kultūras neizsmeļamajā senās gudrības krātuvē, lai izprastu, kā nodzīvot mūžu ar lielāku atdevi, piepildījumu un apskaidrību.

«Nevēlos, lai tu domātu, ka esmu sajucis prātā, Džon, bet man bija tā, it kā es būtu saņēmis rīkojumu no sava iekšējā Es uzsākt garīgu ceļojumu, lai atgūtu zaudēto dzīves sparu,» Džūljens paskaidroja. «Tas bija laiks, kad izjutu ārkārtīgi lielu dvēseles atbrīvotību.»

Jo vairāk Džūljens meklēja, jo biežāk dzirdēja stāstām par indiešu mūkiem, kuru mūžs pārsniedzis simt gadu robežu; par mūkiem, kuriem, neraugoties uz savu cienījamo vecumu, bija izdevies saglabāt jauneklīgumu, enerģiju un vitalitāti. Jo vairāk Džūljens ceļoja, jo biežāk dzirdēja runājam par nemirstīgiem jogiem, kuri apguvuši prasmi kontrolēt savas domas, gūstot garīgu apgaismību. Un, jo vairāk viņš redzēja, jo vairāk alka izprast cilvēcisko spēju raisītā brīnuma dinamiku, cerot ar šīs filozofijas palīdzību atjaunot arī sevi.

Sava ceļojuma sākumā Džūljens uzmeklēja daudzus slavenus un visnotaļ cienījamus Skolotājus. Viņš pastāstīja, ka ikviens no tiem viņu saņēmis atplestām rokām un sirdi, daloties ar visām tām viedo gudrību pērlēm, ko bija ieguvuši, visu savu mūžu aizvadot klusā apcerē par lietām, kas caurvij mūsu eksistenci. Džūljens centās aprakstīt seno tempļu skaistumu. Tempļu, kuri bija izkaisīti visā šīs noslēpumainās zemes teritorijā. Tās bija būves, kas gluži kā uzticami sargi, neļāva piekļūt gadsimtu gaitā uzkrātajām senču zināšanām. Viņš sacīja, ka visā šajā vidē jaušamā svētuma gaisotne to neizsakāmi valdzinājusi.

«Zini, Džon, šis periods manā dzīvē bija vienkārši teiksmains. Tur nu es biju, vecs un paguris, kurš, pārdevis pilnīgi visu, sākot ar manu sacīkšu zirgu un beidzot ar Rolex pulksteni, atlikušo mantību biju sakravājis lielā mugursomā, kurai bija lemts kļūt par manu pastāvīgo līdzgaitnieci, tiecoties izzināt Austrumu kultūras tradīciju bezrobežību laikā.»

«Vai nebija grūti visu pamest?» es ievaicājos, nespējot apslāpēt ziņkārību.

«Patiesībā tas bija vieglākais, ko man savā mūžā jebkad nācies darīt. Lēmums atteikties no advokāta prakses un visas laicīgās mantas likās pats par sevi saprotams. Albērs Kāmī savulaik teicis, ka «būt īsteni augstsirdīgam pret nākotni nozīmē ziedot visu, kas tev pieder, tagadnei». Tieši to es izdarīju. Zināju, ka man vajadzēs pārtapt, tāpēc nolēmu paklausīt savai sirdsbalsij un visu bijušo nogriezt kā ar nazi. Kad biju nometis no pleciem visu pagātnes nastu, mana dzīve kļuva nesalīdzināmi vienkāršāka un ieguva jēgu. Brīdi, kad pārtraucu izšķiest laiku, dzenoties pakaļ dzīves lielajām baudām, sāku izjust prieku par mazumiņu, vai nu vērojot zvaigžņu dejas mēness piestarotajās debesīs, vai arī ļaujoties saules glāstiem burvīgā vasaras rītā. Indija tik ļoti stimulē cilvēka intelektu, ka es visai reti iedomāju par to, kas palicis pagātnē.»

Sākotnējās sastapšanās ar šīs eksotiskās kultūras mācītajiem vīriem un viedajiem Skolotājiem, lai cik intriģējošas būtu, tomēr nesniedza tās zināšanas, pēc kurām Džūljens tiecās. Tā gudrība, kuras viņš alka, un praktiskie paņēmieni, kuri, viņaprāt, varētu kvalitatīvi izmainīt viņa dzīvi, odisejas sākuma posmā nekādi nedevās rokā. Džūljens bija Indijā pavadījis jau kādus septiņus mēnešus, kad beidzot pirmo reizi uzzināja ko patiesi nozīmīgu.

Tieši Kašmirā, senā un noslēpumainā Indijas nostūrī, kas mierīgi klājas Himalaju pakājē, viņam beidzot uzsmaidīja laime sastapt kādu vīri, jogu, vārdā Krišnans. Šis nelielā auguma cilvēks ar kaili noskūto galvu, bieži mirdzinādams zobus smaidā, jokoja, ka savā «iepriekšējā inkarnācijā» arī esot bijis advokāts. Nespēdams izturēt vētraino tempu, kāds raksturīgs dzīvē Njūdeli, viņš arī atteicās no visiem materiālajiem labumiem un atkāpās pasaulē, kurā dzīve ir daudz vienkāršāka. Kļuvis par ciemata tempļa pārraudzītāju, jogs Krišnans pastāstīja, ka esot iepazinis savu iekšējo būtību un misiju daudz plašākā izpratnē.

«Biju noguris no dzīves, kurā jutos kā gaisa desantnieku apmācībās. Es sapratu, ka mans uzdevums ir kalpot citiem un darīt ko tādu, kas spētu šo pasauli padarīt labāku. Tagad es dzīvoju, lai dotu,» viņš sacīja Džūljenam. «Es vadu savas dienas un naktis šai templī, dzīvojot askētiski, bet piepildīti. Savās atskārsmes dalos ar visiem tiem, kuri nāk šeit lūgt Dievu. Es palīdzu tiem, kuriem mana palīdzība nepieciešama. Es neesmu priesteris. Esmu vienkārši cilvēks, kurš atradis savu dvēseli.»

Džūljens šim no advokāta par jogu pārtapušajam vīram pavēstīja savu dzīvesstāstu, kurā netrūka ne slavas, ne privilēģiju. Viņš tam nenoklusēja arī savas alkas pēc bagātības un apsēstību ar darbu. Jūtu uzplūdā Džūljens izstāstīja tam arī par savā dvēselē valdošo haosu, kā arī par garīgo krīzi, ko bija piedzīvojis laikā, kad reiz tik liesmojošā dzīves lāpa trauksmainā dzīvesveida brāzmās draudēja apdzist.

«Arī es esmu pārdzīvojis to pašu, mans draugs. Arī man tevis pārdzīvotās ciešanas nav gājušas secen. Tomēr esmu sapratis, ka dzīvē nekas nenotiek nejauši,» jogs Krišnans līdzjūtīgi piebilda. «Ikvienai norisei ir savs cēlonis, un ikvienas nepatikšanas mums kaut ko iemāca. Esmu sapratis, ka neveiksme, lai tā būtu personiska, profesionāla vai garīga, ir nepieciešama cilvēka turpmākai izaugsmei. Tā dod iespēju sevi pilnveidot un sniedz daudzveidīgu garīgo gandarījumu. Nekad nenožēlo savu pagātni. Labāk uzņem to kā mācībstundu, jo īstenībā tāda tā arī ir.»

Džūljens teica, ka, noklausījies šos vārdus, esot bijis sajūsmā. Iespējams, ka joga Krišnana personā viņš bija atradis savu garīgo Skolotāju, kuru bija meklējis. Kurš gan vēl spētu labāk viņam atklāt to, kā sabalansēt savu dzīvi, darot to valdzinošu un patīkamu, ja ne vēl viens izbijis veiksmīgs advokāts, kurš pats savu garīgo meklējumu rezultātā spējis pilnveidot savu mūžu?

«Krišnan, man nepieciešama tava palīdzība. Man jāuzzina, kā iespējams piepildīt un bagātināt savu mūžu.»

«Jutīšos pagodināts, ja spēšu tev kā palīdzēt,» jogs Krišnans atbildēja. «Bet vai drīkstu tev dot kādu padomu?»

«Protams.»

«Kopš esmu kļuvis par šī ciemata tempļa pārraudzītāju, man ausīs nonākušas runas par kādu noslēpumainu viedo mūku apmetni kaut kur augstu kalnos. Stāsta, ka viņi esot atklājuši sistēmu, kas spēj būtiski pilnīgot cilvēka dzīvi, ar to es domāju ne tikai fizisko aspektu vien. Valda uzskats, ka tā ir holistiska un tādu laikam pāri stāvošu principu un paņēmienu sistēma, ar kā palīdzību iespējams atbrīvot prāto, ķermeniskās un dvēseles potences.»

Džūljens jutās savaldzināts. Šie vārdi viņam likās pati pilnība.

«Kur tieši šo mūku apmetne atrodas?»

«To neviens nezina, un es nožēloju, ka esmu pārāk vecs, lai dotos to meklēt. Bet viens gan, draugs, man tev jāsaka: daudzi mēģinājuši tos uzmeklēt un piedzīvojuši neveiksmi, dažkārt pat ar traģiskām sekām. Himalaju kalnu augstākās kores ir ārkārtīgi nodevīgas un bīstamas.

Pat visprasmīgākie alpīnisti izrādās bezspēcīgi cīņā ar dabas liktajiem šķēršļiem. Bet, ja tās, ko tu meklē, ir zelta atslēgas uz lielisku veselību, ilglaicīgu laimi un sevis garīgu piepildījumu, tad man šādas gudrības nav, viņiem gan ir.»

Džūljens nekad nemēdza viegli atteikties no tā, ko iecerējis, tāpēc vaicāja jogam Krišnanam vēlreiz: «Vai tev patiesi nav ne mazākās jausmas, kur šī apmetne atrodas?»

«Vienīgais, ko varu tev pateikt, ir tas, ka vietējie ciemata iedzīvotāji tos dēvē par Sivanas Lielajiem Skolotājiem. Mitoloģijā Sivana nozīmē «apgaismības oāze». Uzskata, ka šie mūki pēc izskata un ietekmes pielīdzināmi dievībām. Ja es zinātu, kur tos atrast, mans pienākums būtu tev to pateikt. Bet es patiešām nezinu, un, ja godīgi, tad to nezina neviens.»

Nākamajā rītā, pirmajiem Indijas saules stariem iekrāsojot horizontu, Džūljens devās ceļā, lai uzmeklētu noslēpumaino Sivanas zemi. Sākumā viņam ienāca prātā, ka nenāktu par ļaunu noīrēt garajā pārgājienā pa kalniem par pavadoni kādu šerpu, bet, kāda neizprotama instinkta vadīts, viņš nolēma, ka šajā ceļā labāk doties vienam. Un tā nu viņš laikam pirmo reizi mūžā atbrīvojās no prāta važām, paļaujoties vienīgi uz intuīciju. Viņš zināja, ka ceļā tam nekas ļauns nenotiks. Nojauta Džūljenam teica, ka viņš atradīs to, ko meklē. Un tā nu ar misionāra dedzību sirdī viņš devās kalnos.

Pirmajās dienās kāpt bija viegli. Reizēm viņš panāca kādu no dzīvespriecīgajiem ciemata iedzīvotājiem ielejā, kuri klīda pa kalnu takām, meklējot lietaskokus kokgrebumiem vai arī patvērumu, ko šī brīnumainā vide piedāvāja tiem, kuri uzdrīkstējās pietuvoties tik tuvu debesīm. Pārējā laikā viņš kalnos bija viens pats, pavadīdams laiku mierīgā apcerē par to, kur reiz bijis un kurp tagad dodas.

Nepagāja nemaz tik ilgs laiks, kad ciemats ielejas dziļumā jau bija pārvērties par niecīgu punktiņu uz majestātiskās dabas gleznas lieliskā audekla. Himalaju kalnu sniegoto galotņu diženums lika straujāk iepukstēties viņa sirdij, un uz kādu brīdi viņam pat sajūsmā aizrāvās elpa. Viņš sajuta dziļu vienotību ar šo kalnaino vidi. Tā bija tāda tuvība, kādu varētu izjust seni draugi, kuri pēc gadiem ilgas atšķirtības ieklausās viens otra visapslēptākajās domās un smejas viens par otra jokiem. Svaigais kalnu gaiss attīrīja viņa prātu un spirdzināja garu. Daudzkārt apceļojušam pasauli, Džūljenam likās, ka jau ir redzējis visu, bet šādu skaistumu viņa acis skatīja pirmo reizi. Krāšņums, ko viņš šajā brīnumainajā laikā baudīja pilniem malkiem, bija patiess slavinājums dabas krāšņuma simfonijai. Viņa būtību tai pašā mirklī pārņēma prieks, sajūsma un bezrūpība. Tieši tur, pakāpies tik augstu virs ielejā palikušās civilizācijas, Džūljens palēnām uzdrošinājās atbrīvoties no ikdienības važām un iedziļināties pārpasaulīgajā visapkārt.

«Man vēl aizvien palikuši prātā vārdi, kas tur augšā caurstrāvoja domas,» sacīja Džūljens. «Es domāju par to, ka cilvēka dzīvi nosaka viņa izvēle. Cilvēka liktenis atkarīgs no viņa izvēles katrā konkrētajā situācijā, un es biju pārliecināts par to, ka manis izdarītā izvēle bija pareiza. Es zināju, ka mana dzīve vairs nekad nebūs tāda kā senāk, un ka es piedzīvošu ko lielisku, vai varbūt pat brīnumainu. Tā bija fantastiska atklāsme.»

Kad Džūljens sasniedza pilnīgi neapdzīvotu Himalaju kalnu apvidu, viņa satraukums pieauga. «Bet tās bija priecīga satraukuma trīsas, līdzīgas tām, kādas izjutu pirms uzstāšanās skandalozā prāvā mediju ielenkumā uz Tiesu pils kāpnēm. Un, lai gan man nebija ne pavadoņa, ne kartes, es zināju ceļu, un maza, ceļinieku reti mērota taka veda mani aizvien augstāk un aizvien dziļāk kalnos. Likās, ka manī darbojas kāds iekšējs kompass, mierīgi tuvinot mērķim. Diez vai es spētu kāpienu pārtraukt, pat ja būtu to gribējis.» Džūljens jutās saviļņots. Vārdi raisījās kā lietus laikā pārplūdis kalnu strauts.

Divās nākamajās dienās ceļā uz viņa tik ilgoto Sivanu Džūljens pārdomāja savu līdzšinējo dzīvi. Lai gan viņš jutās pilnīgi atbrīvojies no tā stresa un spriedzes, kas raksturoja pasauli, ko bija pametis, viņš domāja par to, vai patiesi spētu nodzīvot savu atlikušo mūžu bez tā intelektuālā izaicinājuma, ko sniedza viņa advokāta karjera kopš Hārvardas universitātes Juridiskās fakultātes absolvēšanas. Tad viņa domas pievērsās kabinetam ar ozolkoka paneļu sienām mirdzošajā debesskrāpī pilsētas centrālajā daļā un idilliskajam bungalo, ko bija pārdevis par nieka naudu. Viņš domāja par vecajiem draugiem, ar kuriem kopā mēdza apmeklēt vislieliskākos restorānus visskaistākajās vietās. Viņš atcerējās arī savu satriecošo ferrari un to, kā salēcās viņa sirds, kad pagrieza aizdedzes atslēgu un motors atdzīvojās un ierēcās kā mežonīgs zvērs.

Dodoties aizvien dziļāk šajā noslēpumainajā apvidū, bijušās dzīves apceri nomainīja tā brīža fantastiskā realitāte. Un tad, mirklī, kad Džūljens sajutās dabas brīnumainās pasaules varā, atgadījās kas satraucošs.

Ar acs kaktiņu viņš pamanīja uz taciņas sev priekšā cilvēka stāvu, tērpušos dīvainā, garā, vējā plandošā sarkanā apmetnī, ar tumši zilu kapuci galvā. Džūljenu ārkārtīgi pārsteidza tas, ka viņš šajā neapdzīvotajā apvidū, ceļā uz ko bija aizvadījis septiņas dienas, kur ik solī uzglūnēja briesmas, sastapis dzīvu būtni. Tā kā viņš atradās jūdzēm tālu no jebkādas civilizācijas, un vēl aizvien nebija skaidrībā, kur atrodams viņa galējais ceļamērķis Sivana, viņš uzsauca nepazīstamajam ceļiniekam.

Cilvēks neko neatbildēja, bet sāka pa stāvo taku kāpt ātrāk, nepagodinot Džūljenu pat ne ar skatienu. Drīz vien noslēpumainais ceļinieks jau skrēja, sarkanajam apmetnim plandoties gluži kā palagiem uz veļas auklas vējainā rudens dienā.

«Draugs, lūdzu, man nepieciešama tava palīdzība, lai rastu ceļu uz Sivanu,» Džūljens uzsauca. «Esmu ceļā jau septīto dienu, man trūkst pārtikas un ūdens. Liekas, ka esmu apmaldījies!»

Cilvēks spēji apstājās. Džūljens tam uzmanīgi tuvojās, ceļinieks sastinga, absolūti kluss un mierīgs. Nekustīga bija viņa galva, nekustīgas bija viņa rokas, un nekustīgas bija arī viņa kājas. Džūljens nevarēja zem kapuces saskatīt viņa seju, bet viņu pārsteidza nelielais groziņš, ko ceļinieks turēja rokās. Tajā bija vistrauslākie un skaistākie ziedi, kādus Džūljenam jebkad bija nācies redzēt. Kad Džūljens pienāca tuvāk, ceļinieks satvēra grozu ciešāk. Šajā kustībā jautās gan mīlestība pret vārajiem ziediem, gan arī neuzticēšanās šim garajam rietumniekam, kurš šajā kalnu apvidū bija tikpat reti satopama parādība kā rasa tuksneša smiltīs.

Džūljens vērās ceļiniekā saspringtā ziņkārē. Gaistošs saules stars atklāja, ka vaļīgā kapuce slēpj vīrieša seju. Šādu cilvēku Džūljens nekad agrāk nebija sastapis. Lai gan viņi abi likās esam viena gadu gājuma, vīrietim bija pārsteidzoši spilgti sejas vaibsti, likās, ka Džūljens vērās: tajos gandrīz veselu mūžību. Vīrietim bija acis kā kaķim, un tik caururbjošas, ka Džūljens bija spiests novērst skatienu. Vīrieša olīvkrāsas āda bija elastīga un gluda. Viņa augums izskatījās vingrs un spēcīgs. Lai gan vīrieša rokas liecināja, ka viņš vairs nav jauneklis, viņā jautās tik liels jauneklīgums un vitalitāte, ka tas Džūljenu nohipnotizēja gluži kā bērnu, kurš pirmo reizi mūžā vēro burvju mākslinieka uzstāšanos.

«Tam jābūt vienam no Sivanas Lielajiem Skolotājiem,» Džūljens klusībā nodomāja, ar grūtībām apvaldot prieku par šo atklājumu.

«Mani sauc Džūljens Mentls. Esmu še ieradies, lai mācītos no Sivanas Lielajiem Skolotājiem. Vai jums ir zināms, kur es tos varētu sastapt?» viņš vaicāja.

Vīrs domīgi raudzījās pagurušajā ceļiniekā no Rietumiem. Nesatricināmais miers darīja to līdzīgu eņģelim, kurš izstaro gaismu.

Tad vīrs klusā balsī, gandrīz čukstus, ierunājās: «Kāpēc tu gribi tos atrast, draugs?»

Nojaušot, ka viņš patiesi sastapis vienu no noslēpumainajiem mūkiem, kuri tik daudziem ceļiniekiem pirms viņa spējuši palikt neredzami, Džūljens atklāja sirdi un izstāstīja savu bēdu stāstu. Viņš pastāstīja tam par savu agrāko dzīvi, par garīgo krīzi, ko mēģinājis pārvarēt, par to, ka bija zaudējis veselību un enerģiju, to vietā saņemot tikai acumirklīgu un pārejošu gandarījumu, ko devusi advokāta prakse. Viņš runāja par to, kā bija iemainījis dvēseles bagātību pret lielu rēķinu bankā, un iluzoru apmierinātību ar intensīvu dzīves stilu. Viņš izstāstīja arī par noslēpumainās Indijas apceļošanu un sastapšanos ar jogu Krišnanu, bijušo advokātu no Njūdeli, kurš arī bija atteicies no savas iepriekšējās dzīves cerībā rast iekšēju harmoniju un dvēseles mieru.

Ceļinieks klausījās rāms un nekustīgs. Vīrs sāka runāt tikai tad, kad Džūljens bija viņam atklājis savas dedzīgās, gandrīz vai apsēstībai līdzīgās alkas apgūt senās zināšanas par apskaidrotu dzīvi. Uzlicis roku Džūljenam uz pleca, vīrs klusi sacīja: «Ja tu patiesi no visas sirds alksti iegūt zināšanas, kā pilnveidot savu dzīvi, mans pienākums Ir tev palīdzēt. Es patiesi esmu viens no Sivanas Lielajiem Skolotājiem, kuru dēļ esi devies tik tālā ceļā. Tu esi pirmais cilvēks, kurš garu gadu gaitā mūs ir atradis. Esi sveicināts. Es apbrīnoju tavu mērķtiecību un izturību. Tu noteikti esi biji izcils advokāts,» viņš piebilda.

Vīrs uz brīdi apklusa, it kā nespētu izšķirties, ko darīt tālāk, un tad turpināja. «Ja vēlies, esi mans viesis un nāc man līdzi uz mūsu templi. Tas atrodas šajos kalnos apslēptā vietā vairāku stundu gājienā no šejienes. Mani brāļi un māsas uzņems tevi atplestām rokām. Mēs strādāsim visi kopā, lai iemācītu tev sensenos principus un stratēģijas, kuras mūsu senči nodevuši no paaudzes paaudzē.

Pirms ievedu tevi mūsu noslēgtajā pasaulē un dalos ar tevi mūsu senajās zināšanās par to, kā piepildīt dzīvi ar prieku, spēku un jēgu, tev man kas jāapsola,» sacīja Lielais Skolotājs. «Kad būsi uzzinājis šīs laikam pāri stāvošās! patiesības, tev jāatgriežas Rietumos, savā dzimtenē, un jāsniedz šīs zināšanas visiem tiem, kuri vēlas tās apgūt. Lai gan šajā noslēpumainajā kalnu apvidū dzīvojam ļoti noslēgti, mums ir izpratne par to, kas notiek lejā, pasaulē. Krietnie cilvēki zaudē pamatu zem kājām. Tev jādod tiem cerība, ko tie ir visnotaļ pelnījuši. Bet ir vēl kas svarīgāks tev jāiemāca tiem veidi, kā īstenot savus sapņus. Tas ir viss, ko es lūdzu.»

Džūljens Lielā Skolotāja izvirzītajiem noteikumiem acumirklī piekrita un apsolīja nogādāt vērtīgo mācību Rietumu pasaulē. Kad abi vīri kāpa pa taku kalnā aizvien augstāk un augstāk, uz nevienam nezināmo Sivanas apmetni, Indijas saule sāka grimt aiz apvāršņa; ugunīgi kvēlojošā lode pēc garas un nogurdinošas dienas iegrima maigā, burvīgā snaudā. Džūljens man teica, ka nekad neesot aizmirsis tā brīža diženumu, ejot kopā ar šo nenosakāma vecuma indiešu mūku, pret kuru izjuta neizprotamu dvēseles tuvību, pa brīnumainajām, noslēpumu pārpilnajām vietām, kurās tā bija ilgojies nokļūt.

«Tas noteikti bija visneaizmirstamākais mirklis manā mūžā,» viņš atzinās. Džūljens vienmēr bija uzskatījis, ka cilvēka dzīves kvintesence ir tikai daži tās pagrieziena brīži. Un tas mirklis bija viens no tiem. Dziļi zemapziņā viņš nojauta, ka tas bija jaunas dzīves sākums, pilnīgākas kā jebkad agrāk.

Ceturtā nodaļa

BRĪNUMAINĀ SASTAPŠANĀS AR SIVANAS LIELAJIEM SKOLOTĀJIEM

Nogājuši vairākas stundas pa līkumotām kalnu takām un zāļainiem celiņiem, abi ceļinieki nokļuva leknā, zaļā ielejā. No vienas puses to ieskāva Himalaju sniegotās klintis, gluži kā saulē nobrūnējuši karavīri sargādami vietu, kur atpūšas viņu ģenerāļi. Otrā pusē bija saaudzis biezs priežu mežs kā pilnīgs dabas veidots cieņas apliecinājums šai valdzinoši teiksmainajai ielejai.

Mūks palūkojās uz Džūljenu un rāmi pasmaidīja: «Esi sveicināts Sivanas nirvānā.»

Abi vīri kopā devās lejā pa pUsaizaugušu taku, kamēr nokļuva biezā mežā, kas pletās ielejā. Vēsais, dzestrais kalnu gaiss jaucās kopā ar priežu un sandalkoka smaržu. Džūljens, nometis apavus, kas jau bija uzberzuši tulznas, sajuta zem kājām mitro sūnu valgmi. Viņš pārsteigts raudzījās visdažādāko nokrāsu orhidejās un daudzās citās pasakaini skaistās puķēs, kuras vijās starp kokiem, it kā sajūsmā baudītu šī nelielā paradīzes stūrīša krāšņumu un pievilcību.

Tālumā Džūljens varēja saklausīt balsis, ausij tik klusas un patīkamas. Viņš klusēdams sekoja savam ceļabiedram. Gājuši vēl kādas piecpadsmit minūtes, abi vīri iznāca klajumā. Acīm pavērās skats, kādu pat daudz ceļojušais un daudz ko pieredzējušais Džūljens Mentls nekad nevarētu iedomāties. Tas bija mazs ciemats, kas likās izveidots tikai no vienām vienīgām rozēm. Ciemata centrā atradās neliels templis, līdzīgs tiem, kādus Džūljens bija redzējis savos ceļojumos uz Taizemi un Nepālu, bet šīs templis bija izveidots no sarkaniem, baltiem un sārtiem ziediem, ko kopā saturēja garas, daudzkrāsainas lentes un zari. Izrādījās, ka nelielās mājiņas, kas izraibināja klajumu, bija Sivanas Lielo Skolotāju askētiski iekārtotie mājokļi. Arī tie bija greznoti rozēm. Džūljens no pārsteiguma gandrīz zaudēja valodu.

Lielie Skolotāji, kuri šo ciematu apdzīvoja, tie, kurus viņš pamanīja, izskatījās tāpat kā Džūljena ceļabiedrs, kurš tagad Džūljenam pavēstīja, ka viņš esot jogs, vārdā Ramans. Viņš paskaidroja, ka esot visvecākais no Sivanas Lielajiem Skolotājiem un šīs apmetnes vecākais. Šī sapnim līdzīgā ciemata iemītnieki likās pārsteidzoši jauneklīgi un, stalti izslējušies, mērķtiecīgi devās savās ikdienas gaitās. Neviens no tiem nepārmija ne vārda, sarunu vietā izvēloties klusumu, lai izrādītu cieņu šai pārpasaulīgajai vietai, un darīja savu darbu nesarunājoties.

Vīrieši, kuru ciematā varēja būt apmēram ap desmit, bija tērpušies tādos pašos sarkanos apmetņos kā jogs Ramans un, ienākot ciematā, sveica Džūljenu ar rāmu smaidu. Ikviens no tiem izskatījās mierīgs, veselīgs un iekšēji dziļi apmierināts. Bija tāda sajūta, it kā spriedze, kura sagrauj tik daudzus mūsdienu pasaules cilvēkus, būtu pamanījusi, ka tās klātbūtne šajā dzidrajā atmosfērā nav vēlama, un būtu pārcēlusies uz sev tīkamāku vietu. Lai gan daudzu gadu gaitā viņu vidū nebija parādījies neviens svešinieks, šie cilvēki neizrādīja ne mazāko ziņkārību, tikai sveicināja tālo viesi ar vieglu galvas mājienu.

Sievietes atstāja tikpat spēcīgu iespaidu. Tērpušās savos viļņojošajos rožaina zīda sari un ar baltiem lotosa ziediem ogļu melnajos matos, tās ar apskaužamu grāciju kustējās pa ciematu, aizņemtas savās gaitās. Tā tomēr nebija tā drudžainā steiga, kāda raksturīga mūsu pasaules cilvēkiem. Viņu gaita bija viegla un vijīga. Dažas, veikdamas Dievam tīkamu darbu, darbojās templī, gatavodamās svētkiem. Citas nesa malku un bagātīgi izšūtus gobelēnus. Katrai bija savs darāmais. Viņas visas izskatījās laimīgas un apmierinātas.

Apgarotais dzīvesveids atstarojās Sivanas Lielo Skolotāju sejās. Kaut arī bija skaidrs, ka daudzi ciematnieki jau ir pusmūžā, ikvienu no tiem apņēma bērnišķīguma aura un to acīs mirdzēja jaunības vitālais spēks. Nevienam sejā nebija krunku. Nevienam nebija sirmu matu. Neviens neizskatījās vecs.

Džūljens, kurš tik tikko spēja noticēt tam, kas ar viņu noticis, tika pacienāts ar svaigiem augļiem un eksotiskiem dārzeņiem. Tā bija diēta, kas, kā viņš vēlāk uzzinās, bija viens no ceļiem uz ideālu veselību, kāda bija visiem šī ciemata iemītniekiem. Pēc maltītes jogs Ramans pavadīja Džūljenu uz viņam domāto mitekli. Tas bija ziediem greznots namiņš, kurā atradās neliela guļvieta ar tukšu žurnālu paliktni uz tās. Tās tagad būs viņa jaunās mājas.

Lai gan Džūljens nekad mūžā nebija redzējis neko līdzīgu šai Sivanas burvīgajai pasaulei, dziļi sirdī viņš atskārta, ka beidzot ir pārnācis mājās, ka ir atgriezies Paradīzē, ko pazinis jau sen. Neizprotami, bet šis rožu ciemats viņam nelikās svešs. Intuīcija teica, ka Džūljens ir šai vietai piederīgs, kaut arī tikai uz īsu brīdi. Šai bija jākļūst par vietu, kur viņš atgūs dzīvesprieku, kādu bija pazinis, pirms advokāta karjera tam atņēma dvēseli. Šim bija jākļūst par patvērumu, kur sākt dziedināt savu salauzto dvēseli. Tā aizsākās Džūljena dzīve kopā ar Sivanas Lielajiem Skolotājiem. Dzīve, kurā valdīja vienkāršība, mierīgs, rāms gaišums un harmonija. Tomēr labākais vēl bija tikai gaidāms.

Piektā nodaļa

LIELO SKOLOTĀJU GARĪGAIS MĀCEKLIS

Lielo sapņotāju sapņi nekad nepiepildās, tie vienmēr liek pārsniegti.

Alfrēds Lords Vaitheds

Pulkstenis rādīja astoto vakara stundu, un man vēl aizvien vajadzēja gatavoties aizstāvības runai nākamajā dienā. Tomēr man neatvairāmi gribējās uzzināt, ko īsti pieredzējis lieliskais bijušais advokāts, kurš pēc sastapšanās ar lieliskajiem Sivanas Lielajiem Skolotājiem, to vadībā apgūstot senās zināšanas, bija tik radikāli pārveidojis savu dzīvi. «Cik pārsteidzoši,» es nodomāju, «kāda neiedomājama pārtapšana!» Klusībā nodomāju, ka varbūt tās noslēpumainās zināšanas, kuras Džūljens apguvis tai tāltālajā kalnu ciematā, varētu pilnveidot arī manu dzīvi, raisot arī manī apbrīnu par to pasauli, kurā dzīvojam. Jo ilgāk es Džūljenu uzklausīju, jo vairāk sāku apzināties, ka arī mans gars ir ierūsējis. Kur gan palikusi tā neparastā aizrautība, ar kādu metos darba virpulī, kad biju jauns? Toreiz pietika ar mazumiņu, lai piepildītu manu sirdi ar prieku. Iespējams, ka arī man nu reiz pienācis laiks izvēlēties jaunu likteni.

Sajutis manu ieinteresētību par viņa pārdzīvoto un manas alkas uzzināt Sivanas Lielo Skolotāju apskaidrotās dzīves noslēpumu, ko tie viņam bija atklājuši, Džūljens paātrināja stāstījuma tempu. Viņš man pastāstīja, kā alkas pēc zināšanām apvienojumā ar viņa aso intelektu, kurš daudzu gadu garumā aizvadītajos cīniņos Tiesas zālē tika uzspodrināts vēl vairāk, bija padarījušas viņu par labi ieredzētu Sivanas kopienas locekli. Mūki, izrādot Džūljenam savu pieķeršanos, iecēla viņu par savas kopienas Goda locekli, izturoties pret viņu kā vienu no savējiem.

Vēlēdamies paplašināt savas zināšanas par dvēseli, prātu un fizisko ķermeni, kā arī apgūt praktiskas iemaņas, Džūljens būtībā ikvienu nomoda brīdi pavadīja joga Ramana sabiedrībā. Jogs Ramans Džūljenam kļuva vairāk tēvs nekā Garīgais Skolotājs, lai gan vecuma starpība tiem bija tikai daži gadi. Bija pilnīgi skaidrs, ka šis vīrs bija uzkrājis daudzu paaudžu pieredzi un gudrību, par laimi, viņš bija gatavs tajā dalīties ar Džūljenu.

Vēl nebija atausis rīts, bet jogs Ramans jau sēdēja kopā ar savu uzcītīgo mācekli un mācīja tam izpratni par dzīves jēgu, kā arī mazākzināmus paņēmienus, ko bija apguvis pats, lai dzīvotu vitālāk, radošāk un piepildītāk. Viņš atklāja Džūljenam senas gudrības, kuras, viņaprāt, varētu izmantot ikviens cilvēks, lai tādējādi pagarinātu savu mūžu, ilgāk saglabātu jaunību un justos daudz laimīgāks. Džūljens uzzināja arī to, kā divas radniecīgas lietas personiskā meistarība un atbildības sajūta varētu pasargāt viņu no atgriešanās tajā pašā krīzes izraisītajā haosā, kādā viņš bija dzīvojis Rietumu pasaulē. Nedēļām pārtopot mēnešos, Džūljens pamazām sāka saprast to, kāda tā īstenībā ir dārgumu krātuve spēja patverties sevī, gaidot apgaismību un brīdi, kad tiksi izmantots kādiem augstākiem mērķiem. Dažkārt Lielais Skolotājs kopā ar savu mācekli vienkārši sēdēja un vēroja žilbinošo Indijas sauli iznirstam no zaļajām pļavām dziļi ielejā. Reizēm viņi klusi meditēja, izbaudot to svētlaimi, kādu sniedz klusums. Citkārt viņi pastaigājās pa priežu mežu, apspriežot dažādas filozofijas atziņas, ar prieku baudot viens otra sabiedrību.

Džūljens sacīja, ka pirmos apziņas paplašināšanās simptomus sajutis tikai pēc trim Sivanā pavadītām nedēļām. Viņš sāka pamanīt skaistumu, kas piemita visikdienišķākajām lietām. Džūljens uzsūca sevī visu, vai nu tā bija zvaigžņotas nakts burvība, vai arī zirnekļa noaustais tīmeklītis pēc lietus. Viņš paskaidroja, ka jaunais dzīvesveids un jaunie, ar to saistītie paradumi spēcīgi Ietekmēja viņa iekšējo pasauli. Pēc mēnesi ilgas Sivanas Lielo Skolotāju mācības un praktisko paņēmienu a pgūšanas Džūljens teica, ka esot sācis izjust tik dziļu mieru un iekšēju harmoniju, kādu nekad neesot pieredzējis visu Rietumu pasaulē nodzīvoto gadu laikā. Ar katru nākamo dienu viņš esot izjutis arvien lielāku prieku, impulsivitāti, enerģiju un radošo spēju pieplūdumu.

Fiziskajai vitalitātei un gara spēkam sekoja pārmaiņas Džūljena attieksmē pret dzīvi. Viņa pārlieku smagais ķermenis atguva iztūrību un tvirtumu, bet neveselīgo bālumu sejā nomainīja veselīgs starojums. Patiesībā viņš jutās tā, ka spētu paveikt pilnīgi visu, pārtapt jebkurā veidolā un atraisīt sevī tās enerģijas rezerves, kādas atrodamas ikvienā no mums. Džūljens sāka mīlēt dzīvi, saskatot dievišķo jebkurā tās izpausmē. Noslēpumainās Sivanas Lielo Skolotāju kopienas senā gudrība bija darījusi brīnumus.

Ieturējis pauzi, it kā būtu grūti noticēt paša sacītajam, Džūljens sāka filozofēt. «Esmu sapratis kaut ko ļoti būtisku, Džon. Pasaule, tai skaitā arī mana iekšējā, ir ārkārtīgi īpaša vieta. Esmu secinājis, ka ārējiem panākumiem bez dvēseles izaugsmes nav nekādas jēgas. Ir milzīga atšķirība starp materiālo un dvēseles labklājību. Savas advokāta prakses sākumā mēdzu pavīpsnāt par visiem tiem cilvēkiem, kuri strādāja pie sava iekšējā Es un pasaulīgās dzīves pilnveidošanas. «Tveriet dzīvi aiz ragiem!» tāds bija mans uzskats. Bet tagad esmu uzzinājis, ka pašpilnveidošanās un nepārtrauktas rūpes par savu prātu, fizisko ķermeni un dvēseli ir ārkārtīgi svarīgas ceļā uz savas iekšējās būtības izpēti un ideālu dzīvi. Kā gan lai tu spētu rūpēties par citiem, ja nespēj parūpēties pats par sevi? Kā gan lai tu spētu darīt labu, ja pats nejūties labi? Es nespēju mīlēt citus, ja nespēju mīlēt pats sevi.»

Piepeši Džūljens mazliet apmulsa un sastomījās. «Līdz šim ne ar vienu neesmu tik atklāti runājis. Man par to jāatvainojas, Džon. Tieši tā iemesla dēļ, ka tur, kalnos, Izjutu tādu katarsi, tādu apziņas paplašināšanos Visuma uzņemšanai sevī, domāju, ka arī citiem jāuzzina tas, kas zināms man.»

Ievērojis, ka kļūst jau vēls, Džūljens steidzīgi pavēstīja, ka tagad viņam laiks doties prom, un atvadījās.

«Džūljen, tu tagad nedrīksti tā vienkārši aiziet. Es degu nepacietībā uzzināt to, ko tev iemācījuši Himalaji, un to gudrību, kuru tu saviem Lielajiem Skolotājiem solījies darīt zināmu Rietumu pasaulei. Tu nedrīksti pamest mani neziņā, tu zini, ka es to nespēju izturēt.»

«Es noteikti atgriezīšos, mans draugs. Tu taču mani pazīsti. Kad esmu iesācis runāt, es vairs nespēju apstāties, liet tev vēl palicis nepadarīts darbs, un arī man vēl šis tas nokārtojams.»

«Nu tad pasaki man vismaz vienu. Vai tā metodika, ko apguvi Sivanā, varētu noderēt arī manā gadījumā?»

«Kad skolnieks tam ir nobriedis, ierodas Skolotājs,» sekoja ātra atbilde. «Tu un vēl tik daudzi citi mūsu sabiedrības locekļi esat gatavi tai mācībai, kura šajā brīdī ir tikai manā rīcībā. Ikvienam no mums vajadzētu iepazīties ar Sivanas Lielo Skolotāju sniegto mācību. Ikvienam no mums vajadzētu spēt gūt no tās labumu. Ikvienam no mums vajadzētu apzināties to pilnību, kas raksturo cilvēka dabisko stāvokli jeb viņa esību. Apsolu dalīties ar tevi šajās senajās zināšanās. Esi pacietīgs. Ieradīšos pie tevis atkal rītvakar, bet šoreiz pie tevis mājās. Tad izstāstīšu tev visu to, kas cilvēkam jāzina, lai mainītu savu dzīvi uz labc pusi. Tā taču būs pareizi, vai ne?»

«Jā, ja esmu izticis bez tā visus šos gadus, tad nebūšu pagalam, pagaidot vēl divdesmit četras stundas,» es atbildēju.

To uzklausījis, no superveiksmīga advokāta par apgaismotu Austrumu jogu pārtapušais Džūljens aizgāja, pametot mani neskaitāmu neatbildētu jautājumu un nepabeigtu domu varā.

Klusi sēžot savā birojā, es aptvēru, cik īstenībā mūsu pasaulīte ir ierobežota. Prātoju par to neizsmeļamo zināšanu jūru, kurā pat ne mazo pirkstiņu vēl nebiju iemērcis. Domāju par to, kāda varētu būt sajūta, atgūstot zaudēto dzīvesprieku un aizrautību, kā arī par savu jaunības dienu zinātkāri. Man gribētos justies daudz mundrākam, ienesot savā dzīvē krietni vairāk atbrīvotas enerģijas. Iespējams, ka man arī nāksies atteikties no jurista profesijas. Iespējams, ka arī man savā dzīvē veicams kas vairāk. Šādu smagu pārdomu vajāts, izslēdzu gaismu, i aizslēdzu sava biroja durvis un izgāju ārā vasaras nakts biezējošajā tveicē.

Sestā nodaļa

PERSONĪBAS PĀRRADĪŠANAS GUDRĪBA

Es esmu dzīves mākslinieks, un mans mākslas darbs ir mans mūžs.

Suzuki

Džūljens savu vārdu turēja un nākamās dienas vakarā ieradās pie manis mājās. Apmēram ceturksni pāri septiņiem izdzirdu pie savas mājas parādes durvīm četrus īsus klauvējienus. Māja bija būvēta Cape Cod stilā ar bezgaumīgi rozā logu aizvirtņiem, kaut gan manai sievai likās, ka tie māju ierindo līdzās žurnālā Architectural Higest attēlotajām. Bet arī pats Džūljens izskatījās pavisam savādāks nekā iepriekšējā dienā. No viņa vēl aizvien strāvoja lieliska veselība un apbrīnojami rāms miers. Mani likai mazliet samulsināja viņa izvēlētais tērps.

Džūljena vingro stāvu ietvēra līdz zemei garš sarkans apmetnis, kuru papildināja bagātīgiem izšuvumiem rotāta zila kapuce. Lai gan bija karsta un tveicīga jūlija novakare, kapuce nosedza galvu.

«Mans draugs, esi sveicināts,» entuziasma pilns Džūljens mani sveicināja.

«Sveicināts.»

«Neizliecies nu tik apmulsis. Ko tad tu būtu gribējis redzēt man mugurā? Armani uzvalku, vai?»

Abi sākām smieties, sākumā klusināti, bet drīz vien smiekli izvērtās īstā rēkoņā. Džūljens nekādā ziņā nebija pazaudējis savu sasodīto humora izjūtu, kura man kopš senseniem laikiem bija tik ļoti gājusi pie sirds. Kad manā mēbelēm pieblīvētajā, bet mājīgajā dzīvojamā istabā bijām iekārtojušies uz grīdas, nevarēju nepamanīt izsmalcinātu koka lūgšanu kreļļu kaklarotu virs Džūljena apmetņa.

«Kas tās tādas? Patiešām skaistas!»

Par tām parunāsim vēlāk,» viņš attrauca, pavirpinot dažas koka krelles starp īkšķi un rādītājpirkstu. «Mums šovakar daudz kas pārrunājams.»

«Nu tad sāksim. Šodien darbs birojā nepavisam nevedās, jo visas manas domas vijās tikai ap mūsu tikšanos.»

Uztvēris šo mājienu, Džūljens nekavējoties sāka stāstīt tālāk par savu iekšējā Es pārtapšanu un par to, cik vienkārši šāds process īstenojams. Viņš man stāstīja par senajām tehnikām, ar kuru palīdzību bija iemācījies kontrolēt apziņu, kā arī par to, kā iespējams atbrīvoties no mūžīgā stresa un raizēm, kas mūsdienu sabiedrībā tik graujoši Iedarbojas uz cilvēku. Viņš runāja par to gudrību, ko, lai dzīvotu mērķtiecīgāk un dzīvē gūtu lielāku gandarījumu, bija izmantojuši jogs Ramans un pārējie mūki. Un vēl viņš minēja virkni paņēmienu, kā atraisīt jauneklīgu degsmi un enerģiju, kas paslēpusies kaut kur dziļi jo dziļi ikvienā no mums.

Lai gan pārliecība, ar kādu viņš visu to izklāstīja, bija neviltota, pamazām manī sāka krāties skepse. Vai tikai viņš negrasījās padarīt mani par izsmiekla objektu? i ralu galā šīs advokāts ar Hārvarda universitātes diplomu kabatā bija iemantojis mūsu birojā nežēlīga jokdara slavu. Turklāt, tas, ko viņš runāja, jau robežojās ar fantastiku. Jūs likai padomājiet: viens no šīs valsts visievērojamākajiem aizstāvības advokātiem pēkšņi atsakās pilnīgi no visa, pārdod visus savus laicīgos īpašumus un dodas ilgstošā garīgu meklējumu odisejā uz Indiju, lai atgrieztos no llimalajiem atpakaļ kā tāds Austrumu gudrais. Tas taču nevarēja būt nopietni.

«Paklausies, Džūljen, beidz mani āzēt! Viss tas stāsts sāk atgādināt kādu no taviem kādreizējiem «kroņa numuriem». Varu derēt, ka to kostīmu tu noīrēji tērpu nomātavā, kura atrodas tieši pretī manam birojam,» es sacīju, uzlicis sejai visiedarbīgāko no saviem smaidiem.

Džūljenam atbilde nebija tālu jāmeklē. Likās, ka ar šatlu neticību viņš jau bija rēķinājies. «Kā tu šādā situācijā rīkotos Tiesas zālē?»

«Es piedāvātu neapgāžamus pierādījumus.»

«Tieši tā. Paskaties, te ir mani pierādījumi. Paraugies uz manu gludo seju, kurā nav nevienas krunkas. Paraugies uz manu augumu. Vai tad tu nesajūti enerģiju, ko tas izstaro? Paraugies, cik rāms un mierīgs esmu kļuvis. Nevar būt, ka tu neredzi, cik ļoti esmu izmainījies!»

Viņam bija taisnība. Tas bija tas pats vīrs, kurš vēl pirms pāris gadiem bija izskatījies gluži kā sirmgalvis.

«Paklau, tev taču nav veikta plastiskā operācija?»

«Nē,» viņš atsmaidīja. «Mediķi spēj ietekmēt tikai ārējo veidolu. Bet man vispirms vajadzēja savest kārtībā dvēseli. Mans nesabalansētais un haotiskais dzīvesveids bija mani bezgala nomocījis, tas sagādāja daudz lielākas ciešanas nekā tikai pārdzīvotā sirdslēkme vien. Es biju zaudējis savu iekšējo satvaru.»

«Bet tavs stāsts, tas izklausās tik… mistisks un neparasts.»

Neraugoties uz manu uzstājību, Džūljens saglabāja mieru un pacietību. Pamanījis tējkannu, ko biju novietojis uz galda viņa tuvumā, viņš manā tasē sāka liet tēju. Tase drīz vien bija pilna, bet viņš tikai lēja un lēja. Ritēdama lejā gar tasi, tēja sakrājās apakštasītē, bet pēc tam sāka tecēt uz manai sievai tik dārgā persiešu paklāja. Sākumā es to vēroju klusējot, bet tad vairs to nespēju izturēt.

«Džūljen, ko tu dari? Tēja taču plūst pāri malām! Lai kā arī gribētos, vairāk tasē gluži vienkārši nevar ieliet!» Nepacietībā es jau biju paaugstinājis balsi.

Džūljens brīdi raudzījās manī. «Pacenties mani saprast pareizi, Džon. Esmu tevi vienmēr cienījis un daru to arī tagad. Tomēr tu, tieši tāpat kā šī tējas tase, esi piepildīts tikai ar savu skatījumu uz dzīvi. Un kā gan tur būtu iespējams iedabūt vēl kaut ko, pirms tu to trauku neesi iztukšojis?»

Viņa teiktais mani pārsteidza. Viņam taču bija taisnība. Daudzie gadi, kas aizvadīti konservatīvas jurisdikcijas pasaulē, dienu no dienas darot vienu un to pašu, tiekoties ar vieniem un tiem pašiem cilvēkiem, kuri domā vienas un tās pašas domas, bija piepildījuši manu dzīves trauku līdz malām. Mana sieva Dženija vienmēr centās mani pārliecināt, ka mums vajadzētu savā dzīvē kaut ko mainīt un tikties arī ar citādiem cilvēkiem. «Es vēlētos, lai icvī būtu mazliet vairāk avantūrisma, Džon,» viņa mēdza nopūsties.

Nespēju atcerēties, kad pēdējo reizi biju lasījis kādu grāmatu, kas nebūtu bijusi saistīta ar jurisdikciju. Advokāta profesija bija visa mana dzīve. Sāku atskārst, ka sterilā dzīve, pie kādas biju pieradis, bija atņēmusi tai jebkādu radošo dzirksti un ierobežojusi manu redzesloku.

«Jā, saprotu, ko tu ar to gribēji teikt,» es atzinu. Iespējams, ka Tiesas zālē aizvadītie gadi padarījuši mani par nelabojamu skeptiķi. Tajā pašā mirklī, kad vakar ieraudzīju tevi ienākam savā birojā, kaut kur savas būtības dziļumos intuitīvi nojautu, ka tava pārtapšana ir īsta un ka lā varētu būt laba mācībstunda arī man. Iespējams, ka es vienkārši negribēju tam noticēt.»

«Džon, šis ir pats pirmais vakars tavā jaunajā dzīvē. Es vienkārši lūdzu, lai tu par to gudrību un stratēģijām, ar ko icvi tūlīt iepazīstināšu, padomātu dziļāk un pacenstos tās viena mēneša garumā apņēmīgi īstenot. Paraugies uz šim efektīvajām metodēm ar dziļu ticību. Ir kāds iemesls, kāpēc tās ir izdzīvojušas cauri gadsimtiem tās darbojas.»

«Viens mēnesis liekas ilgs laiks.»

«Seši simti septiņdesmit divas stundas darba pašam ar sevi, lai ievērojami pilnīgotu jebkuru pamošanos savā atlikušajā dzīvē, ir visai izdevīgs darījums, vai tev tā neliekas? Investēt pašam sevī tas ir vislabākais, ko tu jebkad varētu darīt. Tas ne tikai uzlabotu tavu dzīvi, bet arī visu to cilvēku dzīvi, kuri atrodas tavā tuvumā.»

«Kā tad tas iespējams?»

«Tu vari patiesi iemīlēt citus tikai tad, kad esi apguvis mākslu mīlēt pats sevi. Tikai tad tu spēsi rast atbalsi otrā, kad vispirms būsi atvēris pats savu sirdi. Kad esi dzīvīgs un nejūties nobīdīts malā, tev ir daudz lielākas iespējas sevi pilnveidot.»

«Un ko man gaidīt notiekam to sešsimt septiņdesmit divu stundu laikā, kas, kopā ņemot, ir viens mēnesis?» es gribēju zināt.

«Tu pieredzēsi pārsteidzošas izmaiņas savā prātā, fiziskajā ķermenī un dvēselē. Tevī būs vairāk enerģijas, entuziasma un iekšējās harmonijas nekā, iespējams, bijis visā tavā līdzšinējā mūžā. Cilvēki sāks runāt, ka tu izskaties jaunāks un laimīgāks. Tavā dzīvē drīz vien atgriezīsies līdzsvara un sakārtotības sajūta. Turklāt tas vēl nebūt nav viss, ko Sivanas mācība tev spējīga sniegt.»

«Paskat tik!»

«Viss, ko tev šovakar stāstīšu, domāts tam, lai pilnveidotu tavu dzīvi, ne tikai personiskā aspektā un profesionāli, bet arī garīgajā ziņā. Mūsdienās Sivanas Lielo Skolotāju mācība ir tikpat aktuāla, kāda tā bija pirms piectūkstoš gadiem. Tā bagātinās ne tikai tavu iekšējo pasauli, bet pavērs arī plašas iespējas laicīgajā dzīvē, padarot jebkuru uzsākto darbu daudz rezultatīvāku. Šī viedā gudrība īstenībā ir visiedarbīgākais spēks, ar kādu man jebkad iznācis sastapties. Tā ir tieša, praktiska un izturējusi gadsimtiem ilgu pārbaudi laikā. Bet svarīgāks par visu ir tas, ka šī mācība noder ikvienam. Bet pirms dalos šajās zināšanās ar tevi, gribu, lai tu man ko apsoli.»

Man jau likās, ka tik viegli tas vis neies. Kā mana māte mēdza teikt pēc pusdienām vienmēr tiek pasniegts rēķins.

«Kad būsi iepazinis Sivanas Lielo Skolotāju mūžseno zināšanu un praktisko paņēmienu iedarbības spēku, kā arī pieredzējis radikālas pārmaiņas savā dzīvē, tev jāuzņemas pienākums šīs zināšanas nodot tālāk citiem, lai viņi spētu pilnīgot arī sevi. Tas ir mans vienīgais lūgums. Piekrītot tu manu misiju atvieglosi.»

To es apsolīju bez šaubīšanās. Un Džūljens ievadīja mani mācībā, ko pats uzskatīja par svētu. Lai arī uzturēšanas laikā pie Sivanas Lielajiem Skolotājiem Džūljens bija apguvis dažādus paņēmienus, Sivanas seno zināšanu pamatā bija septiņi galvenie tikumi, kas nodrošina ceļu uz pašatklāsmi, personisko atbildību un garīgo apgaismību.

Džūljens man pastāstīja, ka jogs Ramans bijis pirmais, kurš pēc vairākiem Sivanā pavadītiem mēnešiem viņu iepazīstinājis ar šiem septiņiem tikumiem. Kādā zvaigžņotā naktī, kad pārējie apmetnē jau gulēja dziļā miegā, Ramans klusi pieklaudzināja pie sava mācekļa namiņa durvīm. Džūljens izdzirda sava labestīgā Lielā Skolotāja balsi, kura sācīja: «Esmu tevi, Džūljen, uzmanīgi vērojis jau ilgāku laiku. Es zinu, ka tu esi godavīrs, kurš patiesi vēlas piepildīt savu dzīvi ar labestību. Kopš brīža, kad še ieradies, tu pieņēmi mūsu tradīcijas kā pats savējās. Tu esi apguvis daudz ko no tā, kas aizpilda mūsu ikdienas dzīvi, un esi nereti pieredzējis šo darbību dziedinošo efektu. Tu esi cienījis mūsu dzīvesveidu. Mūsu ciematā ļaudis ir dzīvojuši šādu mierīgu dzīvi neskaitāmu gadsimtu garumā, bet mūsu mācība ir zināma tikai dažiem izredzētajiem. Tagad pasaulei pienācis laiks uzzināt mūsu apskaidrotās dzīves filozofiju. Šovakar, sākoties tavam trešajam Sivanā pavadītajam mēnesim, es sākšu tevi iepazīstināt ar to, kas ir mūsu mācības pamatu pamats. Ne tikai tevis paša labā, bet gan visu to cilvēku labā, kuri dzīvo tavā pasaulē. Es būšu kopā ar tevi katru dienu, tāpat kā biju kopā ar savu dēlu, kad viņš vēl bija bērns. Diemžēl, pirms dažiem gadiem viņš nomira. Viņa stunda bija situsi, un man nācās ar to samierināties. Es izbaudīju laiku, ko pavadījām kopā, un saglabāju to atmiņā. Tagad dēla vietā man esi tu, un es jūtos pateicīgs, ka viss tas, ko esmu noskaidrojis klusās pārdomās daudzu gadu garumā, turpinās dzīvot tevī.»

Paskatījies uz Džūljenu, ievēroju, ka viņa acis bija aizvērtas. Likās, ka viņš mēģina nokļūt atpakaļ tai teiksmainajā pasaku zemē, kas bija to dāsni apveltījusi ar zināšanām.

«Jogs Ramans man pavēstīja, ka septiņi tikumi jeb principi, kas cilvēka dzīvi bagātina ar iekšēju mieru, prieku un garīgumu, ir ietverti mistiskā līdzībā. Līdzībā, kura veido Sivanas mācības pamatu un kodolu. Ramans lika man aizvērt acis, kā es daru to tagad, sēžot uz grīdas tavā dzīvojamā istabā. Un tad viņš lika man gara acīm iztēloties šādu ainu:

Tusēdi brīnišķa, lekni sazaļojuša dārza vidū. Visapkārt dārzā zied pasakaini skaistas puķes. Visapkārt valda absolūts miers un klusums. Izbaudi šī brīnišķā dārza burvību un pārliecini sevi, ka viss laiks, cik vien pasaulē tā ir, atvēlēts tam, lai baudītu šīs dabas veidotās oāzes jaukumu. Bet, palūkojies visapkārt, tu ieraugi, ka šī burvīgā dārza vidū sešu stāvu augstumā slejas tornis ar bāku. Un tad dārzā valdošo klusumu pēkšņi pārtrauc skaļa eņģu čīkstoņa, veroties vaļā durvīm torņa pirmajā stāvā. Pa tām iznāk deviņas pēdas garš un deviņsimt mārciņas smags japāņu sumo cīkstonis, kurš iesoļo tieši dārza vidū

«Nu jau kļūst labāk,» Džūljens aprauti iesmējās. Japāņu sumo cīkstonis ir gandrīz pilnīgi kails. Viņa vīrišķību sedz tik vien kā šaura metāla stīpa.»

«Kad šis sumo cīkstonis sāk pastaigāties pa dārzu, viņš atrod mirdzošu zelta hronometru, kurn kāds pirms daudziem gadiem tur aizmirsis. Viņš paslīd uz tā un ar milzīgu būkšķi nogāžas zemē. Sumo cīkstonis guļ zemē kluss un nekustīgs, it kā būtu zaudējis samaņu. Tieši tai brīdī, kad tu nodomā, ka viņš jau atvadās no šīs pasaules, cīkstonis pamostas. Iespējams, viņu pamodināja dažu tuvumā ziedošu dzelteno rožu smarža. Atkal sajutis enerģijas uzplūdus, cīkstonis veikli pielec kājās un intuitīvi paraugās pa kreisi. Tas, ko viņš tur ierauga, viņu izbiedē. Cauri krūmiem, kas saauguši pašā dārza malā, viņš pamana garu, līkumotu celiņu, kas klāts ar miljoniem mirdzošu dimantu. Kaut kas liek cīkstonim doties uz šo taku, un, gods kam gods, viņš to arī dara. Šī taka izved viņu uz mūžīgā prieka un svētlaimes ceļa.»

Noklausījies šo savādo stāstu Himalaju augstkalnu apvidū, sēdēdams līdzās Sivanas Lielajam Skolotājam, kurš pats personiski pieredzējis gara apgaismību tieši no Dieva, Džūljens jutās vīlies. Var jau arī saprast. Viņš bija cerējis dzirdēt kaut ko tik dinamisku, kas rosinātu viņu vai nu rosīgi darboties, vai arī līdz asarām aizkustinātu, bet tā vietā vienīgais, ko viņš izdzirda, bija muļķīgs stāsts par sumo cīkstoni un bākas torni.

Jogam Ramanam viņa vilšanās nepalika nepamanīta. «Nekad neaizmirsti, kāds spēks slēpjas vienkāršībā,» Džūljens dzirdēja Skolotāju sakām.

«Iespējams, ka šis stāsts nebija tik sarežģīts, kādu tu gaidīji,» Skolotājs paskaidroja. «Bet tajā ietverts milzum daudz saprātīguma un sirdsšķīstas skaidrības. Jau kopš tās dienas, kad tu še ieradies, esmu ļoti daudz domājis par to, kādā veidā nodot tev mūsu senās zināšanas. Vispirms es apsvēru iespēju vairāku mēnešu garumā nolasīt tev lekcijas, bet tad sapratu, ka šāds tradicionāls izklāsta stils nebūtu šo noslēpumaino zinību apgūšanai īsti piemērots. Tad es iedomājos, ka varētu palūgt visiem mūsu brāļiem un māsām katru dienu veltīt kādu brīdi tam, lai ievadītu tevi mūsu filozofijas izpratnē. Tomēr arī tas izrādījās ne pats efektīvākais veids, kā pavēstīt to, kas mums tev sakāms. Pēc ilgām pārdomām es beidzot nolēmu, kā ļoti radošā un tai pat laikā arī ļoti uzskatāmā veidā iepazīstināt tevi ar Sivanas mācības septiņiem tikumiem. Un tā ir šī filozofiskā līdzība.»

Tad jogs Ramans piebilda: «Sākumā tā tev droši vien liksies naiva vai varbūt pat bērnišķīga. Bet vari man ticēt, ka ikvienā līdzības elementā ietverts kāds laikam pāri stāvošs princips ceļā uz dvēseles harmoniju, kuram piemīt ārkārtīgi dziļa jēga. Dārzs, tornis ar bāku, sumo cīkstonis, sārtais vītais stiepļu pinums, hronometrs, rozes un dimantiem klātais līkumotais ceļš ikviens no šiem elementiem simbolizē kādu no septiņiem mūžseno zināšanu galvenajiem principiem ceļā uz apgaismību. Ņem vērā sekojošo: ja iegaumēsi šo nelielo līdzību un mūžīgās patiesības, kas tajā ietvertas, tu vienmēr būsi nodrošināts ar visām nepieciešamajām zināšanām, lai spētu maksimāli pilnīgot savu dzīvi. Tavā rīcībā būs visa tā informācija un tehnikas, kādas nepieciešamas, lai spētu būtiski ietekmēt ne tikai savas dzīves kvalitāti, bet arī visu to cilvēku dzīves, ar kuriem tu nonāksi saskarē. Pielietojot šīs zināšanas savās ikdienas gaitās, tu izmainīsies arī pats emocionāli, fiziski un garīgi. Ieraksti šo stāstu savās atmiņas dzīlēs un ieslēdz to dziļi sirdī. Pārmaiņas nāks tikai tādā gadījumā, ja tu to pieņemsi bez liekas kavēšanās.»

«Zini, Džon,» Džūljens sacīja, «man palaimējās, jo es to pieņēmu. Karls Jungs reiz sacījis šādus vārdus: «Cilvēka vīzija top skaidra tikai tad, ja viņš spēj ielūkoties savā sirdī. Tas, kurš vēro ārējo pasauli sapņo. Tas, kurš lūkojas sevī, gūst apgaismību.» Tonakt es dziļi jo dziļi ielūkojos sevī un kļuvu atvērts tām mūžsenajām noslēpumainajām zināšanām, kas spēj bagātināt prātu, pilnveidot fizisko ķermeni un veldzēt dvēseli. Tagad pienākusi mana kārta nodot to visu tev.»

Septītā nodaļa

VISNEPARASTĀKAIS DĀRZS PASAULĒ

Vairākums cilvēku dzīvo fiziski, intelektuāli vai morālivisai ierobežotā sava potenciāla lokā. Ikvienā no mums rodams vitalitātes un enerģijas avots, no kura pasmelt spēku, par kopāt neesam sapņojuši.

Viljams Džeimss

«Dārzs šajā līdzībā simbolizē prātu,» Džūljens paskaidroja. Ja tu rūpējies par sava prāta spodrināšanu, tas, tāpat kā labi kopts un bagātīgs dārzs, dāsni ziedēs, daudzkārt pārsniedzot cerēto. Bet, ja ļausi tajā ieviesties nezālēm, tu nekad neiemantosi nedz dziļu iekšējo harmoniju, nedz ilgstošu dvēseles mieru. Džon, es tev gribētu uzdot pavisam vienkāršu jautājumu. Ja es ieietu dārzā, kurš atrodas aiz tavas mājas, par kuru tu mēdzi man tik daudz stāstīt, un uzgāztu tavām dārgajām petūnijām virsū kaut ko indīgu, tu laikam nebūtu diez ko priecīgs?»

«Protams, ka ne.»

«Patiesībā lielākā daļa īsto dārznieku, kuri ir tādi pēc sirds aicinājuma, sargā savu dārzu kā braši zaldāti un rūpējas par to, lafto nekas neapskādētu. Bet tagad palūkojies uz visu to piesārņojumu, ar kuru vairākums cilvēku ikdienas sagandē sava prāta plaukstošo dārzu, proti, rūpes un raizes, žēlošanās par pagātni, mokošas domas par nākotni un vēl pašradītas bailes, kas izraisa īstu haosu cilvēka iekšējā būtībā. Sivanas Lielo Skolotāju senvalodā, kura pastāvējusi jau tūkstošiem gadu, vārds «rūpes» tiek apzīmēts ar tādu pašu rakstu zīmi kā vārds «līķa kremēšana». Jogs Ramans uzsvēra, ka tā nekādā ziņā nav nejauša sakritība. Rūpes un raizes atņem prātam daudz spēka un agrāk vai vēlāk atstāj rētas arī dvēselē.»

«Lai dzīves kausu izbaudītu visā pilnībā, tev savs prāta dārzs rūpīgi jāsargā, ļaujot tajā iekļūt tikai vislabākajai informācijai. Tu patiešām nedrīksti atļauties greznību domāt negatīvas domas pat ne vienu vienīgu. Mūsu pasaules vislīksmākie, aktīvākie un visapmierinātākie cilvēki savā dziļākajā būtībā daudz neatšķiras ne no tevis, ne manis. Mēs visi sastāvam no miesas un kauliem. Un visi nākam no viena un tā paša universālā Visuma avota. Tomēr tie, kuri dara ko vairāk nekā tikai eksistē vien, tie, kuri uzpūš pilnās liesmās savu cilvēcisko potenciālu un dzīves maģisko deju izdejo visā tās lieliskajā daudzveidībā, dara pavisam ko citu, nekā tie, kuru dzīve ir pelēka. Un pats galvenais viņu rīcībā ir tas, ka viņi pasauli ar visu tajā esošo uztver pozitīvi.»

Džūljens piebilda: «No Sivanas Lielajiem Skolotājiem es uzzināju, ka caur cilvēka prātu vidēji dienā iztraucas aptuveni sešdesmit tūkstoš domu. Visvairāk mani pārsteidza tas, ka deviņdesmit pieci procenti šo domu ir tieši tādas, kādas vēl vakar domāji tu!»

«Vai tu to saki nopietni?»

«Pavisam nopietni. Tā ir īsta notrulināta domāšanas veida tirānija. Tie cilvēki, kuri katru dienu domā vienas un tās pašas domas, turklāt vairumā gadījumu negatīvas, ir aizrāvušies ar sliktiem garīgajiem paradumiem. Tā vietā, lai censtos savā dzīvē saskatīt tikai labo un visas domas virzītu tikai uz to, kā uzlabot dzīvi, viņi sevi padara par pagātnes gūstekņiem. Daži raizējas par izjukušām attiecībām vai finansiāla rakstura problēmām. Ir tādi, kas nespēj atbrīvoties no smagām bērnības atmiņām. Vēl citi nespēj izmest no prāta arī daudz nenozīmīgākas lietas, piemēram to, kā pret viņiem izturējies veikala pārdevējs vai arī nelabvēlīgi noskaņots darba kolēģis. Tie, kuri šādi nodarbina savu prātu, ļauj rūpēm un raizēm mazināt dzīvessparu. Tādējādi viņi bloķē sava prāta neierobežoto spēju veikt apbrīnojamas lietas, ienesot cilvēku dzīvē lo, ko viņi vēlas gan emocionāli, gan fiziski, gan garīgi. Šādi cilvēki nesaprot, ka tieši prāta pārvaldīšana ir dzīves pārvaldīšanas pamatā.»

«Domāšanas veidu nosaka ieradums. Tas ir tik skaidri un saprotami,» Džūljens kaismīgi turpināja. «Vairuma cilvēki vienkārši neizprot to milzīgo spēku, kāds piemīti prātam. Esmu uzzinājis, ka pat visizcilākie domātāji izmanto tikai vienu simto daļu procenta no savām prātaj rezervēm. Sivanas apmetnes Lielie Skolotāji reiz nolēma izpētīt savu mentālo iespēju apslēpto potenciālu. Iegūtie rezultāti bija vienkārši pārsteidzoši. Jogs Ramans regulāru un koncentrētu vingrinājumu rezultātā bija uztrenējis savu prātu tiktāl, ka pēc paša dotas komandas spēja likt sirdij darboties lēnāk. Viņš spēja arī nedēļām ilgi iztikt bez miega. Lai gan šie nebūt nav tādi mērķi, pēc kā būtu jātiecas tev, es tomēr gribētu, lai tu uz savu prātu paraudzltos kā uz vislielāko dabas dāvanu.»

«Vai pastāv tādi vingrinājumi, ko izpildot, iespējams piekļūt šim slēptajām rezervēm? Tā būtu vislielākā kokteiļu vakara sensācija, ja es saviem viesiem spētu j nodemonstrēt sirdsdarbības palēnināšanos,» es jokodamies iestarpināju.

«Šajā jautājumā, tu, Džon, vari būt mierīgs. Iepazīstināšu tevi ar dažiem praktiskiem paņēmieniem, kas tev pierādīs šīs mūžsenās tehnikas iedarbīgumu. Varēsi tos izmantot vēlāk. Bet tagad ir svarīgi, lai tu saprastu, ka prāta meistarība sasniedzama tikai nemitīgos treniņos. Ne vairāk un ne mazāk. Tai brīdī, kad ievelkam plaušās pirmo dzīvinošo gaisa malku, mums visiem tiek nodrošināts pilnīgi vienāds izejmateriāls Tas, kas atšķir panākumiem bagātos vai arī laimīgos cilvēkus no pārējiem, ir veids, kā viņi šo izejmateriālu izmanto un uzlabo. Kad cilvēks velta sevi tam, lai pārveidotu savu iekšējo pasauli, viņa dzīve no ikdienišķas drīz vien pārtop par kaut ko ļoti īpašu.»

Manu Skolotāju ar katru brīdi pārņēma aizvien lielāks satraukums. Runājot par prāta pārvērtībām un to pozitīvo guvumu, ko tādā veidā iespējams sasniegt, viņa acīs bija parādījies savāds mirdzums.

«Zini, Džon, kad viss ir jau pateikts un izdarīts, paliek vairs tikai viena vienīga lieta, pār kuru esam absolūti noteicēji.»

«Mūsu bērni?» es ieteicos, labsirdīgi pasmaidot.

«Nē, mans draugs, mūsu prāts. Mēs nespējam kontrolēt nedz meteoroloģisko laiku, nedz satiksmi, nedz arī apkārtējo cilvēku noskaņojumu. Bet mēs pilnīgi noteikti spējam kontrolēt savu attieksmi pret šādām lietām. Mums visiem piemīt spēja izvēlēties, ko katrā atsevišķā dzīves situācijā domāt. Šī spēja ir daļa no tā, kas padara mūs par cilvēkiem. Zini, viens no pasaules gudrības pašiem vērtīgākajiem dārgakmeņiem, ko esmu atklājis savos ceļojumos pa Austrumu zemēm, ir līdz absurdam vienkāršs.»

Džūljens apklusa, it kā grasītos man tūlīt pasniegt nenovērtējamu dāvanu.

«Un kas tas būtu?»

«Tādi jēdzieni kā «objektīvā realitāte» vai «reālā pasaule» nemaz nepastāv Citiem vārdiem sakot, nav nekāda absolūta. Tādējādi tavs lielākais ienaidnieks īstenībā var būt tavs labākais draugs. Gadījums, kuru viens uztvers kā traģēdiju, citam var pavērt neierobežotas iespējas. Tas, kas īstenībā atšķir dzīvīgus un optimistiski noskaņotus cilvēkus no tiem, kuri nepārtraukti gaužas par dzīvi, ir kā tiek interpretētas un apspēlētas dzīves norises.»

«Džūljen, kā tas iespējams, ka traģēdija patiesībā var arī nebūt traģēdija?»

«Minēšu kādu piemēru. Kad es biju Kalkutā, sastapu kādu skolotāju, vārdā Malika Čanda. Viņa mīlēja savu darbu un izturējās pret saviem skolēniem tā, it kā tie būtu pašas bērni, proti, ar bezgala lielu labestību. Viņas dzīves mūžīgais moto bija šāds: «Apziņa, ka tu uari, ir svarīgāka par tavu intelektuālās attīstības koeficientu.» Savā tuvākajā apkaimē viņu uzskatīja par pašaizliedzīgu cilvēku, kurš nevienu lūgumu neatstāja bez ievērības. Diemžēl, viņas iemīļotā skola, kas pieredzējusi daudzu paaudžu bērnu mazo kāju dipoņu, gāja bojā ugunsgrēka liesmās, ko kādā naktī bija izraisījis ļaunprātīgs dedzinātājs. Šo negadījumu visa apkaime uztvēra kā lielu zaudējumu. Bet, laikam ritot, dusmas nomainīja vienaldzība, un cilvēki samierinājās ar to, ka viņu bērniem turpmāk nāksies iztikt bez skolas.»

«Un kas notika ar Maliku?»

«Viņa bija citāda, mūžīgā optimiste, ja tādas vispār vēl pasaulē atrodamas. Viņa, atšķirībā no pārējiem, saskatīja notikušajā nelaimē jaunu izdevību. Viņa teica bērnu vecākiem, ka jebkurā traģēdijā ir arī savs ieguvums, ja vien cilvēki pacenstos to ieraudzīt. Īstenībā šis gadījums bija kā maskēta dāvana. Līdz pamatiem nodegusī skola bija veca un savu laiku nokalpojusi. Tai tecēja jumts, un tūkstošiem mazu kāju nomīdītā grīda bija bedraina un nelīdzena. Te nu cilvēkiem bija tā ilgi gaidītā izdevība parādīt savu vienotību, lai kopīgiem spēkiem uzbūvētu jaunu un daudz labāku skolu. Tādu, kurā turpmāk varētu mācīties vēl lielāks skaits bērnu. Un tā nu šīs sešdesmit četrus gadus vecās lēdijas iedvesmoti, vietējie iedzīvotāji sasparojās un saziedoja pietiekami daudz līdzekļu, lai uzceltu jaunu skolu. Tādu, kas bija lielisks piemērs tam, kā nelaimi ar prāta spēka palīdzību iespējams pārveidot ieguvumā.»

«Tas taču līdzinās sen zināmai tautas gudrībai par to, ka labāk trauku redzēt pa pusei pilnu nekā pustukšu.»

«Tāds skatījums uz lietām būtu īsti vietā. Lai kas arī dzīvē gadītos, mums katram atsevišķi dota iespēja izvēlēties, kā uz to reaģēt. Kad izveidojies paradums jebkurā situācijā mēģināt saskatīt tikai pozitīvo, cilvēks savā dzīvē sasniedz visaugstāko dimensiju. Tas ir viens no visnozīmīgākajiem Dabas likumiem.»

«Vai gribi teikt, ka tas sāk darboties, tiklīdz mēs sākam kontrolēt savu prātu?»

«Jā, Džon, gan materiāla, gan garīga rakstura panākumi dzīvē ir atkarīgi no tās masas, kas atrodama starp abiem pleciem un sver divpadsmit mārciņas. Citiem vārdiem sakot, tie sakņojas tavās domās, ko tu ielaid savā prātā ik dienu, ik minūti, ik sekundi. Tava ārējā pasaule atspoguļo stāvokli, kādā atrodas tavs iekšējais Es. Kontrolējot savas domas un veidu, kā tu reaģē uz savas dzīves dažādām norisēm, tu sāc ietekmēt un izmainīt savu likteni.»

«Tas izklausās ļoti saprātīgi, Džūljen. Man šķiet, ka dzīve ir uzņēmusi tik trakus apgriezienus, ka man nekad nav iznācis laika par šīm lietām nopietni padomāt. Kad studēju Juridiskajā fakultātē, mans labākais draugs Aleksis mēdza lasīt grāmatas par garīgumu. Viņš apgalvoja, ka tās ikdienas trakajā steigā palīdz rast motivāciju, tādējādi gūstot enerģiju. Atceros, viņš man stāstīja esot kaut kur lasījis, ka «ķīniešu hieroglifs, kas apzīmē jēdzienu «krīze,» sastāv no divām zīmēm, no kurām viena apzīmē jēdzienu «briesmas», bet otra «izdevību». Man šķiet, pat senie ķīnieši zināja, ka jebkuram tumšam mākonim ir sudraba maliņa, ja vien netrūkst drosmes to ieraudzīt.»

«Jogs Ramans izteica to pašu, tikai citiem vārdiem: «Dzīvē nemēdz būt kļūdas, tajā ir tikai mācībstundas. Tāda lieta kā negatīva pieredze nemaz neeksistē. Pastāv tikai iespēja augt, mācīties un turpināt virzīties tālāk pa sevis pilnveidošanas ceļu. Cīņas un šķēršļu pārvarēšana cilvēku norūda. Pat sāpes var būt lielisks skolotājs.»

«Sāpes?» es šai domai negribēju piekrist.

«Tieši tā. Lai sāpes pārvarētu, tās vispirms nepieciešams izbaudīt. Citiem vārdiem sakot, kā gan tu spētu izjust prieku par nokļūšanu kalna virsotnē, ja pirms nebūtu pabijis viszemākajā ielejā? Vai uztvēri manu domu?»

«Tātad, lai novērtētu labo, jāiepazīst arī sliktais?»

«Jā, bet es ierosinu neuztvert dzīves notikumus nedz izteikti pozitīvi, nedz negatīvi. Tos vajadzētu vienkārši pieredzēt, apcerēt un no tiem kaut ko mācīties. No katra notikuma iespējams gūt sev noderīgu pieredzi. Šādas nelielas mācībstundas stimulē tavu izaugsmi gan iekšēji, gan arēji. Neko no dzīves nemācoties, tu savā attīstībā apstājies. Padomā par to savas dzīves kontekstā. Vairākums cilvēku piedzīvojuši izaugsmi, izejot cauri pašām smagākajām dzīves situācijām. Un, ja dažkārt rezultāts liekas negaidīts un tu jūties nedaudz vīlies, tad atceries, ka, saskaņā ar dabas likumiem, vienām durvīm aizveroties, vienmēr atveras citas.»

Džūljens jūtu uzplūdā pacēla rokas pret debesīm, līdzīgi tam, kā to darītu dienvidzemju misionārs, aizlūdzot par savu draudzi. «Tiklīdz tu sāksi pastāvīgi piemērot šo principu savā ikdienas dzīvē un trenēt savu prātu, lai spētu uz ikvienu dzīves norisi paraudzīties pozitīvi, līdz ar to papildinot arī savas spēka un enerģijas rezerves, tu uz visiem laikiem atbrīvosies no rūpēm. Tu vairs nejutīsies pats savas pagātnes vergs. Tu pats būsi kļuvis savas nākotnes noteicējs.»

«Nu labi, teorētiski man viss ir skaidrs. Ikviena pieredze, pat vissliktākā, tātad sniedz man dzīves mācībstundu. Tāpēc man katrā atsevišķā gadījumā vajadzētu būt atvērtam, lai spētu šo mācību uztvert. Tādā veidā es varētu kļūt stiprāks un laimīgāks. Ko vēl varētu darīt viens pazemīgs vidusšķiras advokāts, lai pilnveidotu savu dzīvi?»

«Vispirms sāc izdzīvot savas iztēles, nevis savas atmiņas rosinātu svētlaimi.»

«Vai tu nepaskaidrotu savu domu tuvāk?»

«Es cenšos tev paskaidrot, ka, lai atbrīvotu sava prāta, ķermeņa un dvēseles potenciālu, tev vispirms jāpaplašina sava iztēles spēja. Redzi, lietas vienmēr tiek radītas divreiz: vispirms prāta sfērā un tikai pēc tam īstenībā. Es šo procesu dēvēju par «uzmetumu», tāpēc ka viss, ko tu radi ārējā pasaulē, sākas ar vienkāršu uzmetumu tavā iekšējā pasaulē, ar spilgtu iztēles gleznu tavā prātā. Kad būsi apguvis prasmi kontrolēt savu prātu un spilgti iztēloties to, ko vēlies šajā gaidīšanas periodā savā dzīvē panākt, tevī tiks atraisīti snaudošie spēki. Tu sāksi pasmelt no prāta slēptajām spējām, lai nodrošinātu sev tādu dzīvi, kādu, manuprāt, esi pilnā mērā pelnījis. Sākot ar šo vakaru, aizmirsti to, kas bijis. Uzdrīksties iztēloties, ka tu esi kas vairāk nekā tikai savu pašreizējo apstākļu summa. Gaidi no dzīves pašu vislabāko. Tu būsi pārsteigts par rezultātu.»

«Zini, Džon, visu šo laiku, kopš esmu advokāts, man likās, ka es daudz ko zinu. Es gadiem ilgi izglītojos vislabākajās skolās, izlasīju visas likumu grāmatas, kādām vien izdevās piekļūt, un strādāju kopā ar vislieliskākajiem juristiem. Protams, ka jurisprudencē es izrādījos uzvarētājs. Bet dzīvē, kā es tagad saprotu, izrādījos zaudētājs. Es tik ļoti džinos pēc dzīves lielajām baudām, ka nepaguvu pievērst uzmanību mazajām. Es nekad mūžā neizlasīju nevienu no tām patiesi lieliskajām grāmatām, ko man ieteica tēvs. Es neesmu ieguvis nevienu augsti vērtējamu draudzību. Es nekad neesmu mācījies novērtēt labu mūziku. To visu apzinoties, man patiešām liekas, ka man ir ārkārtīgi paveicies. Piedzīvotā sirdslēkme bija manas dzīves pagrieziena punkts, mans modinātājzvans. Vari man ticēt vai ne, bet tas sniedza man otru izdevību sākt dzīvot garīgi bagātinātāku dzīvi. Es, tāpat kā Malika Čanda, šajā sāpīgajā pieredzē saskatīju jaunu iespēju aizmetni. Bet vēl svarīgāk ir tas, ka man pietika drosmes to pasaudzēt.»

Pārliecinājos pats savām acīm, ka Džūljens, ārēji kļūstot daudz jauneklīgāks, bija tapis daudz gudrāks arī iekšēji. Man kļuva skaidrs, ka šis vakars bija kas vairāk nekā tikai aizraujošas saruna ar senu draugu. Es sapratu, ka šis vakars varēja kļūt arī par manas dzīves pagrieziena punktu, dodot iespēju sākt visu no sākuma. Sāku prātā apcerēt visu to, ko savā dzīvē biju darījis nepareizi. Jā, man bija liela ģimene un stabils darbs prestižā advokātu birojā. Un tomēr dažbrīd prātā ienāca doma, ka dzīve taču varētu sniegt ko vairāk. Man vajadzēja aizpildīt to tukšumu, kas jau sāka pārņemt manu ikdienas dzīvi.

Kad biju vēl bērns, man bija tik lieli sapņi, nereti iztēlojos sevi kā slavenu sportistu vai veiksmīgu biznesmeni. Es patiešām domāju, ka varēšu dzīvē darīt to, ko gribu; varēšu kļūt par to, ko vēlos, ka man arī piederēs viss ilgotais. Atcerējos arī to, kā toreiz, jauns zēns būdams, jutos, izaugot saules apspīdētajā Rietumu krastā. Jautrību sagādāja pavisam vienkāršas lietas lieliska pēcpusdiena, kas tika pavadīta, lecot no klintīm ūdenī vai arī traucoties cauri mežam ar divriteni. Mani caurstrāvoja zinātkāre. Man patika piedzīvojumi. Un nākotnei, likās, nebija nekādu robežu. Es pavisam godīgi atzīstos, ka jau veselus piecpadsmit gadus vairs nekad neesmu izjutis nedz tādu brīvestību, nedz arī prieku. Kāpēc tā bija noticis?

Varbūt es pazaudēju savus sapņus un ideālus tobrīd, kad kļuvu pieaudzis un sāku dzīvi uztvert no pieauguš cilvēka skatu punkta? Bet iespējams, es tos pazaudēju tad, kad sāku studēt jurisprudenci universitātē un apguvu prasmi sarunāties ar cilvēkiem tā, kā mēdz runāt profesionāli advokāti. Jebkurā gadījumā vakars, ko pavadīju kopā ar Džūljenu, kurš, malkojot aukstu tēju, atvēra man savu sirdi, rosināja mani pieņemt lēmumu tērēt tik daudz laika nevis tam, lai nopelnītu iztiku, bet gan, lai radikāli pārveidotu savu dzīvi.

«Šķiet, ka esmu licis tev aizdomāties pašam par savu dzīvi,» Džūljens piebilda. «Pārmaiņas pēc sāc domāt par saviem sapņiem, par tiem, ko loloji, kad biji vēl bērns. Jonass Salks šo domu vislabāk izteicis šādi: «Man ir bijuši gan sapņi, gan murgi. Murgus esmu pārvarējis, pateicoties saviem sapņiem.» Džon, notrauc no saviem sapņiem nost putekļus. Sāc atkal cienīt dzīvi ar visu to, kas tajā neparasts un apbrīnojams. Sāc kontrolēt savu prātu, lai iespētu mainīt savu dzīvi. Tiklīdz tu to izdarīsi, tavā labā sāks darboties Visuma spēki, nesot tavā dzīvē brīnumainas pārvērtības.»

Džūljens no sava apmetņa dziļumiem izvilka nelielu, apmēram vizītkartes lieluma kartīti. Tās malas bija apspurušas, acīmredzot, daudzu mēnešu nepārtrauktas lietošanas rezultāts.

«Kādu dienu, kad mēs ar jogu Ramanu pastaigājāmies pa klusu kalnu taku, es pavaicāju, kurš ir viņa mīļākais filozofs. Jogs atbildēja, ka viņa uzskatus ietekmējuši daudzi filozofi un ka ir grūti to vidū izcelt vienu kā īpašu iedvesmas avotu. Tomēr bija kāds citāts, kuru viņš bija ieslēdzis dziļi sirdī. Šajā citātā bija ietvertas visas tās vērtības, kuras dzīves klusās apceres laikā viņam bija kļuvušas īpaši nozīmīgas. Tai krāšņajā vietā, kura atradās pašā nekurienes vidū, Lielais Sivanas Skolotājs to man parādīja. Arī es iekļāvu šos vārdus dziļi sirdī. Šie vārdi katru dienu man atgādina visu to, kas mēs esam, kā arī visu to, kas mēs varētu būt. Tie ir lielā indiešu filozofa Patanjali vārdi. To atkārtošana skaļā balsī ik rītu, pirms nosēdos kādā klusākā stūrītī, lai meditētu, ir ārkārtīgi spēcīgi ietekmējuši manu dzīvi. Iegaumē, Džon, ka arī vārdiem piemīt ļoti liels spēks.»

Džūljens man šo kartīti parādīja. Lūk, kas tajā bija ukstīts:

Kad tevi iedvesmo kāds liels mērķis vai kāds neparasts projekts, visas tavas domas pēkšņi atraisās; tavs prāts vairs nepazīst robežu; tava apziņa paplašinās visos virzienos, un tu atrodies jaunā, lielā un brīnišķā pasaulē. Snaudošie spēki, spējas un talanti atdzīvojas, un tu atklāj, ka esi kļuvis daudz varenāks, nekā jebkad esi uzdrīkstējies pat sapņot.

Tieši tobrīd es apjautu saistību starp fizisko vitalitāti un prāta skaidrību. Džūljens bija lieliskā fiziskā formā un izskatījās daudzkārt jaunāks nekā tad, kad mēs abi tikāmies pirmo reizi. No viņa starot staroja dzīvesprieks, un, likās, ka viņa enerģija, entuziasms un optimisms nepazīst robežu. Varēja redzēt, ka viņš daudzējādā ziņā bija izmainījis savu iepriekšējo dzīvesveidu, bet bija pilnīgi skaidrs, ka šo lielisko pārmaiņu pamatā bija prāta treniņš. Ārējās veiksmes pamatā vienmēr ir iekšēja sakārtotība, un, mainot savas domas, Džūljens Mentls bija izmainījis visu savu dzīvi.

«Bet kā tieši man izveidot sevī šādu pozitīvu, rāma miera un iedvesmas pilnu attieksmi pret dzīves norisēm, Džūljen? Pēc visiem šiem rutīnā pavadītajiem gadiem mani garīgie muskuļi liekas mazliet atslābuši. Ja es tā padomāju, es gandrīz nemaz nespēju kontrolēt savas domas, kas klejo mana prāta dārzā,» es nelaimīgs sacīju.

«Prāts ir lielisks kalpotājs, bet briesmīgs izrīkotājs. Ja tu raugies uz lietām negatīvi, tas noticis tāpēc, ka neesi rūpējies par savu prātu, neesi atradis laiku, lai mācītu tam saskatīt labo. Vinstons Čērčils reiz teicis: «Patiesa lieluma cena ir atbildība par katru savu domu.» Tikai tad tevī sāks darboties tas vibrējošais prāta uzstādījums, kuru vēlies sev iemantot. Ņem vērā, ka prāts ir tieši tāds pats kā visi pārējie muskuļi tavā organismā. Trenē to vai arī tas atrofēsies.»

«Vai gribi teikt, ka, netrenējot prātu, tas novājinās?»

«Jā. Paraudzīsimies uz to no šāda viedokļa. Ja gribi nostiprināt rokas muskuļus, tev tie jātrenē. Ja gribi attīstīt kāju muskuļus, arī tos nepieciešams nodarbināt. Līdzīgā veidā, ja tikai tu patiesi vēlēsies īstenot savā dzīvē lieliskas pārmaiņas, tev līdzēs tavs prāts. Tiklīdz būsi uzzinājis, ka to efektīvi nodarbināt, tas piesaistīs tavai dzīvei to, pēc kā tu tiecies. Ja tu par to pienācīgi parūpēsies, tas tev nodrošinās ideālu veselību. Un, ja vien vēlēsies, tas atgriezīsies savā dabiskajā miera un rimta klusuma Māvoklī. Sivanas Lielajiem Skolotājiem bija kāds ļoti iemīļots teiciens: «Tavas dzīves ierobežojumi ir tikai un vienīgi paša radīti.»

«Nedomāju, ka es to pilnībā izpratu, Džūljen.»

«Apskaidrotajiem domātājiem zināms, ka visu apkārtējo pasauli veido to domas, un ka arī par savas dzīves kvalitāti cilvēkam jāpateicas tikai savu domu bagātībai. Ja vēlies padarīt savu dzīvi harmonisku un jēgpilnu, tev jādomā rimtākas un jēgpilnākas domas.»

«Vai nevari man to piedāvāt ātrāk īstenojamā variantā, Džūljen?»

«Ko tu ar to domā?» Džūljens klusi pavaicāja, ar saulē iedegušajiem pirkstiem glāstot no lieliska auduma darinātā apmetņa malu.

«Viss, ko tu man stāsti, man šķiet ārkārtīgi interesants. Bet man pietrūkst pacietības. Vai nevari izstāstīt man kādus paņēmienus vai tehnikas, ko es, lai kontrolētu savu prātu, varētu izmantot tūlīt un tagad, šajā dzīvojamajā istabā?»

«Ātrie varianti te ir bezspēcīgi. Jebkuras iekšējas pārmaiņas īstenošanai nepieciešams laiks un zināma piepūle. Personības izmaiņu avots ir neatlaidība. Es nesaku, ka radikālu pārmaiņu ieviešanai tavā dzīvē būs nepieciešami gadi. Ja tu zināšanas, ko tev tagad nododu, katru dienu liksi lietā, tad jau pēc mēneša pamanīsi pārsteidzošu rezultātu. Tu iegūsi pieeju savu spēju un iespēju visaugstākajām dimensijām un ietieksies sfērās, kas robežojas ar brīnumaino. Bet, lai šo mērķi sasniegtu, tev nevajadzētu tiekties uz rezultātu. Tā vietā vajadzētu izbaudīt pašpilnveides un personiskās izaugsmes procesu. Vai tā nav likteņa ironija jo mazāk tu sevi noskaņo rezultātam, jo ātrāk tas īstenojas!»

«Kā tas var būt!?»

«Tas ir tāpat kā klasiskajā stāstā par jaunekli, kurš devās projām no mājām, lai mācītos pie kāda no Lielajiem Skolotājiem. Kad viņš sastapa veco un gudro Skolotāju, viņš tam vaicāja: «Cik ilgs laiks paies, līdz es kļūšu tikpat gudrs kā tu?»

Atbilde sekoja nekavējoties. «Pieci gadi.»

«Tas ir ļoti ilgs laiks,» jauneklis atbildēja. «Kā būtu, ja es mācītos divreiz uzcītīgāk?»

«Tādā gadījumā paietu desmit gadi,» atbildēja Skolotājs.

«Veseli desmit gadi? Tas ir pārāk ilgs laiks. Un kā būtu, ja es mācītos caurām dienām un naktīm?»

«Piecpadsmit gadi,» skanēja atbilde.

«Es nesaprotu,» jauneklis sacīja. «Ikreiz, kad es apņemos mērķa sasniegšanā ieguldīt vairāk enerģijas, tu man apgalvo, ka tas aizņems vairāk laika. Kāpēc tā?»

«Atbilde ir pavisam vienkārša. Kad viena no acīm ir vērsta uz mērķi, paša darba paveikšanai tev atliek tikai  vairs otra.»

«Trāpīts tieši desmitniekā, mans padomdevēj,» es augstsirdīgi piekāpos. «Izklausās tieši pēc mana dzīvesstāsta.»

«Esi pacietīgs un dzīvo ar domu, ka viss, pēc kā tu alksti, noteikti piepildīsies, ja vien tu tam gatavosies un to gaidīsi.»

«Bet man, Džūljen, nekad mūžā nekas nav iekritis klēpī tāpat vien. Viss, ko esmu ieguvis, panākts neatlaidīgā darbā.»

«Kas gan ir veiksme, mans draugs?» Džūljens pacietīgi atbildēja. «Tā nav nekas vairāk, kā vien gatavības un izdevības apvienojums.»

Tad Džūljens klusi piebilda: «Pirms pāriet pie detalizēta Sivanas Lielo Skolotāju seno zināšanu izklāsta, man tev jāizstāsta vēl pāris nozīmīgu šīs mācības principu būtība. Vispirms vienmēr paturi prātā, ka prāta meistarības pamatā ir prasme koncentrēties.»

«Patiešām?»

«Jā gan. Arī mani šī doma pārsteidza. Bet tā tas patiešām ir. Tu jau esi uzzinājis, ka prāts patiešām spēj paveikt apbrīnojamas lietas. Jau fakts vien, ka tevī rodas kāda vēlme vai sapnis, nozīmē to, ka tev jau ir atbilstošas iespējas to īstenot. Tāda ir viena no universālajām patiesībām, kas zināmas Sivanas Lielajiem Skolotājiem.

Tomēr, lai prātu atbrīvotu, tev vispirms jāiemācās pakļaut to savai gribai un koncentrēties tikai konkrētā brīdī veicamajam darbam. Brīdī, kad tu koncentrējies tam, lai fokusētu prātu viena noteikta mērķa īstenošanai, dzīve tev sniegs neparastas dāvanas.»

«Kāpēc iemācīties koncentrēt prātu uz vienu konkrētu mērķi ir tik ļoti svarīgi?»

«Lai atbildētu uz tavu jautājumu, uzdošu tev kādu mīklu. Pieņemsim, ka pašā ziemas spelgonī esi apmaldījies dziļā mežā. Tu izmisīgi vēlies nenosalt. Bet tavā mugursomā nav nekā cita kā vien vēstule, ko atsūtījis tavs labākais draugs, konserva kārba ar tunča zivs gabaliņiem un neliels palielināmais stikls, kuru tu nēsā līdzi, jo jūtami pasliktinājusies tava redze. Laimīgā kārtā tev izdevies salasīt dažus sausus žagarus iekuram, bet tev, diemžēl, nav līdzi sērkociņu. Kā tu iekursi uguni?»

Apžēliņ! Džūljens atkal bija guvis virsroku. Man nebija ne jausmas, kāda varētu būt pareizā atbilde.

«Es padodos.»

«Tas ir ļoti vienkārši. Ieliec starp sausajiem žagariem vēstuli un novieto virs tās palielināmo stiklu. Saules stari tiks fokusēti tā, ka papīrs dažu sekunžu laikā uzliesmos.»

«Un kādam nolūkam tad nepieciešama konservu kārba ar tunci?»

«Ak tā? To pievienoju tāpēc, lai novērstu tavu uzmanību no acīmredzamā atminējuma,» Džūljens atbildot pasmaidīja. «Bet piemērā ietvertā būtība ir šāda: ar vēstules novietošanu uz sausajiem zariem vien ir par maz. Bet brīdī, kad virs tā tiek novietots palielināmais stikls, ar kura palīdzību izkliedētie saules stari tiek fokusēti uz papīra, tas uzliesmo. Ar prātu viss notiek analoģiski. Kad tā neizmērojamais spēks tiek koncentrēts uz konkrētu un jēgpilnu mērķi, tas tavu personisko potenciālu uzpūš pilnās liesmās, radot fantastisku rezultātu.»

«Kādu tieši?» es vēlējos konkretizēt.

«Uz šo jautājumu atbildēt spēj tikai tu pats. Kas ir tas, pēc kā tu tiecies? Vai tu vēlies būt labāks tēvs saviem bērniem un dzīvot līdzsvarotāku dzīvi, kas sniegtu tev vairāk gandarījuma? Vai arī tu alksti gūt garīgu piepildījumu? Vai varbūt tavai dzīvei pietrūkst līksmības un azartiska avantūrisma? Tev vajadzētu par to padomāt.»

«Kā būtu ar mūžīgu laimi?»

«Nu jā. Visu vai neko,» viņš iesmējās. «Neiesi jau apmierināties ar mazumiņu. Nu ko, vari iegūt arī to.»

«Kādā veidā?»

«Sivanas Lielajiem skolotājiem jau piectūkstoš gadus zināms laimes noslēpums. Veiksmīgi, ka viņi to uzticēja arī man. Vai tu gribi to dzirdēt?»

Nē, es domāju, ka tagad laiks pārtraukumam, iešu Izlīmēt garāžā tapetes.»

«Kā?»

«Protams, ka es gribu dzirdēt mūžīgās laimes noslēpumu. Vai tad tieši pēc tā galu galā netiecas ikviens no mums?»

«Tas tiesa. Paklau … vai drīkstu palūgt vēl vienu tasi tējas?»

«Beidz nu runāt aplinkus. Ķeries pie lietas.»

«Nu labi. Laimes noslēpums ir pavisam vienkāršs: noskaidro, ko tu patiešām vēlies darīt, un tad novirzi visu savu enerģiju tieši uz to. Ja papētīsi pasaulē vislaimīgāko, visveselīgāko un visgandarltāko cilvēku dzīvi, redzēsi, ka ikviens no tiem ir atradis savas dzīves aizraušanos un tad visu savu laiku veltījis tās īstenošanai. Šāds dzīves aicinājums gandrīz vienmēr kaut kādā veidā dara labu arī citiem cilvēkiem. Tiklīdz tu savu garīgo spēku un enerģiju koncentrē uz to, kas tev patīk, tavā dzīvē ienāk pārpilnība, un visas tavas vēlmes īstenojas viegli un eleganti.»

«Tātad vajag tikai vienkārši izdomāt, kas tev patīk, un tad to darīt?»

«Ja vien tavs nodoms ir atzīstams,» Džūljens piemetināja.

«Kas ar to domāts «atzīstams»?»

«Kā jau es teicu, Džon, tavam nodomam ir jābūt tādam, kurš tā vai citādi spēj pilnveidot citu cilvēku dzīvi vai ari  tai kalpot. Viktors Frenkls to izteicis daudz precīzākier vārdiem, nekā to spēju es: «Veiksmi, tāpat kā laimi, nav iespējams izvirzīt par pašmērķi. Uz to var tikai tiekties. Un tas ir tikai kā cilvēka neapzināta tiekšanās uz tādu mērķi, kas lielāks par pašu.» Tiklīdz būsi noskaidrojis, kas tev dzīvē darāms, tava pasaule iegūs jaunu dzīvību, Ik rītu tu pamodīsies, milzīgas enerģijas un entuziasma pārpilns. Visas tavas domas būs koncentrētas uz vienu: konkrētu mērķi. Tev neatliks laika nevajadzīgām lietām. Tāpēc nevajadzētu savu garīgo spēku tērēt maznozīmīgām domām. Tevī automātiski izzudīs paradums domāt par rūpēm un raizēm, un līdz ar to tavs prāts sāks darboties daudz efektīvāk un produktīvāk. Lūk, kas ir interesanti tevi pārņems iekšējas harmonijas sajūta. Tu jutīsies tā, it kā kāds tev palīdzētu realizēt tavu misiju dzīvē. Tā ir brīnišķīga : sajūta. Es to ļoti mīlu,» Džūljens līksmi piebilda.

«Cik aizraujoši! Man personiski patīk tā vieta, kur stāstīji par pamošanos labā garastāvoklī. Tev, Džūljen, varu godīgi pateikt, ka visbiežāk nepavisam negribas celties, bet gan pastaipīties gultas pēļos. Tas būtu daudz patīkamāk nekā iekļauties satiksmē, tikties ar sadusmotiem klientiem, mēroties spēkiem ar agresīvi noskaņotiem oponentiem un nonākt negatīvu emociju straumē. Pēc tā v isa jūtos galīgi zaudējis spēkus.»

«Vai tu zini, kāpēc lielākā daļa cilvēku ilgi guļ?»

«Kāpēc gan?»

«Tāpēc, ka īstenībā viņiem nav nekā cita ko darīt. Visiem tiem, kuri mostas līdz ar sauli, ir kaut kas kopīgs.»

«Trakums vai?»

«Ļoti smieklīgi… Nē, viņiem visiem ir kāds mērķis, kas aktivizē viņu slēpto, iekšējo potenciālu. Viņiem liek darboties pašu izvēlētas prioritātes, bet tā nav neveselīga apsēstība. Tas ir kaut kas tāds, kas neprasa tik lielu piepūli un ir pret cilvēku saudzīgāks. Pie nosacījuma, ka savu dzīvē izvēlēto darbu tie veic ar entuziasmu un mīlestību. Šādi cilvēki izdzīvo ikvienu strādāšanas brīdi. To nedalīta uzmanība pilnīgi un absolūti pievērsta tikai lajā brīdī konkrēti veicamajam uzdevumam. Tāpēc šādā situācijā nemēdz būt nekādas enerģijas noplūdes. Šāda lipa cilvēkiem piemīt viselastīgākais skatījums uz dzīvi un visneiedomājamākā vitalitāte, salīdzinot ar visiem pārējiem, kurus nācies sastapt.»

«Enerģijas noplūde, tu saki? Tas jau izklausās pēc Neivage sludinātās mācības, Džūljen. Varu derēt, ka Hārvarda universitātes Juridiskajā fakultātē šādas gudrības tev neviens nemācīja.»

«Tiesa gan. Šīs koncepcijas pirmatklājēji bija Sivanas Lielie Skolotāji. Lai gan tās pastāvēšanas vēsture mērojam gadu simtos, tās piemērotība mūsdienu dzīves apstākjier ir tikpat atbilstoša kā laikā, kad tā tika izstrādāta. Pārāk daudzu cilvēku prātus nodarbina nebeidzamu un gluž lieku rūpju slogs. Tas izsūc viņu dabisko vitalitāti un enerģiju. Vai esi kādreiz uzmetis aci velosipēda riepas kamerai?»

«Protams.»

«Kad tā ir piesūknēta ar gaisu, tu bez jebkādāi grūtībām sasniedz savu ceļamērķi. Bet, ja tajā rodas gaisa noplūde, kamera pamazām saplok un tavs braucien pēkšņi tiek pārtraukts. Tieši tāpat darbojas cilvēka prāts Raizes izraisa vērtīgās mentālās enerģijas un potence mazināšanos tieši tāpat kā gaisa trūkums velosipēda kamerā. Drīz vien visi enerģijas krājumi ir izsmelti. Visi cilvēka radītspējas, optimisma un motivācijas krājumi ir izsīkuši, bet cilvēks pats jūtas pilnībā zaudējis spēkus.»

«Es šo sajūtu pazīstu. Manas dienas nereti paiet krīze izraisītā haosā. Es taču nespēju atrasties vairākās vietās vienlaikus un nevaru izdarīt visu tā, lai pilnīgi visi justos apmierināti. Esmu ievērojis, ka šādās dienās, lai gan fiziski darbs kaulus nelauž, vakarpusē raizēšanās dēļ jūtos galīgi iztukšots. Gandrīz vai vienīgais, ko es, pārnācis mājās, daru ieleju sev glāzē viskiju un iezveļos dīvānā ar TV tālvadības pulti rokās.»

«Tieši tā. Šādu stāvokli izraisa pārlieku liels stress. Bet, ja tev izdodas atrast savai dzīvei mērķi, dzīvot kļūst vieglāk, un dzīve tev sniedz daudz lielāku gandarījumu. Kad tu beidzot noskaidrosi, kāds ir tavas dzīves galvenais uzdevums, tev dzīvē nenāksies strādāt vairs nevienu dienu.»

«Vai tāpēc, ka agri aizsūtīs pensijā?»

«Nē,» Džūljens atbildēja tajā iestudētajā tonī, kādu bija Ieguvis savos advokāta karjeras ziedu laikos. «Darbs tev btis pārtapis par atpūtu.»

«Vai man tagad nebūtu nedaudz riskanti atteikties no darba, lai sāktu meklēt visu savu vēlmju piepildījumu un dzīves mērķi? Gribu ar to teikt, ka man taču ir ģimene un reālas saistības, kas jāpilda. No manis ir atkarīgi četri i ilvēki.»

«Es jau nesaku, ka tev no advokāta karjeras vajadzētu atteikties jau rīt. Lai gan zināmus riskus tev tomēr vajadzētu sākt uzņemties. Citiem vārdiem sakot, mazliet sapurināt savu dzīvi. Atbrīvoties no zirnekļu tīkliem. Izvēlēties kādu mazāk iebrauktu ceļu. Lielākā daļa cilvēku dzīvo un eksistē sava komforta zonas ietvaros. Jogs Ramans bija pirmais cilvēks, kurš man paskaidroja, ka vislabākais, ko cilvēks savā labā var sākt darīt, ir regulāri iziet ārpus šīs zonas robežām. Tas ir ceļš, kas ved pretim ilglaicīgai sevis pilnveidošanai un izpratnei par to, cik liels cilvēcisko spēju un talantu patiesais potenciāls ir pašā.»

«Un tas būtu?»

«Tavs prāts, tavs ķermenis un tava dvēsele.»

«Un kādus riskus man vajadzētu uzņemties?»

«Vairs nebūt tik pragmatiskam. Sākt darīt to, ko vienmēr esi vēlējies. Zinu advokātus, kuri ir atteikušies no savas karjeras, lai kļūtu par aktieriem, un grāmatvežus, kuri sevi realizējuši kā džeza mūziķi. Šajā pārtapšanā viņi atkal ir atraduši to dziļo un piesātināto laimes sajūtu, kāda tiem tik ilgu laiku bija liegta. Kas par to, ka divus atvaļinājumu gadā un greznu vasaras villu Kaimanu salās viņi vairs nevarēja atļauties? Par aprēķinātu un izplānotu risku nāk milzīgas dividendes. «Kā gan tu jebkad lai spētu uzkāpt trešajā stāvā, ja ar vienu kāju joprojām atrodies otrajā?»

»Es nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt.»

«Nu tad apsēdies un padomā. Noskaidro īsto iemeslu kāpēc še atrodies, un tad saņem drosmi, lai sāktu šo savu misiju īstenot.»

«Džūljen, vari man ticēt, ka es to vien daru kā domāju, īstenībā liela daļa problēmas ir tā, ka es pārāk daudz domāju. Mans prāts nekad nepierimst. Tas pārslogots ar iekšējo tērgāšanu, kas reizēm mani dara traku.»

«Es ierosinu pavisam ko citu. Visi Sivanas Lielie Skolotāji mēdz gremdēties klusās pārdomās ne tikai par to, kur atrodas, bet arī par to, uz kurieni dodas. Viņi gremdējas apcerē arī par savas dzīves mērķi un par katru izdzīvoto dienu. Bet svarīgākas par visu pārējo bija pārdomas par to, kā darīt katru nākamo dienu labāku par iepriekšējo. Ikdienišķa, nepārtraukta attīstība rada ilglaicīgu rezultātu, kas izraisa nākamās pozitīvās pārmaiņas.»

«Tātad man regulāri vajadzētu gremdēties pārdomās par savu dzīvi?»

Jā gan. Pat tikai desmit minūšu ilgas koncentrētas pārdomas dienā visai būtiski ietekmēs tavas dzīves kvalitāti.»

«Es saprotu., kā tas bija tur, no kurienes esi ieradies, Džūljen. Bet mana problēma ir tā, ka, dienai sākot ritēt Ierastajā gaitā, es nevaru vairs izbrīvēt pat desmit minūtes lam, lai paēstu pusdienas.»

«Mans draugs, apgalvojot, ka tev nepietiek laika, lai sakārtotu savas domas un savu dzīvi, tu apgalvo apmēram lo, ka tev nav laika uztankoties, jo ir pārāk liels braukšanas airums. Šāds dzīves temps tevi pilnībā nobeigs.»

«Jā, es to zinu. Paklau, tu taču teici, ka iepazīstināsi mani ar dažām praktiskām Sivanas Lielo Skolotāju piedāvātām tehnikām,» es ieminējos, cerībā uzzināt, kā iegūtās zināšanas pielietot dzīvē.

«Ir viena tāda prāta trenēšanas metode, kura izceļas pārējo vidū. To mēdza praktizēt Sivanas Lielie Skolotāji, kuri arī to man godprātīgi iemācīja. Praktizējis to divdesmit vienu dienu, es izjutu lielāku enerģijas, entuziasma un piemērošanās spēju pieplūdumu kā jebkad agrāk. Šī tehnika ir vairāk nekā četrtūkstoš gadu veca, un to sauc Rozes Sirds.«

«Pastāsti man par to sīkāk.»

«Viss, kas tev, šo vingrinājumu izpildot, nepieciešams, ir svaiga roze un klusa vieta. Vislabāk jau brīvā dabā, bet arī klusai istabai nav ne vainas. Sāc lūkoties rozes zieda centrā tās sirdī. Jogs Ramans man teica, ka roze ārkārtīgi līdzinās cilvēka dzīvei. Ceļā tu sastapsies ar ērkšķiem, bet, ja savā ticībā būsi nelokāms un spēsi noticēt saviem sapņiem un ideāliem, tad beidzot aizkļūsi garām ērkšķiem līdz krāšņajam ziedam. Turpini lūkoties rozē.

Pievērs uzmanību tās krāsai, tekstūrai un formai. Sajūti tā smaržu un nedomā ne par ko citu, kā vien par brīnišķo veidojumu sev priekšā. Sākumā prātā nāks visādas cita domas, traucējot koncentrēties uz Rozes Sirdi. Tas liecina par to, ka prāts nav trenēts. Bet neuztraucies, rezultātu nenāksies gaidīt ilgi. Vienkārši pievērs atkal uzmanību tam, uz ko tu koncentrējies. Drīz vien tavs prāts kļūs spēcīgs un disciplinēts.»

«Un tas ir viss? Izklausās diezgan vienkārši.»

«Tur jau slēpjas šis tehnikas lieliskums, Džon,» Džūljens atbildēja. «Tomēr, lai šis rituāls būtu efektīvs, to vajadzētu izpildīt katru dienu. Dažas pirmās dienas tev būs grūti lūkoties rozē pat piecas minūtes. Vairums cilvēku vada savas dienas tik trakā steigā, ka patiess miers un klusums tiem liekas absolūti svešs un nepatīkams. Vairums cilvēku, izdzirduši manus vārdus, teiks, ka viņiem nav laika sēdēt un aplūkot puķi. Tie ir tie paši, kuri teiks arī to, ka tiem nav laika ieklausīties arī sava bērna smieklos, nedz arī staigāt basām kājām pa rasu. Šie cilvēki apgalvos, ka ir pārāk aizņemti, lai noņemtos ar tādiem niekiem. Viņiem neatliek laika arī tam, lai iedibinātu draudzību, jo draudzības uzturēšana arī aizņem laiku.»

«Vai tu pazīsti daudzus šādus cilvēkus?»

«Es pats biju viens no tiem,» Džūljens atbildēja. Tad viņš brīdi klusēja un nekustējās. Viņa pētīgais skatiens pievērsās lielajam pulkstenim uz grīdas, ko mana vecmāmiņa mums ar Dženiju bija uzdāvinājusi mājas iesvētīšanas reizē.» Kad aizdomājos par tiem cilvēkiem, kuri savu dzīvi aizvada šādi, man atmiņā nāk kāda veca angļu romānista vārdi, kura darbus mēdza lasīt mans tēvs: «Nekad nedrīkst ļaut ne pulkstenim, ne kalendāram padarīt sevi aklu, liedzot izjust ik dzīves mirkli kā brīnumainu noslēpumu.»

«Esi neatlaidīgs un pavadi arvien ilgāku laiku, cenšoties sajust Rozes Sirdi,» Džūljens turpināja savā zemajā balsī. «Pēc nedēļas vai divām, tev jau vajadzētu būt spējīgam izpildīt šo tehniku veselas divdesmit minūtes, neļaujot domām aizklīst kaut kur citur. Tā būs pirmā norāde, kas liecinās par to, ka tu esi atguvis spēju kontrolēt savu prātu. Tagad tas koncentrēsies tikai uz to, uz ko tu vēlēsies. Tas tagad būs lielisks kalpotājs, kas spēj tavā labā paveikt brīnišķīgas lietas. Nekad neaizmirsti, ka vai nu tu kontrolē prātu, vai prāts kontrolē tevi.

Īsi sakot, tu ievērosi, ka esi sācis justies daudz mierīgāks. Tu būsi spēris milzīgu soli pretī tam, lai atbrīvotos no savām rūpēm un raizēm, kas sagandē dzīvi lielākajai daļai cilvēku, tā vietā saņemsi daudz vairāk enerģijas un optimisma. Vēl svarīgāk ir tas, ka reizē ar prieku tu pamanīsi savā dzīvē ienākam arī spēju novērtēt tās daudzās dāvanas, kas atrodamas visapkārt. Atgriezies pie Rozes Sirds tehnikas katru dienu, neatkarīgi no tā, cik esi aizņemts un cik izaicinājumiem tev nāktos stāties pretī. Tā ir tava oāze. Tā ir tava klusā atkāpšanās. Tā ir lava miera osta. Nekad neaizmirsti, kāds spēks slēpjas rimtā mierā un klusumā Klusums ir pakāpiens ceļā uz pieslēgšanos Visuma informatīvajam laukam, kurš strāvo ikvienā dzīvās pasaules radībā.»

Tas, ko dzirdēju, mani neizsakāmi valdzināja. Vai patiesi iespējams dzīvi tik radikāli pilnveidot, izmantojot tik vienkāršu metodiku?

«To radikālo pārmaiņu pamatā, kuras saskatāmas tevī, noteikti jābūt kam vairāk nekā tikai Rozes Sirds rituālam vien,» es savas domas izteicu balsī.

«Jā. Tā ir taisnība. Būtībā mana transformācija bija daudzu ļoti efektīvu stratēģiju un tehniku apvienojums. Neraizējies, tās visas ir tikpat vienkāršas kā tehnika, ar ko tevi iepazīstināju. Un tieši tikpat iedarbīgas. Tev, Džon, svarīgāk par visu ir iemācīties atvērt savu prātu tam, lai spētu dzīvot pilnvērtīgu dzīvi, izmantojot visas tās piedāvātas iespējas.»

Džūljens kā neizsmeļama zināšanu aka turpināja atklāt man to, ko bija apguvis Sivanā. «Vēl viena laba tehnika, kā atbrīvot prātu no raizēm un citām negatīvām ietekmēm, kas atņem cilvēkam spēkus, pamatota uz to, ko jogs Ramans nodēvēja par Pretmetu Domāšanu. Es uzzināju, ka vareno Dabas likumu iespaidā prāts vienā un tai pašā laikā spēj apstrādāt tikai vienu vienīgu domu. Izmēģini to, Džon, un tu pārliecināsies, ka man ir taisnība.»

«Es izmēģināšu. Tas patiešām tā ir.»

«Izmantojot šo maz kam zināmo informāciju, ikvienam cilvēkam īsā laika periodā iespējams pavērst savu domāšanu pozitīvā un radošā virzienā. Šis process ir tiešs un nepastarpināts. Tiklīdz prātā ienāk kāda nevēlama doma, nekavējoties liec tās vietā kādu nozīmīgu. Tas ir apmēram tā, it kā tavs prāts būtu viens liels diaprojeklors, bet ikviena tava doma slaids. Tiklīdz uz ekrāna kļūst redzams negatīvs attēls, nekavējoties nomaini to ar pozitīvu.»

«Un tagad pienācis laiks parunāt par šīm krellēm,» Džūljens piebilda ar augošu entuziasmu balsī. «Ikreiz, kad pieķeru sevi domājam kaut ko negatīvu, es noņemu nost šīs krelles un noraisu no tām vienu zīli. Šīs rūpju zīles ievietoju lādītē, ko glabāju savā mugursomā. Visas kopā tās man kalpo par atgādinājumu, ka sevis garīgā pilnveidošanā un atbildībā par domām, kuras aizpilda manu prātu, man vēl mērojams garš jo garš ceļš.»

«Jā, tas gan ir lieliski! Turklāt pavisam viegli izdarāms. Nekad neesmu neko tamlīdzīgu dzirdējis. Pastāsti man par šo Pretmetu Domāšanas tehniku un filozofiju ko vairāk.»

«Te būs viens piemērs no dzīves. Pieņemsim, tev bijusi smaga diena tiesā. Tiesnesis nav piekritis tavam likumu interpretācijas veidam, savukārt apsūdzības uzturētājs ir guvis virsroku, un tavs klients ar tavu veikumu nav diez ko apmierināts. Tu pārnāc mājās un, drūmu domu pārņemts, ieslīgsti savā iemīļotajā atpūtas krēslā. Pats pirmais solis ir apzināties, ka tu patiesi nododies šādām neiedvesmojošām domām. Šāda apzināšanās ir jau solis ceļā uz sevis pilnveidošanu. Nākamais solis ir atcerēties reizi par visām reizēm, ka tikpat viegli, cik tu ļauj šādām drūmām domām pārņemt savu prātu, tu vari tās aizstāt ar daudz pozitīvākām. Domā par to, kas ir tiešā pretstatā šīm drūmajām domām. Koncentrējies uz uzmundrinošām un enerģētiskām domām. Pacenties justies laimīgs. Iespējams, ka tu pat sāksi smaidīt. Lai tavs ķermenis ieņem tādu stāvokli, kādā parasti esi, kad tevi pārņēmis prieks un entuziasms. Izslienies, iztaisno plecus, dziļi ieelpo un koncentrējies domās ūz kaut ko pozitīvu. Jau pēc dažām minūtēm tu sajutīsi būtisku atšķirību. Lūk, kas ir īpaši svarīgi: ja turpināsi praktizēt šo Pretmetu Domāšanu, tad ikvienas negatīvas domas gadījumā, kas pārņēmusi tavu prātu, tu jau pēc dažām nedēļām pārliecināsies par to, ka tās zaudējušas savu nozīmīgumu. Vai saprati, ko es ar to gribēju teikt?»

Džūljens risināja iesākto domu tālāk: «Domas ir ārkārtīgi svarīgas, dzīvas, tās ir mazi enerģijas sablīvējumi. Vairākums cilvēku nekad neaizdomājas līdz tam, kādas ir viņu domas, un tomēr tieši domu kvalitāte ir tā, kas nosaka cilvēka dzīves kvalitāti. Domas tikpat lielā mērā uzskatāmas par materiālās pasaules sastāvdaļu, kā ezers, kurā tu pekli, vai arī iela, pa kuru tu ej. Vājas domas noved pie vājas rīcības. Turpretī rūdīts un disciplinēts prāts, kādu ikdienas treniņu rezultātā var iegūt ikviens, spēj paveikt apbrīnojamas lietas. Ja vēlies izbaudīt dzīvi visā tās pilnībā, rūpējies par savām domām, tāpat kā tu rūpētos par savām visaugstāk vērtētajām materiālās pasaules lietām. Piestrādā pie tā, lai atbrīvotos no haotiskiem domu virpuļiem. Uz radikālām pārmaiņām tev ilgi nenāksies gaidīt.»

Nekad neesmu uzskatījis, ka domas varētu būt dzīvas,» es atbildēju, šī atklājuma pārsteigts. «Bet es spēju saskatīt, kā tās ietekmē ikvienu manas pasaules elementu.»

«Sivanas Lielie Skolotāji nelokāmi ticēja, ka prātā nepieciešams kultivēt tikai sattuic vai tīras domas. Šādu prāta stāvokli viņi panāca, pielietojot dažādas tehnikas, par kurām tev jau stāstīju, kopā ar citām, proti, ar dabisku diētu, pozitīvu apgalvojumu, vai, kā viņi mēdza teiktmantru jeb, citiem vārdiem sakot, atkārtotu kādas frāzes skandēšanu, gudru grāmatu lasīšanu, kā arī, nemitīgi rūpējoties par to, lai viņiem būtu gudri sarunu biedri. Ja prāta templī ielavījās kaut viena netīra doma, viņi, lai sevi sodītu, devās uz daudz jūdžu attālu, varenu ūdenskritumu un ļāva ledusaukstajam ūdenim šļākties sev pāri, līdz kamēr ledainais saltums kļuva neizturams.»

«Liekas, tu man apgalvoji, ka Sivanas Lielie Skolotāji bija ārkārtīgi gudri. Bet stāvēt zem ledainas ūdens strūklas kaut kur tālu Himalaju augstkalnu apvidū tikai tāpēc vien, ka prātā iešāvusies slikta doma, man šķiet visai ekstrēmi.»

Gandrīz tajā pašā mirklī sekoja Džūljena atbilde. Ne velti viņš daudzus gadus tika uzskatīta par izcilu pasaules klases advokātu. «Džon, teikšu īsi un skaidri. Tu patiešām nedrīksti atļauties ielaist prātā nevienu vienīgu negatīvu domu.»

«Esi par to pārliecināts?»

«Pilnīgi. Drūma doma līdzinās embrijam. Sākumā tā ir niecīga, bet tad aug un veidojas arvien lielāka. Drīz vien tā sāk dzīvot pati savu dzīvi.»

Džūljens uz brīdi apklusa, bet tad pasmaidīja. «Piedod, ja mans izklāsts, runājot par šo tēmu, proti, par filozofiju, kuru apguvu sava ceļojuma laikā, tev liekas nedaudz pamācošs. Es tikai vēlos pateikt, ka esmu atklājis veidu, kā uzlabot to cilvēku dzīvi, kuri jūtas nomākti un nelaimīgi. Neliels ikdienas treniņš, ietverot arī Rozes Sirds tehniku un pastāvīgi praktizējot Pretmetu Domāšanu, varētu viņu dzīvei piešķirt pavisam jaunu skanējumu. Domāju, ka viņi būtu pelnījuši to zināt.»

«Pirms pāreju no dārza uz joga Ramana sniegtās noslēpumainās līdzības nākamo elementu, man tev atklājams vēl viens noslēpums, kurš tev lieliski palīdzēs pilnveidoties kā personībai. Šī noslēpuma pamatā ir mūžsens princips, ka pasaulē ikviena lieta un dzīva būtne tiek radīta divreiz. Pirmo reizi prātā un tikai pēc tam reālajā dzīvē. Esmu jau tev skaidrojis, ka domas ir materiālas. Tās ir materiāla rakstura ziņneši, kurus mēs raidām, lai tie ietekmētu mūsu fizisko pasauli. Esmu teicis arī to, ja ceri būtiski ietekmēt ārējās pasaules norises pozitīvā virzienā, tev vispirms jāsāk ar sevi pašu un jāizmaina sava domāšana.»

«Sivanas Lielajiem Skolotājiem bija zināms brīnišķīgs veids, kā uzturēt savas domas vienmēr tīras un jēgpilnas. Šī tehnika izrādījās visai iedarbīga, arī pārveidojot to vēlmes, lai cik tās būtu vienkāršas, realitātē. Šī metodika darbojas jebkurā gadījumā. Tā spēj palīdzēt gan jaunam advokātam, kurš tiecas pēc lieliem honorāriem,  tieši tāpat kā mātei, kura alkst uzlabot attiecības ģimenē, tieši tāpat kā pārdevējam, kuram nepatīk rīkot palētinātu preču izpārdošanu. Šo tehniku Sivanas Lielie Skolotāji devēja par Ezera Noslēpumu. Lai to īstenotu, Skolotāji cēlās četros no rīta, jo sirdi izjuta, ka tik agrai rīta stundai piemīt tādas noslēpumainas kvalitātes, no kurām tie var tikai iegūt. Tādās reizēs Sivanas Lielie Skolotāji devās garā ceļā pa stāvām un bīstamām kalnu takām, kuras tos noveda zemākos apvidos. Nokļuvuši tur, viņi soļoja pa tikko saskatāmu taku, kuras malās auga priedes un eksotiskas puķes, līdz taka tos izveda klajumā. Klajuma vidū atradās ezers ar dzidri zilu ūdeni, kuru klāja tūkstošiem baltu lotosa ziedu. Ūdens ezerā bija pārsteidzoši dzidrs un rāms. Skats uz ezeru patiesi bija apbrīnas vērts. Sivanas Lielie Skolotāji man stāstīja, ka šis ezers daudzu gadsimtu garumā sniedzis veldzi arī to senčiem.»

«Un kas tā par tehniku Ezera Noslēpums? es degu nepacietībā uzzināt.

Džūljens paskaidroja, ka Skolotāji mēdza lūkoties i.linā ezera ūdenī, vizualizējot savus sapņus, lai tie pārvērstos par īstenību. Ja viņi savā dzīvē vēlējās ieviest disciplinētības tikumu, viņi iztēlojās sevi ceļamies agrā gaismiņā, bez kurnēšanas pakļaujoties bargā iežīma noteikumiem un vadot savas dienas klusumā, lai nostiprināti gribasspēku. Ja Sivanas Lielie Skolotāji vēlējās ienest savā dzīvē vairāk prieka un līksmes, viņi, lukodamies ūdenī, iztēlojās sevi skaļi smejamies vai ari, sastopoties ar kādu no brāļiem vai māsām, viens ntram uzsmaidām. Ja tiem bija nepieciešama drosme, viņi iztēlojās sevi krīzes un izaicinājuma brīdī izturamies drosmīgi un izlēmīgi.»

«Jogs Ramans man reizēm atzinās, ka zēna gados  izjutis mazvērtības kompleksu, jo bijis mazāka auguma nekā pārējie zēni viņa vecumā. Kaut arī tie, pateicoties savai audzināšanai, izturējās pret viņu laipni un draudzīgi, viņš kļuva nedrošs un kautrīgs. Lai no šī kompleksa atbrīvotos, jogs Ramans mēdza bieži nākt uz šo dievišķo stūrīti, lai ezera ūdenī vizualizētu tādu personību, par kādu cerēja kļūt. Reizēm viņš sevi vizualizēja kā izteikts līderis, kurš augumā stalts un garš būdams, stāv un uzrunā apkārtējos spēkpilnā un valdonīgā balsī. Citreiz viņš skatīja ezera spogulī sevi tādu, kādu vēlējās redzēt, gadiem ejot, proti, kā Lielo i Skolotāju, kuram piemīt liels iekšējs spēks un izteikta personības aura. Visu to, ko viņš dzīvē vēlējās sasniegt, jogs Ramans vispirms vizualizēja ezera ūdenī.»

«Pagāja vairāki mēneši, un jogs Ramans patiešām pārtapa par tādu cilvēku, par kādu savā garā vienmēr bija vēlējies kļūt. Redzi, Džon, prāts darbojas caur j iztēli. Prāta vīzijas ietekmē tavu paštēlu, bet tavs paštēls savukārt ietekmē to, kā tu jūties, kā tu darbojies un ko gribi sasniegt. Ja tavs paštēls apgalvo, ka tu esi pārāk jauns, lai kļūtu veiksmīgs advokāts, vai arī, ka esi pārāk vecs, lai izmainītu savus paradumus pozitīvā virzienā, tu šos mērķus nekad arī nesasniegsi. Ja tavs paštēls tev apgalvo, ka bagāta, nodrošināta un mērķtiecīga dzīve, papildināta ar lielisku veselību un laimi, domāta tikai citiem cilvēkiem, kuri par tevi pārāki, tad šāds uzstādījums galu galā patiešām arī kļūs par tavu dzīves īstenību.

Bet, radot prātā iedvesmojošas iztēles vīzijas, tavā dzīvē sāk risināties brīnišķīgas lietas. Einšteins reiz sacījis: «Par zināšanām svarīgāka ir iztēle.» Tev katru dienu jāatrod zināms laiks, kaut vai tikai dažas minūtes, lai praktizētu radošu vizualizāciju. Iztēlojies gara acīm lo, kāds vēlies būt izcils tiesnesis, lielisks tēvs vai arī godājams sabiedrības loceklis.»

«Vai man vajadzētu sameklēt kādu īpašu ezeru, lai praktizētu Ezera Noslēpumu?» es naivi apvaicājos.

«Nē. Ezera Noslēpums ir tikai Sivanas Lielo Skolotāju dots nosaukums mūžsenai tehnikai, kas ar pozitīvu tēlu palīdzību ļauj ietekmēt prātu. Tu vari to praktizēt savā dzīvojamajā istabā vai pat birojā. Aizslēdz durvis, atvieno telefonu un aizver acis. Tad pāris reižu dziļi ieelpo un izelpo. Pēc kādām divām vai trim minūtēm tu sajutīsi, ka tevi pārņem atslābums. Tad mēģini gara acīm iztēloties lo, kas tu gribētu būt, ko gribētu iegūt savā īpašumā un ko vēlētos dzīvē sasniegt. Ja vēlies kļūt par pasaulē vislabāko tēti, iztēlojies, kā tu smejies un rotaļājies ar saviem bērniem, ar tīru sirdi atbildot uz visiem viņu jautājumiem. Iztēlojies, kā spriedzes situācijā tu nezaudē savu pievilcību un labestību. Iztēlē izmēģini, kā tev izdosies kontrolēt savu rīcību, ja līdzīgā situācijā gadīsies nokļūt reālajā dzīvē.»

«Vizualizāciju iespējams izmantot ļoti dažādās dzīves situācijās. To var izmantot, lai gūtu panākumus tiesā, lai uzlabotu attiecības ar cilvēkiem, kā ari, lai sevi garīg bagātinātu. Pastāvīga šīs tehnikas pielietošana var arī palielināt tavus finansiālos ienākumus un sniegt citāda veida materiālos labumus, ja tas ir tas, pēc kā tu tiecies. Saproti reizi par visām reizēm, ka prātam piemīt magnētiskas spējas piesaistīt visu to, pēc kā tiecies. Ja tev dzīvē kā pietrūkst, tā notiek tāpēc, ka tev pietrūkst labu domu. Iztēlojies brīnišķas ainas un atceries, ka pat viens vienīgs negatīvs tēls spēj visu saindēt. Tiklīdz sāksi izjust prieku, kādu sniedz šī senā tehnika, tu sāksi apzināties sava prāta neierobežotās spējas un līdz ar to gūsi pieeju arī tām slēptajām spējām un enerģijai, kāda snauž katrā cilvēkā.»

Man radās tāds iespaids, it kā Džūljens runātu kādā svešā valodā. Nekad agrāk nebiju nevienu dzirdējis runājam par to, ka prātam piemīt magnētiska spēja piesaistīt garīgu un materiālu pārpilnību. Nedz arī jebkad agrāk biju dzirdējis kādu runājam par iztēles spēku un tās ietekmi uz visām cilvēku dzīves norisēm. Un tomēr kaut kur savas dvēseles dzīlēs es ticēju tam, ko Džūljens stāstīja. Tas bija vīrs, uz kura spriedumiem un intelektuālajām spējām varēja paļauties. Tas bija vīrs, kura domāšanas asums tika augstu vērtēts visas pasaules mērogā. Tas bija vīrs, kurš to ceļu, ko es vēl tikai gatavojos sākt iet, bija jau nogājis. Viens gan bija skaidrs Džūljens savā odisejā uz Austrumiem patiešām bija radis ko neaptverami nozīmīgu. Sajūtot viņa fizisko vitalitāti un acīmredzamo rimto mieru, kas lo apņēma, redzot visas viņā notikušās pārmaiņas, bija skaidrs, ka šī vira padomos ir vērts ieklausīties.

Jo vairāk es par dzirdēto domāju, jo jēgpilnāks man tas sāka likties. Prātam noteikti piemīt daudz lielāks potenciāls, nekā vairums cilvēku raduši domāt. Kā citadi lai mātes spētu pacelt smagas un neizkustināmas automašīnas, lai izglābtu savus brēcošos mazuļus, kas pakļuvuši zem to riteņiem? Kā citādi Austrumu cīņas meistari iespētu pāršķelt kaudzi ķieģeļu ar vienu vienīgu plaukstas cirtienu? Kā citādi Austrumu jogi iespētu pēc vēlēšanās apzināti palēnināt savu sirdsdarbību, vai arī, ne aci nepamirkšķinot, izturēt nepanesamas sāpes? iespējams, ka īstenībā problēma slēpās manī un tai apstāklī, ka man pietrūka ticības cilvēka neizsmeļamo rezervju esamībai. Iespējams, šis vakars, ko pavadīju kopā ar bijušo izcilo jurisprudences spīdekli, kurš bija pārtapis par viedu Himalaju mūku, uzskatāms par tādu kā manas dzīves modinātājzvanu.

«Bet es taču nevaru šīs tehnikas praktizēt savā birojā!» es piezīmēju. «Maniem partneriem jau tagad šķiet, ka es Izturos dīvaini.»

«Jogam Ramanam un visiem pārējiem Sivanas Lielajiem Skolotājiem, kuru vidū tas uzturējās, bija kāds Iemīļots, daudzus laiku lokus pārdzīvojis izteiciens. Tagad pienācis brīdis, kad varu šajā mums abiem tik nozīmīgajā brīdī, atļaušos to apgalvot, tālāk to nodot tev. Tas skan sadi: «Augstprātīga izturēšanās pret citiem cilvēkiem nav uzskatāma par cēlu rīcību. Būt patiesi cēlam nozīmē izturēties augstprātīgi pret savu iepriekšējo iekšējo Es. Tas, ko vēlos pateikt, ir: ja gribi pilnveidot savu dzīvi u dzīvot tā, kā esi pelnījis, tev visu laiku jācenšas pārs_ pašam sevi. Nav nozīmes tam, ko par tevi runā citi. Svarīg ir tikai tas, ko tu pats saki sev. Neraizējies par citu cilvē: spriedumu, ja esi pārliecināts par sava viedokļa pareizību Vari darīt visu, ko vierr gribi, ja dziļi sirdī esi pārliecināts pa: savu taisnību. Nekad nekaunies rīkoties tā, kā, tavuprāt, ir pareizi. Izlem, kāda rīcība tev liekas pareiza, un tad no savas nostājas vairs neatkāpies. Un, Dieva dēļ, nekad nepakļaujies nožēlojamam paradumam savu pašvērtību noteikt citu cilvēku teiktajam. Jogs Ramans mēdz teikt: «Ik mirklis, kc aizvadi, domādams par citu cilvēku sapņiem, izdzēš to laiku, kuai tu varētu veltīt savējiem.»

Bija jau septiņas minūtes pāri pusnaktij. Dīvaini, bel es nemaz nejutos noguris. Kad pateicu to Džūljenam, viņš atkal pasmaidīja. «Tu esi apguvis vēl vienu apskaidrotas dzīves principu. Arī nogurums būtībā ir prāta darbības rezultāts. Nogurumu izjūt tie cilvēki, kuru dzīvē trūkst mērķtiecības un sapņu. Ļauj minēt piemēru no dzīves. Vai tev ir gadījies visu pēcpusdienu pavadīt savā birojā, lasot sausus lietas materiālus, līdz sākušas jukt kopā domas un tevi pārmācis miegs?»

«Reizēm jā,» es atbildēju, negribēdams atzīties, ka tas ir mans modus operandi. «Protams, ka, strādājot birojā no rīta līdz vakaram, cilvēks sāk justies miegains.»

«Un tomēr, ja piezvana draugs, lai uzaicinātu tevi uz bumbas spēli, vai arī, lai palūgtu tavu padomu attiecībā uz golfa spēli, esmu pārliecināts, ka nogurums tai pašā mirkli būtu atņemts kā ar roku. No tā vairs nebūtu ne miņas. Tā taču ir, vai ne?»

«Jā, Jūsu Godība.»

Džūljens jutās savā elementā. «Nu, tātad tavs nogulums nav nekas vairāk kā vien prāta darbības rezultāts, las ir slikts paradums, kuru tavs prāts piesavinājies un darbojas kā bremze, kad tu veic kādu nogurdinošu darbu. Toties šovakar mans stāsts tevi acīmredzot ir savaldzinājis, un tu dedz nepacietībā uzzināt to, kas tapis zināms man. Enerģiju tev dod tava ieinteresētība un garīgā koncentrēšanās. Šovakar tavas domas nav ne aizklīdušas pagātnē, ne arī pievērsušās nākotnei. Tās koncentrējušās tikai uz tagadni, uz mūsu sarunu. Liekot prātam nemitīgi darboties tagadnē, tu nekad nejutīsies noguris, lai arī kādu nakts stundu rādītu pulkstenis.»

Es piekrītoši pamāju. Džūljena gudrība likās tik acīmredzama un pati par sevi saprotama, un tomēr tik daudz kas no dzirdētā man pašam nekad nebija ienācis prātā. Man šķiet, ka veselais saprāts nebūt ne vienmēr Ir tik vesels, kā pieņemts uzskatīt. Atceros vārdus, ko, mani audzinot, mēdza sacīt mans tēvs: «Atrod tikai tie, kuri meklē.» Man viņa ļoti pietrūkst.

Septītās nodaļas kopsavilkums

Pārvaldi savas domas

• Trenējot prātu, cilvēkam pavēra brīnumainas iespējas.

• Dzīves kvalitāti nosaka cilvēk domu kvalitāte.

• Dzīvē nepastāv iespēja kļūdīties. Ir tikai mācībstundas. Raugies uz neveiksmēm kā uz iespējām sevi pilnveidot un garīgi bagātināties.

• Rozes sirds.

• Pretmetu domāšana.

• Ezera noslēpums.

Laimes noslēpums ir pavisam vienkāršs - noskaidro, ko tu patiešām vēlies dari. Un tad novirzi visu savu enerģiju tieši uz to. Tiklīdz esi to izdarījis, tavā dzīvē ienāk pārpilnība, bet visas tavas vēlmes īstenojas viegli un eleganti.

Astotā nodaļa

IEKŠĒJĀS UGUNS IEDEGŠANA

Notici sev. Radi sev tāda veida dzīvi, kādu vēlētos dzīvot visu savu atlikušo mūžu. Izdari visu, kas tavos spēkos, uzpūšot sīkās iespēju dzirkstelītespanākumu liesmās.

Fosters C. Maklenans

«Diena, kad jogs Ramans man tur, Himalaju augstumos, pastāstīja līdzību par dārzu, patiesību sakot, daudzējādā ziņā līdzinājās šai dienai,» sacīja Džūljens.

«Vai tiešām?»

«Mūsu saruna aizsākās pievakarē un ieilga līdz vēlai naktij. Abi jutāmies tik ļoti elektrizēti, ka gaisā ap mums, šķiet, šķiltin šķīlās dzirksteles. Es jau sarunas gaitā ieminējos, ka, sākot ar brīdi, kad jogu Ramanu Ieraudzīju pirmo reizi, mani pārņēma tāda sajūta, it kā viņš būtu mans brālis, kaut gan īstenībā man brāļa nemaz nav. Šovakar, sēžot te kopā ar tevi un redzot tavā sejā ieinteresētību, es arī šeit jūtu tādu pašu enerģiju un iekšēju saikni. Man jāteic, ka, kopš kļuvām draugi, esmu vienmēr tevi uzskatījis par savu jaunāko brāli. Atklāti sakot, saskatīju tevī daudz ko no sevis paša.»

«Tavas runas tiesas žālē bija fantastiskas, Džūljen Nekad neaizmirsīšu, cik tās bija mērķtiecīgas un iedarbīgas.»

Tomēr bija pilnīgi skaidrs, ka atmiņās par pagātni viņš gremdēties nevēlējās.

«Džon, es gribētu turpināt tev izskaidrot joga Raman stāstītās līdzības pārējos elementus, bet, pirms to daru, man jāiegūst zināma pārliecība. Esmu jau iepazīstinājis tevi ar vairākām ļoti iedarbīgām tehnikām personiskā izaugsmes veicināšanai. Šīs tehnikas, ja tās praktizē regulāri, spēj darīt brīnumu lietas. Es atklāšu tev šovakar savu sirdi, jo tāds ir mans pienākums. Es tikai gribu justies pārliecināts, ka tu pilnībā apzinies, cik svarīgi ir tas, lai tu, savukārt, nodotu šīs zināšanas tālāk tiem, kuriem vajadzīga palīdzība. Mēs dzīvojam ļoti saspringtā laikmetā. Pasaulē valda negācijas, un daudzi cilvēki zaudējuši pamatu zem kājām. Kā kuģis, kas zaudējis vadību. Tās ir paguruma māktas dvēseles, kuras tiecas ieraudzīt bāku, lai izvairītos no bojāejas, bangām triecoties pret klinšaino krastu. Tev nāksies uzņemties kapteiņa lomu. Man jābūt pārliecinātam, ka nogādāsi Sivanas Lielo Skolotāju mācību tiem, kuriem tā vajadzīga.» Pēc īsa pārdomu brīža Džūljenam godīgi apsolīju, ka izpildīšu man uzticēto uzdevumu. Tad viņš kaismīgi turpināja: «Šīs mācības lieliskums slēpjas apstāklī, ka, cenšoties uzlabot citu cilvēku dzīvi, arī tava paša dzīve pacelsies nepieredzētos augstumos. Šī atziņa balstās uz senās mācības paradigmu par īpašu dzīvi.»

«Esmu pati uzmanība.»

«Būtībā Sivanas Lielo Skolotāju dzīvi noteica pavisam vienkāršs likums: Tas, kurš visvairāk kalpo citiem, visvairāk arī iegūst. Protams, emocionālajā, fiziskajā, garīgajā un dvēseliskajā līmenī. Tāds ir ceļš uz dvēseles mieru un sevis ārējo pilnveidošanu.»

Es reiz kaut kur lasīju, ka cilvēki, kuri pētī savus līdzcilvēkus, ir gudri, bet tie, kuri pētī sevi, top apskaidroti, Te nu es laikam pirmo reizi mūžā biju sastapis cilvēku, kurš patiešām bija iepazinis savu iekšējo Es līdz galam. Tērpies savā askētiskajā un vienkāršajā tērpā ar jaunajam Budam raksturīgu vieglu smaidu izteiksmīgajos vaibstos, Džūljens Mentls, liekas, to visu bija iemantojis ideālu veselību, laimi un pāri malām plūstošu savas dzīves misijas izjūtu Visuma kaleidoskopā. Tomēr viņam nekas nepiederēja.

«Nu mēs esam nokļuvuši līdz tornim ar bāku,» Džūljens sacīja, loģiski pāriedams pie mūžsenās mācības nākamā punkta.

«Interesanti, kā šis tornis iekļausies joga Ramana līdzībā?»

«Mēģināšu paskaidrot,» viņš atteica, vairāk atgādinot  erudītu augstskolas profesoru, nekā mūku, kurš reiz bijis advokāts, kas vēlāk atteicies no personiskās dzīves. «Tagad tu esi uzzinājis, ka prāts ir kā kupli sazēlis dārzs, un, lai tas varētu zaļot arī turpmāk, to ik dienas nepieciešams rūpīgi kopt. Nekad neatļauj tajā kā nezālēm ieviesties netīrām domām un neglītai rīcībai. Sargā ieeju savā prātā, veido to veselīgu un stipru, tad, ja vien to ļausi, prāts tavā dzīvē paveiks apbrīnojamas lietas.»

«Tu atceries, ka dārza vidū atradās milzīgs tornis ar bāku. Šis simbols tev atgādinās kādu citu senu apskaidrotas dzīves principu, kurš skan šādi: Dzīves mērķis ir mērķtiecīga dzīve.»Tie, kuri patiesi ir apskaidroti, zina, ko vēlas no dzīves. Gan emocionāli un materiāli, gan fiziski un garīgi. Skaidri definētas prioritātes un mērķi ikvienam tavas dzīves aspektam ir salīdzināmi ar lomu, kāda piederas tornim ar bāku, vadot un sniedzot patvērumu, kad dzīves bangas kļūst pārāk nevaldāmas. Zini, Džon, tiklīdz cilvēks ir skaidri nospraudis sev mērķi, uz ko virzīties, viņš kļūst spējīgs radikāli pārveidot savu dzīvi. Bet, ja cilvēks nemaz nezina, uz kurieni virzīties, kā viņš uzzinās, ka ir jau sasniedzis mērķi?»

Džūljens kopā ar mani atgriezās laikā, kad bija pārrunājis šo mūžsenās mācības principu ar jogu Ramanu. Viņš atsauca atmiņā Lielā skolotāja vārdus. «Dzīve ir tāda savāda lieta,» jogs Ramans bija piezīmējis. «Varētu domāt, ka, jo mazāk cilvēks strādā, jc lielākai vajadzētu būt iespējai pieredzēt laimi. Lai gan laimes īstenais avots ietverams vārdā «sasniegums». Noturīgu un ilglaicīgu laimi sniedz nemitīgs darbs, kurš virzīts uz savu mērķu sasniegšanu, un nelokāma virzīšanās uz priekšu, īstenojot savas dzīves misiju. Tagad esmu tev atklājis noslēpumu, kā uzpūst pilnās liesmās to uguni, kas kvēlo ikvienā no mums. Es saprotu, tas izklausās nedaudz smieklīgi, ka nākas atstāt mūsu uz panākumiem orientēto sabiedrību tūkstošiem jūdžu aiz muguras un aprunāties ar saujiņu noslēpumainu Lielo Skolotāju Himalaju kalnu augstumos, tikai tādēļ, lai uzzinātu, ka vēl viens mūžīgās laimes noslēpums rodams sasniegumos. Bet tā nu tas ir.»

«Vai Lielie Skolotāji būtu darbaholiķi?» es rotaļīgi iestarpināju.

«Nē, gluži pretēji. Jāatzīst, lai gan Lielie Skolotāji bija ļoti produktīvi ļaudis, viņu darbošanās nekad nebija drudžaini fanātiska. Nē, tā drīzāk bija ļoti rimta un koncentrēta, ar dzenbudisma iezīmēm.»

«Kā tā?»

«Visam, ko viņi darīja, bija noteikts mērķis. Lai gan viņi atradās tālu no pasaulīgās dzīves un piekopa garīgi piesātinātu dzīvesveidu, tiem arī praktiski viss veicās. Daži vadīja savas dienas, sacerot filozofiskus traktātus, citi sacerēja brīnišķīgu, bagātīgi niansētu dzeju, kas meta izaicinājumu to intelektam un atjaunoja to radošās spējas. Bet vēl citi pavadīja laiku, nodevušies klusām pārdomām. Tie atgādināju senas, lotosa pozā nosēdinātas apskaidroto statujas. Sivanas Lielie Skolotāji netērēja savu laiku velti. Viņu kolektīvā apziņa pauda, ka to dzīvei ir konkrēts uzdevums un ka viņu pienākums ir šo uzdevumu izpildīt.»

Lūk, ko jogs Ramans toreiz man teica: «Šeit, Sivanas apmetnē, kur laiks ir šķietami apstājies, tevi varētu interesēt, ko nelielai grupiņai vienkāršu mūku, kuriem ne kas nepieder, vajadzētu sasniegt vai arī cerēt sasniegt. Bet sasniegumam nebūt nav jābūt tikai un vienīgi materiālas dabas. Mani mērķi ir iegūt dvēseles mieru, apskaidrību un sevi pilnveidot. Ja līdz mūža beigām man šos mērķus īstenot neizdosies, esmu pārliecināts, ka tā arī nomiršu: neapmierināts un neguvis piepildījumu.»

Džūljens man atzinās, ka tā bijusi pirmā reize, kad viņš dzirdējis kādu no Sivanas Lielajiem Skolotājiem skaram mirstīguma tēmu. «Jogs Ramans laikam šo jautājumu izlasīja manās acīs, jo teica: «Draugs, tev nevajag par to raizēties. Esmu jau pārkāpis simt gadu slieksni, un vēl nebūt netaisos šo pasauli atstāt. Mana gudrība ir pavisam vienkārša. Kad tu skaidri apzinies, kādus mērķus gribi savā dzīvē sasniegt materiālus, emocionālus, fiziskus vai garīgus un kad tu vadi savas dienas, tos īstenojot, tu galu galā iemanto mūžīgu prieku. Tava dzīve būs tikpat patīkama kā manējā, un tu iepazīsi fantastisku realitāti. Bet tev jābūt skaidrībai par savas dzīves mērķi. Un tad nemitīgā darbībā jāpārvērš šī mērķa iztēles vīzija par realitāti. Mēs, Lielie Skolotāji, apzīmējam šo procesu ar vārdu «dharma,» kas sanskritā apzīmē «dzīves mērķi».»

«Vai manas dharmas īstenošana sniegs apmierinājumu mūža garumā?» es gribēju zināt.

«Pilnīgi noteikti. No dharmas cilvēks gūst iekšēju harmoniju un ilglaicīgu apmierinātību. Dharma balstās uz mūžsenu principu, kas nosaka, ka ikvienam no mums dzīves laikā īstenojama varonīga misija. Mums visiem dots unikāls spēju un talantu kopums, ar kuru palīdzību iespējams šo misiju īstenot. Būtiski svarīgi ir tos atklāt, un, to darot, atklāt arī savas dzīves galveno uzdevumu.»

Es Džūljenu pārtraucu. «Tas zināmā mērā sasaucas ar lo, ko tu sacīji iepriekš par riska uzņemšanos.»

«Varbūt jā, bet varbūt arī nē.»

«Es īsti nesaprotu.»

«Jā, varētu likties, ka tu esi spiests prast riskēt, lai atklātu, kas tev vislabāk padodas, un līdz ar to arī savas dzīves galveno uzdevumu. Brīdī, kad cilvēki atklāj savas esības galveno mērķi, daudzi to darbu, kurš viņu attīstību ir bremzējis, pamet. Sevis paša un dvēseles izzināšanas process vienmēr saistās ar šķietamu risku. Tomēr par risku šeit nebūtu jārunā, jo sevis paša atklāšanā un savas dzīves mērķa noskaidrošanā risks kā tāds jau nemaz nav iespējams. Sava iekšējā Es izzināšana līdzinās savas apgaismības DNS noteikšanai. Tā ir ļoti laba un īstenībā ārkārtīgi svarīga lieta.»

«Kāda ir tava dharma, Džūljen?» es neviļus painteresējos, cenšoties apslāpēt savu degošo ziņkārību.

«Manējā ir pavisam vienkārša pašaizliedzīgi kalpot cilvēkiem. Iegaumē, ka tu nekad negūsi patiesu prieku no gulēšanas, no relaksēšanās, nedz arī no bezmērķīgas un dīkas vaļošanās. Runājot Bendžamina Disraeli vārdiem: «Laimes noslēpums meklējams pastāvīgā mērķa klātesamībā.» Tā laime, pēc kuras tiecies tu, nāk no to pasaulīgo mērķu apzināšanās, kurus tev lemts īstenot, vēlāk nododoties saviem ikdienas darbiem, lai tiem pietuvotos. Tā ir tās laikam pāri stāvošās filozofijas, kura nosaka, ka visbūtiskākās lietas nekad nedrīkst tikt pakļautas j tām, kuras ir vismaznozīmīgākās, tiešs pielietojums dzīvē. Tornis ar bāku joga Ramana līdzībā tev vienmēr atgādinās to, cik svarīgi ir uzstādīt skaidri formulētus un nozīmīgus mērķus, kā arī to, kas ir vēl svarīgāk, rasti sevī gribasspēku tiem pietuvoties.»

Dažās nākamajās stundās no Džūljena uzzināju, ka visi attīstītākie un motivētākie cilvēki izprot, cik svarīgi ir izzināt savas spējas un talantus, un atklāt savas personiskās dzīves galveno uzdevumu, vēlāk savas spējas pielietojot, lai šo dzīves uzdevumu īstenotu. Daži cilvēki pašaizliedzīgi kalpo cilvēcei kā ārsti, citi kā mākslinieki. Daži atklāj sevī spējas lieliski saprasties ar cilvēkiem un kļūst izcili skolotāji, turpretī citi apjauš, ka nāksies sevi realizēt jaunrades, biznesa vai zinātnes jomā. Pats galvenais ir izveidot sevī pašdisciplīnu un vīziju, lai spētu savu misiju atpazīt, lai tā jau meklējumu laikā kalpotu pārējiem  cilvēkiem.

«Vai tas ir veids, kā tiek izvirzīts tuvākais mērķis?»

«Tuvākā mērķa izvirzīšana ir tikai pats sākums. Savu tuvāko mērķu apzināšanās atbrīvo cilvēkā tos radošos spēkus, kādi nepieciešami, lai noskaidrotu dzīves galveno mērķi. Gribi tici, gribi netici, bet jogs Ramans un pārējie Sivanas Lielie Skolotāji mērķu izvirzīšanai pievērsa ļoti lielu uzmanību.»

«Nevar būt, ka tu runā nopietni. Augsti mācītie Lielie Skolotāji, kuri dzīvo pašā Himalaju sirdī, tikai to vien dara, kā caurām naktīm meditē un augām dienām nodarbojas ar mērķu uzstādīšanu. Tas nu gan ir jauki!»

«Džon, cilvēkus vajag vērtēt pēc to sasniegtā. Paskaties uz mani. Dažkārt, palūkojoties spogulī, es nepazīstu pats sevi. Manu reiz tik seklo un nepiepildīto esību nomainījusi jauna, daudz bagātāka piedzīvojumiem, noslēpumainības un priecīga satraukuma caurstrāvota. Esmu atguvis jaunību, lokanību un veselību. Esmu paliesi laimīgs. Šīs mūžvecās zināšanas, ko tagad nododu tev, ir iedarbīgas, tik nozīmīgas un dzīvīgas, ka tev vienkārši sevi tām jāatver.»

«Es tāds esmu, Džūljen. Es patiešām tāds esmu. Viss, ko tu man stāsti, izklausās absolūti loģiski un sakarīgi, lai gan dažas tehnikas liekas nedaudz savādas. Bet esmu tev apsolījis tās izmēģināt un savu solījumu turēšu. Saprotu, ka šajās zināšanās slēpjas liels spēks.»

Ja esmu kaut ko saskatījis tālāk nekā citi, tad tikai tāpēc, ka esmu bijis pakāpies Lielajiem Skolotājiem uz plei iem,» Džūljens pazemīgi paskaidroja. «Minēšu tev vēl vienu I nemēru. Jogs Ramans lieliski šāva ar loku. Šajā jomā viņš bija īsts sava amata meistars. Lai ilustrētu to savas filozofijas daļu, kurā runāts par to, cik svarīgi ir skaidri noformulēti mērķi Ikvienā dzīves norisē un dzīvē kopumā, viņš nodemonstrēja ko tādu, ko es nekad mūžā neaizmirsīšu.»

«Netālu no tās vietas, kur sēdējām, auga milzīgs zols. Jogs Ramans izņēma no ziedu vijas, kuru parasti nēsāja apliktu ap kaklu, vienu rozi un piestiprināja to pie koka stumbra. Tad viņš no lielās mugursomas, savas pastāvīgās pavadones klejojumos pa kalnu takām, pa kādu mēs arī tobrīd gājām, izņēma trīs priekšmetus. Pirmais no tiem bija viņa iemīļotais loks, izgatavots no brīnišķīgi smaržojoša, trausla, bet izturīga sandalkoka; Otrs priekšmets bija bulta, bet trešais bija kabatlakatiņš lilijas zieda baltumā. Tik koši balts, kādu mēdzu nēsāt savu dārgo uzvalku krūšu kabatiņā, lai atstātu iespaidu uz tiesnešiem un zvērinātajiem,» Džūljens kā atvainodamies paskaidroja.

Tad jogs Ramans palūdza Džūljenu ar kabatlakatiņu aizsiet sev acis.

«Cik tālu es atrodos no rozes?» jogs Ramans pavaicāja savam māceklim.

«Kādas simt pēdas,» Džūljens minēja.

«Vai esi kādreiz vērojis mani praktizējamies senlaicīgajā loka šaušanā?» jogs Ramans turpināja Džūljenu izvaicāt, visā pilnībā jau iepriekš apzinādamies, kāda būs atbilde.

«Esmu redzējis jūs trāpām pašā mērķa centrā no trīssimt pēdu attāluma un neatceros gadījumu, kad jūs būtu kļūdījies, šaujot no šāda attāluma,» Džūljens godbijīgi atbildēja.

Un tad, ar aizsietām acīm, ieņēmis stingru stāju, jogs Ramans no visa spēka uzvilka loku un, notēmējis tieši uz rozi, ko bija piespraudis pie ozola stumbra, izšāva bultu. Bulta ar dobju būkšķi atsitās pret koka mizu, diezgan tālu no mērķa.

«Man likās, ka jūs gatavojāties nodemonstrēt ko vairāk no savām maģiskajām spējām, jog Raman. Kas notika?»

«Mēs esam ieradušies šajā nomaļajā vietā ar vienu vienīgu nolūku. Esmu nolēmis tev atklāt visas pasaulīgās esības. Šodien demonstrētais domāts tam, lai vēlreiz uzsvērtu, cik svarīgi ir precīzi noteikt savā dzīvē mērķus un zināt, kurp ved tavs izvēlētais ceļš. Tas, ko tu redzēji, vēlreiz apstiprina būtiski svarīgu principu visiem tiem, kuri tiecas īstenot savas dzīves mērķus, proti, tu nekad netrāpīsi mērķī, ja nespēsi to saskatīt. Cilvēki nodzīvo visu savu mūžu, sapņodami par laimi, cenšoties just aizvien vairāk dzīvesprieka un daudzkārt pilnībā ļaujoties kaislībām. Tomēr viņi nespēj apjaust, cik svarīgi ir ziedot kaut vai desmit minūtes mēnesī tam, lai uzrakstītu savus mērķus uz papīra un nopietni padomātu par savas dzīves jēgu, par savu dharmu. Mērķu izvirzīšana paceļ cilvēku dzīvi jaunā pakāpē. Tā kļūst bagātāka, patīkamāka un pārpilna burvīga valdzinājuma.»

«Redzi, Džon, mūsu senču atstātās mūžsenās zināšanas māca, ka skaidri noformulēti mērķi tam, ko vēlamies sasniegt dvēseliskajā, fiziskajā un garīgajā sfērā, ir ārkārtīgi svarīgi to turpmākajai īstenošanai. Tajā pasaulē, kurai tu piederi, cilvēki izvirza sev materiāla un finansiāla raksi ura mērķus. Ja tas ir tavu vērtību mērs, tur nav nekā nosodāma. Tomēr, lai sevi pilnveidotu un rastu iekšēju apskaidrību, tev nepieciešams mērķu uzstādījums arī citās dzīves jomās. Vai tu jutīsies pārsteigts, uzzinot, ka man ir ļoti skaidri noteikti mērķi, kā gūt dvēseles mieru, pēc kā alkstu, enerģiju, ko vēlos iemantot katrai dienai, un mīlestību, ko dāvāju visiem tiem, kas atrodas manā tuvumā? Mērķu uzstādījums nebūt nav domāts tikai tādiem izciliem advokātiem, kā tu, kuri dzīvo savu pasaulīgo dzīvi tik daudzu materiālas dabas vilinājumu ielenkumā. Ikvienam, kurš vēlas pilnveidot savu iekšējo Es un ārējo eksistenci, Vajadzētu paņemt papīra lapu un sākt uz tās pierakstīt savas dzīves mērķus. Tiklīdz tas ir izdarīts, sāk darboties Dabas spēki, lai šos sapņus vērstu īstenībā.»

Tas, ko dzirdēju, mani fascinēja. Kad spēlēju vidusskolas futbola komandā, treneris pastāvīgi runāja par to, cik svarīgi ir apzināties, ko mēs no katras spēles gaidām. «Apzinies savu mērķi!» Tāds bija viņa personiskais kredo, un mūsu komandai pat sapņos nerādījās, ka varētu iesoļot laukumā bez konkrēta spēles plāna, kam vajadzēja mums nodrošināt uzvaru. Nevarēju saprast, kāpēc, kļūstot pieaugušam, nekad nebiju papūlējies sastādīt spēles plānu arī pats savai dzīvei. Laikam jau Džūljena sacītajā un joga Ramana dzīves filozofijā patiešām slēpās sava daļa taisnības.

«Kas tad tajā papīra lapiņas paņemšanā un savu mērķu uzrakstīšanā ir tik īpašs? Kas no tik vienkāršas darbības mainās?» es gribēju zināt.

Džūljens izskatījās apmierināts. «Tava acīmredzamā ieinteresētība mani iedvesmc, Džon. Entuziasms ir viens no panākumiem bagātas dzīves priekšnoteikumiem, un man prieks, ka tu savējo esi pilnā mērā saglabājis. Agrāk rs tev mācīju, ka cilvēks dienā vidēji izlaiž prātam cauri   apmēram sešdesmit tūkstošus domu. Uzrakstot savus Veicamos darbus un mērķus uz papīra, tu tādā veidā dari zināmu savai apziņai, ka šīs uz papīra izliktās domas ir daudzkārt svarīgākas par atlikušajām piecdesmit deviņi tūkstoši deviņsimt deviņdesmit deviņām. Tad tavs prāts gluži kā vadāmā raķete sāk meklēt visas iespējas, ka savus uzstādītos mērķus īstenot. Īstenībā tas patiešām li absolūti zinātnisks process. Diemžēl, lielākajai daļai i ilvēku par to nav ne mazākās jausmas.»

«Dažiem mūsu partneriem mērķu uzstādīšana padodas sevišķi labi. Ja tā padomā, tad tie ir finansiāli visnodrošinātākie cilvēki, kādus es pazīstu. Bet nedomāju, ka tie ir arī vislīdzsvarotākie un iekšēji visharmoniskākie,» es piebildu.

«Iespējams, ka viņi nav sev uzstādījuši pareizos mērķus. Redzi, Džon, dzīve lielā mērā piespēlē mums tieši to, ko mēs tai lūdzam. Vairums cilvēku vēlas justies labāk, vēlas iegūt vairāk enerģijas vai arī gūt dzīvē lielāku gandarījumu. Tomēr uz jautājumu, ko īsti tie no dzīves sagaida, nespēj atbildēt. Cilvēka dzīve sāk mainīties tai hi idī, kad viņš ir uzstādījis mērķi un sāk tiekties izzināt savu dharmu,» Džūljens papildināja mirdzošām acīm, apzinoties savos vārdos ietverto patiesību.

«Vai tev nav dzīvē gadījies sastapt kādu cilvēku ar dīvainu vārdu? Un tad tu ievēro, ka šo vārdu pamani arvien biežāk: avīzēs, televīzijā vai tavā birojā. Vai varbūt esi ieinteresējies par kaut ko pilnīgi jaunu, teiksim, mušiņmakšķerēšanu, un tad tu pēkšņi ievēro, ka ik uz soļa sāc dzirdēt stāstus par šādā veidā izvilktiem milzu lomiem? Tas ir tikai viens piemērs, kas ilustrē Mūžseno principu, kuru jogs Ramans dēvēja par joriki, kurš, kā esmu noskaidrojis, nozīmē «koncentrējies prāts». Koncentrē katru unci savas garīgās enerģijas pašatklāsmei. Noškaidro, kas tev padodas īpaši labi un dara tevi laimīgu. Varbūt tu darbojies jurisprudences jomā, bet, ņemot vērā to, ka spēj būt pacietīgs un mīli citus pamācīt, tavs dzīves aicinājums ir kļūt par skolotāju. Iespējams, ka tu esi vīlies savā gleznotāja vai skulptora profesijā. Lai kas tas būtu, atrodi savu aicinājumu un seko tam.»

«Tad, kad esmu šajā jautājumā iedziļinājies, saprotu, ka būtu visai skumji dziļā vecumā atskārst, ka man visu mūžu piemitis kāds īpašs talants, kam vajadzēja atraisīt manu potenciālu un kaut nedaudz palīdzēt citiem.»

«Tiesa gan. Tāpēc turpmāk, sākot ar šo brīdi, mēģini skaidri apzināties, kas tev dzīvē paveicams. Liec prātam apjaust tās daudzās iespējas, ko piedāvā dzīve. Sāc dzīvot ar aizrautību un degsmi. Cilvēka prāts ir vislielākais filtrs, kāds vien pasaulē iespējams. Pareizi pielietots, tas nofiltrē visu nebūtisko, nodrošinot tikai ar tādu informāciju, kādai tev tajā mirklī ir nepieciešama. Brīdī, kad mēs te sēžami tavā dzīvojamajā istabā, visapkārt notiek simtiem, ja ne tūkstošiem lietu, kurām mēs nepievēršam ne vismazāko uzmanību. Ir dzirdama mīlētāju sačukstēšanās, klusi lavoties pāri čīkstošajiem grīdas dēļiem, zelta zivtiņu līganās kustības akvārijā, kas atrodas tev aiz muguras, vēsā gaisa plūsma no gaisa kondicionētāja un pat mani sirdspuksti. Tiklīdz es nolemju koncentrēt domas uz saviem sirdspukstiem, es sāku sajust to ritmu un vērtību. Līdzīgā veidā, koncentrējot domas uz savas dzīves galveno mērķi, prāts māk atsijāt visu nebūtisko, koncentrējoties tikai uz pašu galveno.»

«Patiesību sakot, man liekas, ka ir pienācis laiks arī man atklāt savu mērķi,» es ieminējos. «Saproti mani pareizi, manā dzīvē ir daudz lielu lietu, bet tās nebūt nesniedz man tādu gandarījumu, kādu es vēlētos. Un, ja man nāktos no dzīves aiziet, es nudien neņemtos apgalvot, ka tas man sniegtu mierinājumu.»

«Kādas sajūtas tas tevī raisa?»

«Depresīvas,» es atklāti atzinos. «Es zinu, ka man ir talants. Īstenībā, kad biju jaunāks, es biju sasodīti labs mākslinieks. Tas gan bija, pirms izdomāju, ka jurista prolesija spēs man nodrošināt stabilākus ienākumus.»

«Vai jebkad esi vēlējies, kaut būtu labāk izvēlējies gleznotāja profesiju?»

«Neesmu īpaši daudz par to domājis. Bet vienu gan zinu pilnīgi droši gleznojot es jutos kā paradīzē.»

«Un tas tevi uzlādēja ar enerģiju, vai ne?»

«Pilnībā. Gleznojot savā studijā, man pazuda jebkura laika izjūta. Audekls mani pārņēma savā varā. Jutos iekšēji pilnīgi uzlādēts. Likās, ka esmu pārvarējis laika robežu un iekļuvis pavisam citā dimensijā.»

«Džon, te jau arī parādās tava prāta koncentrēšanās spēka ietekme uz to, kas tev patīk. Gēte savulaik teicis:

«Mūs veido un mums piešķirt formu tas, ko mēs mīlam. Iespējams, ka tavs dzīves uzdevums ir paspilgtini apkārtējo pasauli ar skaistām ainavām. Vismaz sāc atlicinā gleznošanai kaut brītiņu laika.»

«Bet kā šo filozofiju iespējams piemērot arī ne tik ezotēriskām lietām kā savas dzīves pārveidošana?» es viltīgi pavaicāju.

«Izklausās interesanti,» Džūljens reaģēja nekavējoties «Ko tu ar to domāji?»

«Piemēram, viens no maniem mērķiem, lai arī ne pašiem galvenajiem, ir atbrīvoties no tās «riepas», kas apjož manu jostasvietu. Ar ko man, tavuprāt, vajadzētu sākt?»

«Lai tas tevi nemulsina. Iemācies mērķi uzstādīt un to arī īstenot, iesākot ar mazumiņu.»

«Vai gribi teikt, ka ceļojums tūkstoš gadu garumā iesākas ar vienu vienīgu soli?» es intuitīvi pavaicāju.

«Tieši tā. Pieredze, kas gūta nelielu mērķu īstenošanā, palīdzēs īstenot arī vistālākos mērķus. Tāpēc, atbildot uz tavu jautājumu, teikšu īsi un skaidri nav nekā nosodāma tajā apstāklī, ka tu ceļā uz tālāko mērķu sasniegšanu īsteno daudzus pakārtotus mērķus.»

Džūljens man pastāstīja, ka Sivanas Lielie Skolotāji ir izstrādājuši piecu pakāpju metodiku nolūkā sasniegt savus mērķus un izpildīt savas dzīves galveno uzdevumu. Tehnika ir vienkārša, praktiska un iedarbīga. Pirmajā, pakāpē nepieciešams prātā konkrēti vizualizēt vēlamo rezultātu. Ja mērķis ir zaudēt svaru, Džūljens sacīja, tad katru rītu pēc pamešanās rnan sevi jāiztēlojas kā slaidu i ilvēku lieliskā fiziskā foim?., vitalitātes un nebeidzamas enerģijas pārņemtu. Jo spilgtāka būs mana iztēles vīzija, jo ātrāk tiks panākts vēlamais rezultāts. Viņš apgalvoja, ka prāts ir galvenais spēka un enerģijas avots un ka vienkāršais mērķa vizualizēšanas akts paver ceļu šīs vēlmes aktualizēšanai.

«Galvenais iemesls, kāpēc cilvēks neizpilda savu apņemšanos līdz galam, sakņojas apstāklī, ka ir pārāk viegli no tās atkāpties, atgriežoties iepriekšējā dzīvesveidā. Keizēm noder arī piespiešanas metode. Piespiešanās cilvēku var iedvesmot sasniegt patiesi ievērojamu rezultātu. Parasti cilvēki spēj paveikt ko patiesi apbrīnojamu tieši lad, kad ir bezizejas situācijā nostādīti ar seju pret sienu, tin nav nekāda cita glābiņa, kā vien sākt izmantot sevī pašā apslēptās iekšējās rezerves.»

«Kā lai attīsta prasmi sevi piespiest?» es pavaicāju, domājot par to, kā šo metodi izmantot, lai spētu no rīta agrāk piecelties, lai iemācītos būt pacietīgāks un mīlošāks tēvs saviem bērniem.

«Ir ļoti daudz dažādu veidu, kā to izdarīt. Viens no vislabākajiem ir publiska apņemšanās. Pastāsti visiem saviem paziņām, ka atbrīvosies no liekajiem kilogramiem, ka pabeigsi iesākto romānu vai arī paveiksi ko citu. Tiklīdz savu apņemšanos būsi pavēstījis pasaulei, tūlīt jutīsies spiests sākt rīkoties, jo nevienam jau nepatīk piedzīvot sakāvi. Sivanas Lielie Skolotāji sevis piespiešanai praktizēja daudz drastiskākas metodes. Viņi cits citam paziņoja, ka, nespējot savu apņemšanos izpildīt, proti, ieturēt vienu nedēļu garu gavēni vai arī, lai meditētu, piecelties četros no rīta, viņi dosies uz ledus auksto ūdenskritumu un stāvēs ūdenī, kamēr to rokas un kājas kļūs nejūtīgas. Tas gan ir visai ekstrēms piemērs tam, kā piespiešanas metode var palīdzēt veidot labus ieradumus un īstenot izvirzītos mērķus.»

««Ekstrēms» tas būtu par vieglu teikts, Džūljen. Tas ir visai ekscentrisks un dīvains rituāls.»

«Tomēr tajā pat laikā arī ārkārtīgi iedarbīgs. Viss uzsvars būtībā likts uz to, ka, liekot prātam patīkamo asociēt ar labiem paradumiem, bet sodu ar sliktiem, cilvēkar īsā laikā izdodas atbrīvoties no savām vājībām.»

«Tu minēji, ka šajā metodikā, kas domāta cilvēka vēlmju īstenošanai, ir piecas pakāpes,» es nepacietīgi iestarpināju. «Kādas ir trīs atlikušās?»

«Nu labi, Džon. Pirmā pakāpe nozīmē vizualizēt vēlamo rezultātu iztēlē. Otrā pakāpe nozīmē radīt pozitīvu  piespiešanu, lai nepazaudētu iedvesmu. Trešā pakāpe ir pavisam vienkārša: nekad neuzstādi mērķi, nepievienojot  tam izpildes termiņu. Lai mērķi aktualizētu, tam katrā ziņā pievienojams konkrēts izpildes termiņš. Tas ir līdzīgi tam, kā tu gatavojies lietas izskatīšanai tiesā. Tu taču vienmēr pievērs uzmanību tieši tiem jautājumiem, kurus tiesnesis paredzējis izskatīt nākamajā dienā, nevis tiem, kuru izskatīšanas laiks vēl nav precizēts.»

«Jā, un starp citu,» Džūljens iestarpināja, «iegaumē, ka mērķis, kas nav uzrakstīts uz papīra, nemaz nav mērķis,

Aizej uz veikalu un nopērc pavisam lētu piezīmju bloku ar spirāli. Nosauc to par savu «Sapņu grāmatu» un ieraksti lajā visus savus tuvākos mērķus un sapņus. Iepazīsti pats sevi un visu to, kas ar tevi saistās.»

«Vai tad es sevi jau neesmu iepazinis?»

«Lielākā daļa cilvēku sevi nav iepazinuši. Viņiem nekad neiznāk laika padomāt par savām labajām un sliktajām īpašībām. Par savām cerībām un sapņiem. Vai zini, kā ķīnieši definē tēla jēdzienu? Ir trejādi spoguļi, kas ataino cilvēka atspulgu. Pirmais spogulis parāda to, kādu sevi redzi tu pats. Otrais spogulis parāda to, kādu tevi redz citi. Bet trešais spogulis parāda patiesību. Iepazīsti, Džon, sevi.»

«Sadali savu «Sapņu grāmatu» atsevišķās nodaļās mērķiem, kas attiecas uz tavas dzīves dažādām jomām. Nu, piemēram, tur varētu būt sadaļas, kas domātas fiziskā stāvokļa uzlabošanas mērķiem, finansiālā stāvokļa uzlabošanas mērķiem, pašpilnveidošanās mērķiem, cilvēcisko attiecību uzlabošanas mērķiem, sociālajiem mērķiem un, kas, jādomā, ir visbūtiskāk taviem garīgajiem mērķiem.»

«Jā, tas nu gan izklausās interesanti! Man nemūžam nebūt ienācis prātā pašam sākt darīt ko tādu. Man nudien nenāktu par ļaunu piemest savai dzīvei nedaudz sāls.»

«Jā gan. Ir vēl kāda cita visai efektīva tehnika, ar kuru tevi tūlīt iepazīstināšu. Piepildi savu sapņu grāmatu ar to lietu attēliem, pēc kurām tiecies, un ar to cilvēku attēliem, kuri spējuši sevī atraisīt tos talantus un kvalitātes, pēc kurām tiecies arī tu. Kas attiecas uz tevi un to nevajadzīgo «riepu» ap jostas vietu, ja gribi atbrīvoties no liekā svara un būt lieliskā fiziskā formā, ielīmē savā «Sapņu grāmatā» kādā maratonskrējēja vai cita izcila sportista bildi. Ja gribi kļūt par pasaulē vislabāko laulāto draugu, kāpēc gan tev neizgriezt un neielīmēt cilvēcisko attiecību sadaļā tāda cilvēka bildi, kurš, tavuprāt, šo lomu ļoti veiksmīgi īstenojis? Iespējams, ka tas varētu būt tavs tēvs. Savukārt, ja tu sapņo par māju jūras krastā un sporta automobili, sameklē iedvesmojošu attēlu, kurā redzami abi šie objekti, un ielīmē «Sapņu grāmatā» arī tos. Un katru dienu atlicini laiku, lai šajā piezīmju blokā ieskatītos kaut vai tikai dažas minūtes. Padari «Sapņu grāmatu» par savu draugu. Rezultāts tevi pārsteigs.»

«Tas jau izklausās pēc aicinājuma uz revolūciju, Džūljen. Man šķiet, ka, lai gan šīs idejas ir gadsimtiem vecas, ikviens no man zināmajiem cilvēkiem varētu pilnveidot savu ikdienas dzīvi, pielietojot kaut vai tikai dažas no tām. Manai sievai noteikti patiktu tāda «Sapņu grāmata». Viņa to droši vien piepildītu ar manām fotogrāfijām, kurās es būtu redzamas bez tā bēdīgi slavenā vēdera.»

«Tas jau nemaz nav tik pārlieku liels,» Džūljens mierinošā tonī piebilda.

«Kāpēc tad Dženija sauc mani par «Rausīti»?» es atmetu, izplūzdams platā smaidā.

Džūljens sāka smieties. Man arī sanāca smiekli. Drīz mēs abi jau smējāmies pilnā kaklā.

«Ja jau cilvēks nespēj pasmieties pats par sevi, par ko lad viņš vispār vēl spēj dzīvē pasmaidīt?» es teicu, vēl aizvien nespēdams nomierināties.

«Ļoti pareizi, draugs. Kad biju piesaistīts savam iepriekšējam dzīves stilam, viena no manām galvenajām problēmām bija tā, ka raudzījos uz dzīvi pārāk nopietni. Tagad visu uztveru daudz vienkāršāk un bērnišķīgāk Tagad es priecājos par visu, ko dzīve man dāvā, neatkarīgi no tā, vai šīs lietas ir lielas vai mazas.»

«Bet esmu novirzījies no tēmas. Man tev tik daudz vēl kas stāstāms, ka vārdi gāžas kā ūdenskritums. Vēl daži vārdi par to piecpakāpju metodiku lielāku un mazāku mērķu sasniegšanai. Kad esi vizualizējis vēlamo rezultātu, izdomājis veidu, kā sevi piespiest, izvirzījis konkrētu izpildes termiņu, pierakstījis to visu, tad nākamais solis ir izmantot to, ko jogs Ramans dēvēja par Skaitļa Divdesmit Viens maģisko likumu. Viņa pasaules Lielie Skolotāji uzskatīja, ka jauns izturēšanās veids kļūst par paradumu, ja to praktizē divdesmit vienu dienu pēc kārtas.»

«Kāpēc tieši divdesmit vienu dienu? Kas tajā skaitlī tik ipašs?»

«Sivanas Lielajiem Skolotājiem nekļūdīgi izdevās izveidot jaunus un daudz veiksmīgākus paradumus, kas noteica to turpmāko dzīvi. Kādu dienu jogs Ramans man atklāja, ka gadījumā, ja slikts paradums jau izveidojies, tas vairs nekad nav izdzēšams.»

«Bet tu taču visu vakaru centies man iestāstīt, ka mannepieciešams mainīt savu dzīvi. Kā gan to iespējams izdarīt, neizdzēšot nevienu no maniem sliktajiem ieradumiem?»

«Es teicu, ka sliktos paradumus nekad nav iespējams izdzēst. Es neteicu, ka negatīvos paradumus nevarētu nomainīt,» Džūljens uzsvērti paskaidroja.

«Nu, Džūljen, semantikas jomā tu vienmēr esi bijis nepārspējams. Bet man liekas, es saprotu, ko tu ar to domāji.»

«Vienīgais veids, kā izveidot jaunu un noturīgu paradumu, ir ziedot tā izstrādei tik daudz enerģijas, ka vecais paradums pazūd gluži tāpat kā nevēlams viesis no mājas. Jaunais paradums ir pilnībā izveidojies aptuveni divdesmit vienas dienas laikā. Tāds laika sprīdis ir nepieciešams, lai nervu impulsu novadīšanas veids kļūtu automātisks.»

«Nu, ja es, teiksim, vēlētos izmantot Rozes Sirds tehniku, lai atbrīvotos no kāda kaitīga paraduma un palēninātu dzīves tempu, vai man vajag to praktizēt katru dienu vienā un tajā pašā laikā?»

«Labs jautājums. Vispirms gribu tev pateikt, ka tev vispār nekad un nekas nebūtu jādara. Visu, ko tev šovakar stāstu, piedāvāju kā draugs, kuru patiesi interesē tava izaugsme un turpmākā attīstība. Ikviena stratēģija, tehnika un instruments ir laika gaitā pierādījuši savu iedarbīgumu, novedot pie reāla rezultāta. Vari man ticēt. Un, lai gan sirds liek man pierunāt tevi izmēģināt visa Sivanas Lielo Skolotāju piedāvātās tehnikas, sirdsapziņa tomēr iesaka izpildīt savu pienākumu un dalīties ar tevi šajās zināšanās, atstājot to īstenošanu tavā ziņā. Mans uzskats ir šāds: nekad neko nedari tāpēc vien, ka tev tas ir jādara Vienīgais iemesls kaut ko darīt ir tāpēc, ka tu to patiesi vēlies, kā arī tāpēc, ka tu zini tā rīkoties tavā gadījumā būtu pareizi.»

«Izklausās sakarīgi, Džūljen. Neraizējies. Ne mirkli neesmu uzskatījis, ka tu man šo informāciju uzspied ar varu. Vienīgā lieta, kas man tuvākajās dienās varētu tikt uzspiesta, būtu kārba ar raušiem,» es piemetināju.

Džūljens tikko manāmi pasmaidīja. «Nu labi. Bet tagad, atbildot uz tavu jautājumu, es tev ieteiktu praktizēt Rozes Sirds tehniku katru dienu, vienā un tajā pašā vietā, kā arī vienā un tajā pašā laikā. Rituālam piemīt neizmērojams spēks. Sporta zvaigznes, kuras pirms atbildīgām sacensībām ēd vienu un to pašu ēdienu vai arī vienādā veidā aizšņorē kurpes, ievēro zināmu rituālu. Mācītāji baznīcās, veicot vienas un tās pašas darbības un nēsājot vienu un to pašu apģērbu, arī piekopj rituālu. Pat biznesa cilvēki, ejot uz darbu pa vienu un to pašu ceļu un pirms atbildīgas prezentācijas izrunājot vienus un tos pašus vārdus, arī izmanto rituāla spēku. Redzi, iekļaujot ikdienas rutīnā jebkuru jaunu aktivitāti, atkārtojot to katru dienu vienā un tajā pašā laikā, tā drīz vien pārvēršas par paradumu.»

«Piemēram, vairums cilvēku pamostoties dara vienu un to pašu, īpaši nepiedomājot pie tā, ko dara. Viņi atver acis, izkāpj no gultas, dodas uz vannas istabu un sāk tīrīt zobus. Tā ka, paturot prātā savu mērķi divdesmit vienu dienu un šai laikā praktizējot kādu darbību vienā un tajā pašā laikā katru dienu, tā kļūst par paradumu. Drīz vien tev šis paradums, vai nu tā būtu meditācija, vai piecelšanās stundu agrāk, lai kaut ko palasītu, būs tikpat dabisks kā zobu tīrīšana.»

«Vai tas ir viss, kas vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi un spētu īstenot arī savas dzīves galveno uzdevumu?»

«Šī Sivanas Lielo Skolotāju piedāvātā tehnika ir izmantojama visā dzīves laikā.»

«Man tomēr liekas, ka kaut kā pietrūkst,» es iebildu.

«Šo procesu nepieciešams izbaudīt. Sivanas Lielie Skolotāji bieži pāraināja šo tēmu. Viņi bija cieši pārliecināti, ka diena, kura aizvadīta bez smiekliem vai mīlestības, līdzinās dienai bez dzīvības.»

«Neesmu pārliecināts, ka saprotu, ko tu domā.»

«Es cenšos pateikt vienīgi to, ka jāvirzās pretim savas dzīves tuvākajiem un tālākajiem mērķiem ar prieku, gūstot no tā baudu. Nekad neaizmirsti to, cik svarīgi ir dzīvē izjust nevaldāmu pacilātību. Vienmēr centies jebkurā dzīvā radībā saskatīt tās īpašo skaistumu. Šī diena un šis brīdis, ko pavadām kopā, ir likteņa dāvana. Esi dzīvs, enerģisks, līksms un zinātkārs. Koncentrējies savas dzīves galvenā uzdevuma izpildei un pašaizliedzīgai kalpošanai citiem cilvēkiem. Par visu pārējo parūpēsies Visums. Tas ir viens no Dabas vissvarīgākajiem likumiem.»

«Un nekad nevajadzētu nožēlot to, kas noticis pagātnē?»

«Nekad. Visumā nav haosa. Tam, kas ar tevi noticis, ir bijis kāds nolūks, un nolūks būs arī visam tam, kas ar tevi vēl tikai notiks. Paturi prātā šos vārdus, Džon. Ikviena pier edze sniedz cilvēkam mācībstundu. Tāpēc pārtrauc nodarboties ar blakuslietām. Izbaudi savu dzīvi.»

«Vai tas ir viss?»

«Nē, man vēl ir daudz kas tev stāstāms. Vai jūties noguris?»

«Nē, nemaz. īstenībā es jūtos pamatīgi uzskrūvēts. Tev ļoti labi padodas motivēšana, Džūljen. Vai nekad neesi domājis, ka varētu sākt darboties konsultatīvo pakalpojumu nozarē?» es draiski pavaicāju.

«Es nesaprotu,» viņš klusā balsī atbildēja.

«Neņem galvā. Tas bija tikai viens no maniem neveiksmīgajiem jociņiem.»

«Labi. Pirms atkal pievēršamies joga Ramana izstāstītajai līdzībai, ir vēl kaut kas, ko es gribētu tev paskaidrot par dzīves tuvajiem un tālajiem mērķiem.»

«Un tas būtu?»

«Ir kāds vārds, kuru Sivanas Lielie Skolotāji izrunāja ar ļoti lielu godbijību.»

«Kas tas ir par vārdu?»

«Liekas, ka šis vienkāršais vārds ietver kādu īpaši jēgpilnu nozīmi, jo tas viņu ikdienas sarunās tika atkārtots neskaitāmas reizes. Es runāju par vārdu «kaisme». Tas ir vārds, ko tev, virzoties pretī savu mērķu īstenošanai, vienmēr vajadzētu paturēt savu domu priekšplānā. Kaismīga aizrautība ir visvarenākais dzinējspēks lavu sapņu īstenošanai. Šeit, mūsu pasaulē, kaismīga aizrautība ir zudusi. Mēs darām lielas lietas nevis tāpēc, ka mums tas patiktu, bet gan sajūtas dēļ, ka mums tās ir jādara. Tā ir posta un ciešanu formula. Un es nemaz nerunāju par mīlas kaisli, lai gan arī tā ir ļoti svarīga ceļā uz panākumiem bagātu un apskaidrotu dzīvi. Es sajāj gadījumā runāju par kaismīgu un ieinteresētu attieksmi pret dzīvi. Mācies pamosties katru ritu ar prieku, pārpilns enerģijas un pacilātības. Uzpūt kaismīgas aizrautības liesmās visu, ko dari. Un tu drīz vien gūsi kā materiālau, tā arī garīgu gandarījumu.»

«Vārdos tas izklausās ļoti vienkārši.»

«Ir jau arī. Sākot ar šo brīdi, sāc kontrolēt savu dzīvi. Un reiz par visām reizēm izlem kļūt noteicējs pār savai likteni. Izvirzi priekšplānā sevi. Noskaidro savas dzīves aicinājumu, un tu sāksi pieredzēt apskaidrotas dzīves svētlaimi. Visbeidzot nekad neaizmirsti, ka tas, kas ar tevi bijis, un tas, kas tevi vēl gaida, nav absolūti nekas, salīdzinot ar to, kas rodams tevī pašā.»

«Paldies tev, Džūljen. Man patiešām vajadzēja to dzirdēt. Līdz pat šim vakaram man nemaz nelikās, ka manā dzīvē tik daudz kā pietrūkst. Es pa to bezmērķīgi klīdu, nezinādams, kurp īsti doties. Bet tagad mana dzīve mainīsies, es tev apsolu.»

«Ir jau labi, mans draugs. Es vienkārši daru to, kas man darāms.»

Astotās nodaļas kopsavilkums

Seko savam mērķim

• Dzīves mērķis ir mērķtiecīga dzīve.

• Dzīves mērķa apzināšanās un tā īstenošana sniedz ilglaicīgu piepildījuma sajūtu.

• Nosaki skaidri formulētus savus personiskos, profesionālos un garīgos mērķus, kā arī uzdrīksties tos īstenot.

• Savu apslēpto vēlmju un talantu noskaidrošana.

• Piecu pakāpju metode savu mērķu īstenošanai.

Nekad neaizmirsti to, cik svarīgi ir dzīvē izjust nevaldāmu pacilātību. Vienmēr centies jebkurā dzīvā būtnē saskatīt tās īpašo skaistumu. Šī diena un šis brīdis ir likteņa dāvana. Koncentrējies savas dzīves galvenā uzdevuma izpildei. Par visu pārējo parūpēsies Visums.

Devītā nodaļa

SENA PAŠKONTROLES MĀKSLA

Labi cilvēki nemitīgi sevi stiprina.

Konfūcijs

«Cik ātri paiet laiks!» Džūljens sacīja, liedams savā lāsītē tēju. Drīz ausīs rīts. Vai vēlies, lai turpinu, vai arī vienai naktij būs gana?»

Es nekādā ziņā nebiju ar mieru ļaut šim cilvēkam, kuram piederēja tādas gudrības pērles, doties prom, pirms stāstījums ir galā. Sākumā viņa stāstītais likās neticams, liet, klausoties tālāk, uzņemot sevī viņam uzticētās, laika pārbaudi izturējušās zināšanas, mani pārņēma dziļa ticība viņa sacītajam. Tās nebija lēta reklāmtriku meistara paviršas un virspusējas pašapkalpošanās veikala cienīgas domu drumslas. Džūljena stāsts bija īsts. Viņš tajā lieliski orientējās. Un tas, ko Džūljens stāstīja, šķita patiess.

«Lūdzu, turpini, Džūljen. Man šodien nekur nav jāsteidzas. Bērni aizbraukuši apciemot vecvecākus, un Dženijas nebūs mājās vēl vairākas stundas.»

Jūtot manu patieso ieinteresētību, viņš turpināja skaidrot simbolisko līdzību, ko jogs Ramans bija izstāstījis, la labāk izskaidrotu savas domas par to, kā iespējams piln veidot dzīvi.

«Es tev jau sacīju, ka dārzs apzīmē nobriedušu cilvēka prātu, kurā atrodamas neskaitāmas pasakainas bagātības Esmu tev izstāstījis arī to, ka tornis ar bāku apzīmē mēr ķus un to nepārvērtējamo nozīmi, kāda ir sava dzīves aicinājuma noskaidrošanai. Tu droši vien atceries, ka līdzības turpinājumā torņa durvis lēni atveras un pa tā iznāk deviņas pēdas garš un deviņsimt mārciņas smags japāņu sumo cīkstonis.»

«Izklausās pēc kadra no lētas šausmu filmas par Go dzillu.»

«Kad biju mazs, man tādas ļoti patika.»

«Man arī. Bet neļauj man novirzīt sevi no tēmas,» es atbildēju.

«Sumo cīkstonis Sivanas Lielo Skolotāju mācībā par to, kā pārveidot savu dzīvi, apzīmē ļoti svarīgu elementu. Jogs Ramans darīja man zināmu, ka pirms daudziem gadsimtiem seno Austrumu gudrie izveidoja īpašu filozofisku mācību, kuru nodēvēja par kaizen. Japāņu valodā šis vārds apzīmē pastāvīgu pilnveidošanās procesu, kas nekad nebeidzas. Un tas ir personisks raksturlielums, j

kas piemīt jebkurai sievietei vai vīrietim, kurš dzīvo augstvērtīgu, garīgi možu dzīvi.»

«Kā kaizen koncepcija spēj bagātināt Lielo Skolotāju dzīvi?» es vēlējos noskaidrot.

«Kā jau pirmīt teicu, Džon, panākumi ārējā pasaulē sakas ar panākumiem sava iekšējā Es pārveidē. Īstenībā, ļa tu vēlies kaut ko uzlabot ārējā pasaulē, vai tā būtu lava veselība, tavas attiecības ar citiem cilvēkiem vai lavas finanses, tev vispirms jāpilnveido sava iekšējā pasaule. Visefektīvāk to iespējams izdarīt, nepārtraukti sevi pilnveidojot. Sevis pilnveidošana ir dzīves pilnveidošanas DNS.»

«Džūljen, ceru, ka tu neapvainosies, bet visa šī runāšana par cilvēka iekšējo pasauli man izklausās pārāk iv.otēriska un nesaprotama. Ievēro, ka es esmu tikai vidusšķiras advokāts no dziļiem mežiem laukos, ar džipu mājas priekšā un zāles pļāvēju garāžā.

Redzi, viss, ko pagaidām esi man izstāstījis, liekas ļoti saprātīgi, lai gan es zinu, ka veselais saprāts mūsu laikos nebūt nav tā izplatītākā parādība. Tomēr man jāatzīst, ka jēdziens kaizen un iekšējās pasaules pilnveidošana man nav īsti skaidri. Kas īsti ar to domāts?»

Džūljens acumirklī bija gatavs savu domu paskaidrot. «Mūsu sabiedrībā mēs visi pārāk bieži tos, kuri nav tik izglītoti, dēvējam par vājiem. Tomēr tie, kuri atklāti atzīst savu zināšanu trūkumu un tiecas tās papildināt, airod ceļu uz apskaidrību daudz ātrāk nekā pārējie. Tu atklāti atzinies savā nezināšanā, un tas liecina par to, ka esi atvērts svaigām idejām. Mūsdienu sabiedrībai visvarenākais spēks ir pārmaiņas. Vairākums cilvēku n tām baidās, bet gudrie iet kopā ar tām. Dzen tradīcij runā par labu iesācēja domāšanas veidam, proti, tie, kuri ir atvērti jaunām koncepcijām tie, kuru kauss vienmēr ir iztukšots nenoliedzami nokļūs augstāk un sasniegs ko vairāk. Nekad nekavējies uzdot nevienu, pat vismuļķīgāko jautājumu. Jautājums ir visefektīvākā informācijas ieguves metode.»

«Pazemīgi pateicos, bet man vēl aizvien nav skaidrs, ko nozīmē kaizen?»

«Runājot par tavas iekšējās pasaules pilnveidošanu, es ar to domāju pašpilnveidi un personības tālāku attīstību» Tas ir tas labākais, ko tu savā labā spēj izdarīt. Tu varētu nolemt, ka esi pārāk aizņemts, lai tērētu laiku sevis pilnveidošanai. Tāda rīcība būtu liela un nopietna kļūda. Redzi, kad esi atradis laiku tam, lai izveidotu stipru raksturu, kam piemīt disciplīna, enerģija, spēks un optimisms, tu vari iegūt visu un paveikt visu, ko vien vēlies arī ārējā pasaulē. Kad būsi nostiprinājis sevī dziļu ticību savām spējām un nelokāmajam garam ceļā uz panākumiem, īstenojot savu mērķus un dzīvojot gandarījuma piesātinātu dzīvi, tevi nekas vairs nespēs apturēt. Atlicinot laiku tam, lai asinātu prātu, parūpētos par savu fizisko ķermeni un izkoptu dvēseli, visa tava dzīve kļūs daudzveidīga un dzīvesprieka pilna. Ieklausies Epikteta vārdos, ko viņš teicis pirms daudziem jo daudziem gadiem: «Neviens cilvēks nav brīvs, ja tas nav noteicējs par sevi.»

«Tad jau iznāk, ka kaizen ir ļoti praktiska koncepcija »

«Jā, ļoti. Nu padomā pats, Džon. Kā cilvēks lai spētu vadīt korporāciju, ja viņš nespēj vadīt pats sevi? Kā viņš lai spētu lolot ģimeni, ja nekad nav mācījies nedz lolot, nedz arī parūpēties par sevi? Kā lai cilvēks varētu darīt labu, ja pats labi nejūtas? Nu, vai tagad saproti, ko es ar lo domāju?»

Es piekrītoši pamāju ar galvu. Tā bija pirmā reize, Kad biju nopietni aizdomājies par to, cik svarīgi ir sevi pilnveidot. Man vienmēr likās, ka visi tie cilvēki, kurus redzēju metro vilciena vagonā lasām grāmatas ar tādiem nosaukumiem kā Pozitīvas domāšanas spēks vai Mega dzīvesveids, bija cilvēki ar nestabilu nervu sistēmu, kuriem, lai atgrieztos normālā dzīvē, nepieciešama medicīniska palīdzība. Tagad es sapratu, ka tie, kuri veltīja laiku sevis attīstīšanai, patiesībā bija visstiprākie, ka tikai, pilnveidojot savu iekšējo Es, var cerēt, ka būs iespējams pilnveidot arī citus. Tieši tad es sāku apcerēt visu to, ko man vajadzētu sevī pilnveidot. Tad es varētu tā īsti izmantot to enerģijas pieaugumu un labo veselību, kādu dotu nodarbošanās ar sportu. Atbrīvošanās no manām neciešamajām garastāvokļa maiņām, kā arī no paraduma iejaukties citu cilvēku sarunās varētu daudz ko dot manu attiecību uzlabošanā ar sievu un bērniem. Savukārt, raizēšanās paraduma izdzēšana ļautu atgūt dvēseles mieru un to dziļās laimes sajūtu, par kādu visu laiku biju sapņojis. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk saskatīju iespējas sevis pilnveidošanai.

Sākot apzināties visas pozitīvās pārmaiņas, kādas ienāktu manā dzīvē, ja es pārveidotu savus paradumus mani pārņēma satraukums. Bet Džūljens, manuprāt runāja par daudz ko dziļāku un nopietnāku nekā tika par nepieciešamību uzturēt sevi labā fiziskā formā, ieturēt veselīgu diētu un rūpēties par sabalansētu dzīvesveidu. Tas, ko viņš bija apguvis Himalajos, bija kas daudz dziļāks un nopietnāks. Džūljens uzsvēra to, cik svarīgi ir veido rakstura stingrību, nostiprināt garīgo izturību un dzīvot drosmīgi. Viņš apgalvoja, ka šīs trīs lietas ir nepieciešams priekšnoteikums ne tikai ceļā uz tikumisku, bet arī panākumiem bagātu dzīvi, kas sniegtu gandarījumu un nodrošinātu dvēseles mieru. Ikvienam cilvēkam ir pa spēkam attīstīt sevī drosmi, un tieši drosme ir tā, kas garākā laika periodā spēj atmaksāties ar uzviju.

«Kāds drosmei sakars ar sevis pilnveidošanu un sevis kontrolēšanu?» es nespēju apslēpt savu izbrīnu.

«Drosme palīdz cilvēkam izvirzīties. Drosme palīdz tev darīt to, ko tu gribi. Tāpēc, ka tu esi pārliecināts par savu taisnību. Drosme ļauj tev izdzīvot tur, kur pārējiem cilvēkiem tas nav izdevies. Un, visbeidzot, tas drosmes līmenis, ar kādu tu dzīvo, ir tieši proporcionāls gandarījumam, kādu tu saņem. Tā ļauj tev visā pilnībā izprast visas tās īpašās daudzsēriju filmas brīnumainās norises, kas patiesībā ir tava dzīve. Tiem cilvēkiem, kuri sevi nemitīgi pilnveido, piemīt ļoti daudz drosmes.»

«Nu labi. Pamazām sāku saprast, cik iedarbīga ir nodarbošanās ar sevis pilnveidošanu. Ar ko lai sāku?»

Džūljens atsauca atmiņā sarunu ar jogu Kamanu augstu kalnos nakti, tai bezgala skaistajā naktī, kad visas debesis bija nokaisītas ar mirdzošām zvaigznēm.

«Sākumā arī man bija problēmas, arī es nespēju izprast, ko īsti nozīmē pašpilnveidošanās. Galu galā es taču biju Hārvardā mācījies veikls un apsviedīgs juridisku kalambūru meistars, kuram nebija laika noņemties ar kaut kādām tur Jaunā Laikmeta teorijām, kuras man cenšas uztiept, manuprāt, slikti frizēti cilvēki, kuri mēdz klaiņot pa lidostām. Man nebija taisnība. Tieši šāda prāta aprobežotība nebija ļāvusi man visus šos gadus aizdomāties par savu dzīvi. Jo vairāk es ieklausījos joga Ramana mācībā un jo vairāk aizdomājos par savā līdzšinējā dzīvē izjustajām sāpēm un ciešanām, jo vairāk man šī kaizen filozofija, kas vērsta uz nemitīgu un ilgstošu prāta, ķermeņa un dvēseles pilnveidošanu, uzsākot savas dzīves pārveidošanu, iepatikās,» Džūljens apgalvoja.

«Kāpēc man pēdējā laikā nākas tik daudz dzirdēt par tādiem jēdzieniem kā «prāts» «dvēsele» un «fiziskais ķermenis»? Liekas, es nespēju paspert ne soli, kad kāds jau atkal nesāktu par to runāt.»

«Tā ir tavu cilvēcisko spēju trīsvienība. Tērēt tikai prātu vien, nepievēršot uzmanību savam fiziskajam stāvoklim, nozīmē gūt tikai daļēju uzvaru. Savukārt, prāta un ķermeņa attīstīšana līdz pilnībai, ja trūkst dvēseles kopšanas, atstāj cilvēcīguma trauku tukšu un nepiepildītu. Bet, veltot visus spēkus tam, lai atbrīvotu visu triju cilvēciskā aspekta potenciālu, tev laimēsies izbaudīt to dievišķo ekstāzi, kādu sniedz apskaidrība.»

«Zini, draugs, es sāku izjust aizvien lielāku ieinteresētību.»

«Kas attiecas uz jautājumu, «ar ko sākt,» apsolu, ka nedaudz vēlāk iepazīstināšu tevi ar vairākām mūžsenām, bet aizvien vēl iedarbīgām tehnikām. Bet pirms tam man ar tevi vēl jādalās praktiskās zināšanās. Nogulies tā, lai varētu pumpēties.»

«Tā tik vēl trūka! Džūljens ir pārņēmis arī armijas seržanta tradīcijas,» klusībā nodomāju. Bet, ziņkāres mākts un vēlēdamies sevis pārveidošanas kausu iztukšot līdz galam, es padevos.

«Nu un tagad pumpējies, cik pietiek spēka! Nepārtrauc, līdz rodas sajūta, ka esi pilnīgi izsmēlis spēkus.»

Šis vingrinājums mani pamatīgi nokausēja. Ar savām divsimt piecpadsmit mārciņām nebiju radis darīt ko vairāk, kā vien aizvest bērnus uz tuvāko Makdonaldu j vai arī paniekoties ar saviem biznesa partneriem golfa laukumā. Pirmie piecpadsmit uzrāvieni bija visīstākā agonija. Vakara sutīgajai tveicei vēl palielinot mocības, es sāku pamatīgi svīst. Tomēr es biju apņēmies neizrādīt savu vājumu un turpināju pumpēties, līdz nodevīgās rokas mani pievīla. Es padevos.

«Viss, Džūljen. Tas mani nogalinās. Ko tu ar to gribi pierādīt?»

«Vai esi pārliecināts, ka patiešām nespēj vairāk uzpumpēties?»

«Pilnīgi pārliecināts. Paklau, ļauj man atpūsties. Vienīgā mācība, kādu esmu guvis, ir tā, ka tagad zinu, kā iespējams izraisīt sirdslēkmi.»

«Uzpumpējies vēl desmit reizes! Tad varēsi atpūsties.» Džūljens nokomandēja.

«Tu joko vai?»

Bet Džūljens manī neklausījās. Viens! Divi! Trīs! Četri! Pieci! Un tad beidzot desmit. Gulēju uz grīdas absolūti bez spēka.

«Tonakt, kad kopā ar jogu Ramanu bijām devušies kalnos, kur viņš man pastāstīja šo līdzību, es apguvu tieši tādu pašu pieredzi kā tu,» Džūljens paskaidroja. «Viņš man sacīja, ka sāpes ir izcils skolotājs.»

«Ko gan cilvēks var iemācīties, apgūstot šādu pieredzi?» es jautāju, cīnīdamies pēc elpas.

«Jogs Ramans un visi Sivanas Lielie Skolotāji uzskatīja, ka visvairāk cilvēks aug un attīstās, pārkāpjot Neizzinātā robežu.»

«Nu labi. Bet kāds tam visam sakars ar to, ka tu man liki pumpēties?

«Pēc divdesmit trim uzrāvieniem tu jau apgalvoji, ka vairāk nespējot. Tu teici, ka tā esot tavu iespēju galējā robeža. Kad es tev tomēr liku turpināt, tu izdarīji vēl desmit uzrāvienus. Tevī atradās apslēptas spēka rezerves, un, kad tās gribēji likt lietā, tu tās arī atradi un izmantoji. Jogs Ramans pavēstīja man, savam māceklim, vienu absolūtu patiesību: Vienīgais, kassavažo tavu dzīvi, esi tu pats. Kad tu uzdrīksties izlauzties ārpus ierastā komforta rāmjiem, ietiecoties Nezināmajā, tavs iekšējais apslēptai potenciāls sāk atbrīvoties. Tas, lūk, ir pirmais solis ceļā uz sevis pilnveidošanu un visu savas dzīves pārējo as pektu bagātināšanu. Darot ko tādu, kas sniedzas pāri cilvēcisko spēju robežām, tā, kā to pirms brīža darīji tu, tiek atbrīvotas prāta un fiziskā spēka rezerves, par kuru pastāvēšanu tev līdz šim nebija ne mazākās jausmas.»

«Cik fascinējoši,» klusībā nodomāju. Man ienāca prātā, ka es nesen kādā grāmatā biju izlasījis, ka vidēji cilvēks izmanto tikai niecīgu daļu savu spēju un talantu. Ko gan visu cilvēks iespētu paveikt, ja lietotu arī visas apslēptās spēka rezerves?

Džūljens atkal bija «savā elementā».

«Kaizen nepieciešams praktizēt, piespiežot sevi aktīvi rīkoties katru dienu. Lai pilnveidotu prātu un fizisko ķermeni, ir smagi jāstrādā. Nedrīkst aizmirst arī dvēseli. Ir jādara tieši tas, no kā tu baidies. Sāc dzīvot pa īstam, ļaujot vaļu entuziasmam un neierobežotam dzīvespriekam. Vēro saullēktu. Izbaudi deju spēcīgā lietusgāzē. Esi tāds, kāds vēlies būt savos sapņos. Dari to, ko vienmēr esi vēlējies darīt, bet neesi uzdrīkstējies, jo esi sev maldīgi iestāstījis, ka esi par jaunu, par vecu, par bagātu vai par nabagu. Esi gatavs pilnvērtīgai un pulsējošai dzīvei. Austrumos ir tāds teiciens: «Veiksme izvēlas tai sagatavotu prātu.» Es šo tautas gudrību nedaudz koriģētu. Manuprāt, «Dzīve izvēlas tai sagatavotu prātu.»»

Džūljens aizsākto domu kaismīgi izvērsa tālāk. «Noskaidro, kas īsti velk tevi atpakaļ un nobremzē. Vai tev ir bail no runāšanas? Vai arī nav kaut kas kārtībā ar cilvēciskajām attiecībām? Vai tev pietrūkst pozitīva skatījuma uz dzīvi un enerģijas? Uzraksti uz papīra savu nūkumu uzskaitījumu. Cilvēki, kuriem dzīve sniedz gandarījumu, salīdzinot ar pārējiem, ir daudz intensīvāk domājoši. Atlicini laiku tam, lai padomātu, kas īsti tevi kavē dzīvot tādu dzīvi, pēc kādas ilgojies un kādu dziļi zemapziņā jūties pelnījis. Tiklīdz būsi ticis skaidrībā par saviem trūkumiem, tūlīt nepieciešams drosmīgi stāties tiem pretī un uzbrukt, lai bailes pārvarētu. Ja baidies no uzstāšanās auditorijas priekšā, piesakies divdesmit reizes uzstāties publiski. Ja baidies uzsākt jaunu biznesu vai saraut nepatīkamas attiecības, mobilizē visu savu iekšējo enerģiju, lai pieņemtu šādu lēmumu un tad to īstenotu. Tā tu pirmo reizi izbaudīsi īstas brīvības garšu, kādu nebūsi izjutis gadiem ilgi. Bailes nav nekas cits kā vien prāta kultivēts monstrs, kuru pats esi radījis. Citiem vārdiem sakot, tā ir negatīva apziņas plūsma.»

«Bailes nav nekas vairāk kā negatīva apziņas plūsma? Tas man patīk! Vai ar to gribi teikt, ka visas manas bailes nav nekas cits kā vien mazi iztēles mošķīši, kuri daudzu gadu gaitā pamazām ieperinājušies.manā prātā?»

«Tieši tā, Džon. Ikreiz, kad tie tevi ir atturējuši sākt aktīvi rīkoties, tu esi vairojis to dzīves enerģiju. Bet, bailes pārvarot, tava dzīve tiek pārradīta no jauna.»

«Varbūt tu varētu minēt kādu piemēru?»

«Protams. Piemēram, kaut vai uzstāšanās auditorijas priekšā. Lielākā daļa cilvēku no tās baidās vairāk kā no nāves. Tiesas zālē nereti sastapos ar advokātiem, kuri nespēja publiski uzstāties. Viņi bija gatavi darīt visu, pat atteikties no visādā ziņā izdevīgas aizstāvības lietas, lai tikai izvairītos no publiskas uzstāšanās tiesas zālē.»

«Man arī ir gadījies tādus sastapt.»

«Vai tu domā, ka viņi jau ar šādām bailēm nāca pasaulē?»

«Ceru, ka ne.»

«Iedomājies mazu zīdainīti. Viņš vēl nepazīst nekādas robežas. Viņa prātu raksturo milzīgs spēka un iespēju potenciāls. Pareizi ievirzīts, tas ved pie izcila rezultāta. Turpretī, gūstot negatīvu ievirzi, tas, labākajā gadījumā, novedīs pie viduvējības. Es cenšos pateikt lūk ko: neviena pieredze pati par sevi, neatkarīgi no tā, vai tā ir publiska uzstāšanās, algas paaugstinājuma lūgšana savam priekšniekam, peldēšanās saules pielietā ezerā vai pastaiga mēnesnīcā okeāna krastā, pēc sava rakstura nav nedz sāpīga, nedz patīkama. Tādu vai citādu to padara tikai un vienīgi mūsu domāšana.»

«Interesanti.»

«Bērnu var iemācīt uztvert saulainu dienu kā nomācošu. Bērnam var iestāstīt, ka kucēns ir mežonīgs zvērs. Pieaugušajam var iestāstīt, ka narkotikas ir lielisks līdzeklis, ar kā palīdzību panākt iekšēju atbrīvotību. Tātad, tas nav nekas cits, kā vien atkarības veidošana.»

«Piekrītu.»

«Nu, un tieši tāpat ir arī ar bailēm. Bailes ir jau iepriekš nosacīta cilvēka atbildes reakcija. Tas ir ieradums, kas dzīvei atņem krāsainību un, ja zaudēsi modrību, var viegli nosūkt cilvēkam enerģiju, kā arī mazināt radošās un gara spējas. Tiklīdz bailes uzdrošinās pacelt savu pretīgo galvu, vajag tās ātri izgaisināt. Vislabākais veids, kā to paveikt, ir izdarīt tieši to, no kā tu baidies. Mācies izprast baiļu anatomiju. Bailes ir tevis paša radītas. Un tieši tāpar kā jebko citu, ko radījušas cilvēka rokas, tās tikpat viegli kā izveidot, iespējams arī iznīcināt. Metodiski pārmeklē savu prātu, un tad pa vienai vien iznīcini savas bailes, kuras slepeni ielavījušās lava prāta cietoksnī. Tas paaugstinās tavu pašapziņas līmeni, sniegs laimi un dvēseles mieru.»

«Vai cilvēka prāts spēj atbrīvoties no pilnīgi visa veida bailēm?» es gribēju zināt.

«Labs jautājums. Atbilde ir absolūti viennozīmīga un nepārprotama: «Jā!» Sivanas Lielie Skolotāji, visi kā viens, bija pilnīgi brīvi no bailēm. Tas bija nojaušams jau no veida, kā viņi staigāja. To varēja redzēt pēc tā, kā viņi sarunājās. To varēja saskatīt, dziļi ielūkojoties viņiem acīs. Un es tev vēl kaut ko pateikšu, Džon.»

«Jā? Ko tieši?» es pavaicāju, visa dzirdētā ārkārtīgi aizkustināts.

«Manas bailes arī ir izgaisušas. Es sevi pazīstu un esmu pārliecinājies, ka tagad mans dabiskais stāvoklis ir nelokāmas gribas, vitalitātes un neierobežota spēka caurstrāvots. Visus līdzšinējos gadus manu vitalitāti bija nobloķējusi nevērība pret sevi un neizlīdzsvarota domāšana. Pateikšu vēl kaut ko. Padzinis bailes no sava prāta, tu sāc izskatīties jaunāks un veselīgāks.»

«Ak, šī mūžsenā saistība starp prātu un ķermeni,» es atteicu, cerībā nomaskēt savu nezināšanu.

«jā gan. Austrumu Lielajiem Skolotājiem tas zināms jau vairāk nekā piectūkstoš gadu. Tā kā pagrūti kaut ko tādu asociēt ar Jauno laikmetu, vai ne?» viņa starojošajos sejas vaibstos iegūla plats smaids.

«Sivanas Lielie Skolotāji uzticēja man vēl kādu nozīmīgu senās mācības principu, par ko bieži domāju. Domāju, ka tev, nostājoties uz sevis un savas dzīves pilnveidošanas ceļa, tas varētu lieti noderēt. Tas mani ir motivējis tajās reizēs, kad man ne visai gribas iedziļināties lietu būtībā, īsi un kodolīgi to varētu noformulēt šādi: spēcīgi motivēti cilvēki no inertajiem, kuriem sevis pilnveidošana nav aktuāla, atšķiras ar to, ka viņi paveic darbus, kurus mazāk attīstīti cilvēki dara nelabprāt, kaut motivētajiem arī to nemaz tik ļoti negribas darīt.»

«Patiesi apskaidroti cilvēki, kuri katru dienu izjūt patiesu laimi, liela un attāla mērķa īstenošanas labā ir gatavi atteikties no komforta, kādu tiem sagatavojusi tuvākā nākotne. Tāpēc viņi uzreiz metas cīņā ar savām vājībām un bailēm, jo ietiekšanās nezināmajā saistīta ar krietnu devu diskomforta. Viņi izšķiras dzīvot dzīvi pēc kaizen principa, nemitīgi un bez paguruma pilnveidojot ikvienu savas dzīves aspektu. Ar laiku tas, kas sākumā likās grūti paveicams, vairs nesagādā nekādas grūtības. Bailes, kuras agrāk tiem liedza izjust tādu laimi, veselību un labklājību, kādu tie bija pelnījuši, izgaist gluži kā smilšu graudi viesuļvētrā.»

«Tātad tu ar to gribi teikt, ka, pirms izmainīt savu dzīvi, noteikti jāizmainās man pašam?»

«Tieši tā. Tas ir tāpat kā tajā sen zināmajā stāstā, ko Izstāstīja mans iemīļotais profesors, kad vēl studēju Juridiskajā fakultātē. Kādu vakaai tēvs pēc nogurdinošas darba dienas noguris sēdēja savā kabinetā, atlaidies klubkrēslā, un lasīja avīzi. Dēlēns, gribēdams rotaļāties, nelika viņu mierā. Kad lēvs to vairs nespēja izturēt, viņš izplēsa no avīzes tur ievietoto attēlu ar globusu un saplēsa to sīkos gabaliņos. «Paklau, dēls, izveido no šiem mazajiem gabaliņiem atkal globusu,» viņš izrīkoja cerībā, ka šī nodarbe dēlēnam paņems pietiekami daudz laika, lai tēvs pagūtu izlasīt avīzi. Viņam par lielu pārsteigumu, dēlēns jau pēc minūtes bija klāt ar perfekti saliktu globusa attēlu rokā. Kad pārsteigtais tēvs gribēja zināt, kā dēlam tas izdevies, zēns pasmaidīja un atbildēja: «Tēt, globusam otrā pusē bija cilvēka attēls. Kad man izdevās salikt cilvēku, arī ar globusu viss bija kārtībā.»

«Tas ir ļoti interesants stāsts.»

«Liekas, ka visiem gudrākajiem cilvēkiem, kādus esmu savā mūžā saticis, sākot ar Sivanas Lielajiem Skolotājiem un beidzot ar maniem profesoriem Hārvarda universitātē, bija zināma laimes formula.»

«Stāsti tālāk,» es teicu, un manā balsī ieskanējās nepacietīga nots.

«Tas ir tieši tas, ko teicu jau pirmīt, proti, ka laimes sajūtu sniedz aizvien lielāka nozīmīga mērķa apzināšanās. Kad cilvēks nodarbojas ar to, kas viņam patīk, viņš tajā visā rod dziļu apmierinājumu.»

«Bet, ja jau laimi spēj iegūt ikviens, vienkārši darot to, kas tam patīk, kāpēc tik daudzi cilvēki tomēr jūtas nelaimīgi?»

«Ļoti labs jautājums, Džon. Redzi, lai darītu to, kas tev patīk, neatkarīgi no tā, vai tas nozīmē atteikties no sava pašreizējā darba, lai kļūtu par aktieri, vai arī netērēt tik daudz laika nenozīmīgu darbu veikšanai, izbrīvējot laiku lietām, kas tev ir patiesi nozīmīgas, nepieciešama liela drosme. Tā liek cilvēkam iziet ārpus pierastās komforta zonas, bet sākuma stadijā jebkura pārmaiņa ir saistīta ar nelielu diskomfortu. Turklāt, šāda uzdrīkstēšanās arī ir diezgan riskanta. Kad cilvēks to beidzot sev ir pateicis, jau ir vieglāk ķerties pie savas dzīves pārveidošanas pozitīvā virzienā.»

«Bet kā iespējams iemācīt sev uzdrīkstēšanos?»

«Tas ir tāpat kā tajā stāstā, tiklīdz tu sakārto pats sevi, sāk pārveidoties arī apkārtējā pasaule. Tiklīdz būsi savedis kārtībā prātu, fizisko ķermeni un raksturu, tavā dzīvē gluži neizskaidrojamā veidā ienāks laime un pārpilnība. Bet tikai pie nosacījuma, ka tu katru dienu strādāsi ar sevi, kaut vai tikai desmit vai piecpadsmit minūtes.»

«Un ko īsti simbolizē joga Ramana stāstītajā līdzībā tas deviņas pēdas garais un deviņsimt mārciņu smagais japāņu sumo cīkstonis?»

«Šis smagnējais tēls tev nepārtraukti atgādinās par jēdzienā kaizen ietverto spēku. Es jau tev sacīju, ka japāņu valodā tas nozīmē nemitīgu sevis pilnveidošanu.»

Dažu stundu laikā Džūljens bija man pavēstījis vispārsteidzošāko un iedarbīgāko informāciju, kādu man jebkad mūžā bija gadījies dzirdēt. Biju daudz ko uzzinājis par cilvēka prāta noslēpumainajām spējām un neizsmeļamo potenciālu. Biju uzzinājis ļoti praktiskas tehnikas, ar kuru palīdzību klusināt haotiski klīstošās domas, koncentrējot tās tikai uz sapņu un vēlmju piepildījumu. Biju uzzinājis, cik svarīgi ir apzināties savas dzīves aicinājumu un noteikt konkrētus mērķus ikvienam manas personiskās, profesionālās un garīgās dzīves aspektam. Un tagad vēl nāksies ņemt vērā arī mūžseno kaizen principu.

«Un kā šo kaizen principu iespējams praktizēt?»

«Izstāstīšu tev desmit mūžsenas, iedarbīgas metodikas, kas ļaus pavirzīties tālu uz priekšu sevis pilnveidošanas ceļā. Ja praktizēsi tās katru dienu, noticot to iedarbīgumam, reālu rezultātu iegūsi jau pēc viena mēneša. Ja turpināsi tās praktizēt arī turpmāk, padarot tās par savas ikdienas dzīves nepieciešamu sastāvdaļu, un ļausi tām kļūt par ieradumu, tu iemantosi lielisku veselību, neierobežotu enerģiju, ilglaicīgu laimi un dvēseles mieru. Visbeidzot tu iemantosi arī dievišķu likteni, kāds tev tika ielikts jau šūpulī.»

«Jogs Ramans man šos rituālus darīja zināmus, būdams dziļi pārliecināts par to īpašo efektivitāti, un domāju, tu man piekritīsi, ka esmu tam dzīvs pierādījums. Lūdzu tev tikai to, lai uzklausi, kas man sakāms, un pats spried par sasniegto rezultātu.»

«Tu tiešām gribi man iegalvot, ka dzīvi iespējams izmainīt viena vienīga mēneša laikā?» es neticīgi pārjautāju.

«Jā. Quid pro quo nosaka, ka tev vienu mēnesi katru dienu ir jāizbrīvē vismaz viena stunda, lai praktizētu tās tehnikas, par kurām tev stāstīšu. Tev nenāksies sevi ieguldīt neko vairāk. Un lūdzu nesaki, ka tev tam neatliks laika.»

«Bet man patiešām neatliks,» es godīgi atzinos. «Mana advokāta prakse ir ļoti piesātināta. Es pat desmit minūtes sev nespēju izbrīvēt, kur nu vēl veselu stundu, Džūljen.»

«Es jau pirmīt teicu, ka aizbildināšanās ar laika trūkumu sevis pilnveidošanai, vai nu tā attiektos uz prātu vai dvēseli, ir aptuveni tas pats, kas aizbildināšanās ar pārāk lielu braukšanas ātrumu, neatrodot laiku tam, lai automašīnas bākā ielietu benzīnu. Galu galā tas novedīs tevi pie kraha.»

«Patiešām?»

«Patiešām.»

«Kāpēc?»

«Mēģināšu to paskaidrot šādā veidā. Iedomājies, ka tu esi augstas klases sacīkšu automašīna, kas maksā miljoniem dolāru. Labi ieeļļota un ārkārtīgi sarežģīta.»

«Paldies par komplimentu, Džūljen.»

«Visapbrīnojamākā lieta pasaulē ir tavs prāts, bet tavam fiziskajam ķermenim piemīt spēja paveikt to, kas tev pašam ir īsts atklājums.»

«Jā, piekrītu.»

«Zinot šīs ārkārtīgi dārgās un vērtīgās mašīnas cenu, vai būtu prātīgi darbināt to katru dienu no rīta līdz vakaram ar pilnu jaudu, neļaujot tai ne uz mirkli apstāties, lai atdzesētu motoru?»

«Nekādā gadījumā.»

«Kāpēc tādā gadījumā arī tev reizi pa reizei uz brīdi neizslēgt savu motoru? Kāpēc lai tu nespētu izbrīvēt laiku, lai atdzesētu arī sava prāta jaudīgo motoru? Vai tu seko līdzi manai domai? Laika izbrīvēšana, lai sevi atjaunotu, ir absolūti nepieciešama. Un tā ir īsta likteņa ironija, bet, izbrīvējot savā saspringtajā grafikā laiku sevis pilnveidošanai un savas dzīves bagātināšanai, tu visai radikāli ietekmēsi arī sava veiktā darba rezultātu, kad pie tā atgriezīsies.»

«Un tam mēneša garumā būs nepieciešama tikai viena stunda dienā?»

«Tā ir tā maģiskā formula, ko vienmēr tiku meklējis. Savās advokāta slavas dienās es būtu bijis ar mieru samaksāt par to pāris miljonu dolāru, ja vien būtu izpratis tās nozīmīgumu. Man nebija ne jausmas, ka to iespējams iegūt par velti, tāpat kā visas patiesi vērtīgās zināšanas. Kad tu tagad visu to zini, tev jābūt disciplinētam un katru dienu jāpraktizē tehnikas, ko ietver šī formula, turklāt darot to pārliecībā par tās efektivitāti.»

«Jā, izdarīt to veikli un ātri laikam nav iespējams. Ja esi to sācis, tad nāksies tam ziedot diezgan daudz laika, un turklāt ilgstoši.»

«Ko tu ar to gribi teikt?»

«Pie nosacījuma, ka tu dari tieši to, kas tev jādara, vienas stundas izbrīvēšana katru dienu, lai sevi pilnveidotu, pēc mēneša jau noteikti dos visai jūtamu rezultātu. Vajadzīgs apmēram viens mēnesis, lai izstrādātu pilnīgi jaunu pozitīvu paradumu. Pēc mēneša jaunapgūtās stratēģijas un tehnikas jau būs pārvērtušās par ierastu ikdienas dzīves sastāvdaļu. Ja gribēsi redzēt arī turpmākos rezultātus, ļoti svarīgi ir turpināt tās praktizēt katru dienu.»

«Jā, tas būtu tikai taisnīgi,» es piekritu. Bija skaidri redzams, ka Džūljenam patiešām bija izdevies rast pieeju sava personiskā spēka avotam un atbrīvot savu dzīvi no spriedzes un stresa. īstenībā viņa pārtapšana no veca un slimīga advokāta par starojošu un enerģijas pilnu filozofu bija apbrīnojama. Tieši tobrīd es izšķīros par to, ka noteikti veltīšu katru dienu vienu stundu laika tam, lai īstenotu tās tehnikas un principus, ar kuriem vēl tikai tikšu iepazīstināts. Nolēmu vispirms pievērsties sevis paša pilnveidošanai, pirms mainīt citu cilvēku dzīves, kā biju to paradis darīt. Varbūt arī man izdotos sevi pārveidot tāpat kā Džūljenam. Katrā ziņā bija vērts pamēģināt.

Tonakt, sēdēdams savā mēbelēm pieblīvētajā dzīvojamajā istabā, es uzzināju to, ko Džūljens dēvēja par «prieka pilnas dzīves desmit rituāliem». Dažu veikšanai bija nepieciešama prāta koncentrēšana. Turpretī citu varēja veikt bez jebkādas piepūles. Visas piedāvātās tehnikas bija ļoti intriģējošas un solīja visai neparastu rezultātu.

«Pirmo no šīm tehnikām Sivanas Lielie Skolotāji dēvēja par Vienatnes rituālu. Šīs tehnikas izpildei nekas vairāk nebija nepieciešams kā vien tavā ikdienā obligāti iekļaujams miera periods.»

«Ko tu ar to domā «miera periods»?»

«Tas ir laiks piecpadsmit līdz piecdesmit minūšu garumā, kurā tu izbaudi klusuma dziedinošo iedarbību uz sevi un izproti, kas tu īstenībā esi,» Džūljens paskaidroja.

«Vai tas būtu brīdis, kad apstāties, lai atdzesētu manu pārkarsušo motoru?» es, viegli pasmaidījis, pajokoju.

«Jā, tas būtu ļoti precīzs un trāpīgs raksturojums. Vai esi kādreiz kopā ar ģimeni devies garākā pārbraucienā ar automašīnu?»

«Protams. Mēs katru vasaru dodamies prom uz salām, lai pāris nedēļas padzīvotu pie Dženijas vecākiem.»

«Nu redzi, un vai tu reizi pa reizei ceļā mēdzi apstāties?»

«Jā. Lai paēstu vai arī, ja, sēžot pie stūres, sāku justies noguris. Tad es, sešas stundas noklausījies bērnu strīdos aizmugures sēdeklī, atļaujos mazliet nosnausties.»

«Nu tad uztver šo Vienatnes rituālu kā brīdi, kad veldzēt savu dvēseli. Šī tehnika domāta sevis atjaunošanai, un to praktizē, pavadot laiku vienatnē, ietinoties klusuma brīnišķīgajā sagšā.»

«Kas klusumā ir tik īpašs?»

«Labs jautājums. Vienatne un klusums ļauj tev pieslēgties savam radošajam polam, ļauj tev piekļūt bezrobežu Visuma gudrībai. Redzi, Džon, prātu var salīdzināt ar ezeru. Mūsu haosa pārņemtajā pasaulē vairumā gadījumu cilvēka prāts nemitīgi rosās. Mēs visi esam iekšējā nemiera pārņemti. Tomēr katru dienu, izbrīvējot laiku, kad varam būt klusi un mierīgi, prāts aprimst un kļūst līdzīgs rāmam ezera spogulim. Šāds iekšēja klusuma brīdis ietekmē cilvēku ļoti pozitīvi, sniedzot tam dvēseles mieru, neierobežotu enerģiju un dziļu sevis sakārtotības sajūtu. Tev pat miegs kļūst ciešāks, un, veicot savus ikdienas darbus, tu jūties atjaunots un līdzsvarots.»

«Un kur man šo miera brīdi pavadīt?»

«Teorētiski to var darīt jebkur, sākot ar guļamistabu un beidzot ar tavu biroju. Svarīgi ir vienīgi tas, lai tur patiešām valdītu miers un skaistums.»

«Kāda te nozīme skaistumam?»

«Skaistas lietas satrauktu dvēseli nomierina,» Džūljens, smagi nopūties, piebilda. «Uz taviem jutekļiem ļoti nomierinoši iedarbosies rožu pušķis vai arī viena vienīga narcise, sniedzot tev dziļu relaksāciju. Ideālos apstākļos tev vajadzētu izbaudīt skaistumu tādā telpā, kura kalpotu par patvērumu tavam iekšējam Es.»

«Ko tu ar to domā?»

«Īstenībā tai vajadzētu kļūt par slepeno vietu tev, kur nodarboties ar sava prāta un gara pilnveidošanu. Tā varētu būt guļamistaba tavā mājā vai arī nelielā dzīvoklī izbrīvēts neliels stūrītis. Tai vajadzētu būt vietai, kas paredzēta tikai sevis atjaunošanai, vietai, kas klusi gaida katru tavu ierašanos.»

«Tas gan būtu labi. Manuprāt, ja man būtu kāda klusa vietiņa, kur patverties, kad pārnāku mājās no darba, tas būtu vienkārši brīnišķīgi. Tur es varētu vienā mierā atbrīvoties no dienas laikā uzkrātās spriedzes un uztraukumiem. Pēc tam mājiniekiem droši vien būtu daudz vieglāk rast ar mani kontaktu.»

«Bet te atkal parādās viens svarīgs moments. Vienatnes rituāls vislabāk darbojas tad, ja to praktizē katru dienu vienā un tajā pašā laikā.»

«Kāpēc?»

«Tāpēc, ka pēc tam tas jau iestrādājas, pārvēršoties par ikdienas dzīves rituālu. Praktizējot šo tehniku vienā un tajā pašā laikā, tu pie šīs ikdienas klusuma devas tik ļoti pieradīsi, ka nekad vairs nevēlēsies no tās atteikties. Bet pozitīvi dzīves ieradumi katrā ziņā pilnīgos un bagātinās arī tavu dzīvi.»

«Vai ir vēl kas?»

Jā. Ja vien pastāv tāda iespēja, vajadzētu katru dienu pabūt pie dabas. Neliela pastaiga mežā vai arī dažas minūtes sakņu dārzā pie tomātiem sniegs atjaunotni un mieru, kas tev tik ļoti nepieciešami. Atrašanās dabā ļauj cilvēkam noskaņoties uz sava augstākā Es nebeidzamā gudrības viļņa. Šī savas patības apzināšanās nodrošinās tev pieeju nevienā kartē neiezlmētajām tavas personiskās varēšanas dimensijām. Nekad to neaizmirsti,» Džūljens kaismīgā balsī piezīmēja.

«Vai uz tevi arī, Džūljen, šis rituāls iedarbojas?»

«Pilnīgi noteikti. Es ceļos līdz ar sauli, un pirmais, ko daru, dodos uz savu slepeno patvērumu. Tur es, cik vien ilgi nepieciešams, gremdējos Rozes Sirdī. Ir dienas, kad es klusās pārdomās aizvadu vairākas stundas, bet ir arī tādas, kad varu šīm pārdomām veltīt tikai desmit minūtes. Rezultāts vienmēr ir vairāk vai mazāk līdzīgs: es izjūtu dziļu iekšēju harmoniju un fiziskās enerģijas pieplūdumu. Un te nu mēs nonākam pie otrā rituāla. Tas ir Fizikalitātes rituāls.»

«Izklausās interesanti. Ko tas nozīmē?»

«Tas ir saistīts ar rūpēšanos par savu fizisko ķermeni.»

«Patiesi?»

«Tas nav nekas sarežģīts. Fizikalitātes rituāls balstīts uz principu, kas nosaka sekojošo: kā tu rūpējies par savu ķermeni, tā tu rūpējies par savu prātu. Sagatavojot savu fizisko ķermeni, tu sagatavo savu prātu. Cik daudz tu trenē savu fizisko ķermeni, tikpat daudz tu trenē arī savu prātu. Izbrīvē katru dienu brīdi tam, lai ar vingrojumu palīdzību uzturētu kārtībā savu fiziskā ķermeņa templi. Liec savam ķermenim kustēties, lai labāk cirkulētu asinis. Vai tu zini, ka nedēla sastāv no simt sešdesmit astoņām stundām?»

«Nezināju vis.»

«Tā tas ir. Un vismaz piecas no šīm stundām vajadzētu ziedot kādai fiziskai aktivitātei. Sivanas Lielie Skolotāji praktizēja jau kopš senseniem laikiem pazīstamo jogu, lai atbrīvotu savu fizisko potenciālu un padarītu savu dzīvi vitālu un dinamisku. Bija visai neparasti redzēt šos apbrīnojamos cilvēkus, kuri bija spējuši saglabāt jaunību, stāvam ciemata vidū uz galvas.»

«Vai esi kādreiz praktizējis jogu, Džūljen? Pagājušā gada vasarā Dženija sāka nodarboties ar jogu un saka, ka jūtoties tā, it kā būtu par pieciem gadiem pagarinājusi savu dzīvi.»

«Džon, vispirms es gribu tev pateikt, ka neviena no šīm atsevišķajām tehnikām pati par sevi nespēj kādā brīnumainā veidā mainīt tavu dzīvi. Ilglaicīgas un noturīgas pārmaiņas izraisa tikai nemitīgs visu to daudzo tehniku pielietojums, par kurām tev stāstīju. Bet joga ir ārkārtīgi iedarbīgs veids, kā atbrīvot vitalitātes iekšējās rezerves. Es veicu jogas vingrinājumus katru dienu, un tā ir viena no vislabākajām lietām, ko varu sevis labā darīt. Tā ne tikai atjauno manu ķermeni, bet palīdz arī teicami fokusēt prātu. Ar tās palīdzību man izdevies atbrīvot pat savas radošās spējas. Tā ir fantastiska disciplīna.»

«Vai Sivanas Lielie Skolotāji darīja arī ko citu, rūpējoties par savu fizisko ķermeni?»

«Jogs Ramans, kā arī viņa brāļi un māsas uzskatīja, ka pastaigas dabā, vai tā būtu kāpelēšana pa kalnu takām vai arī pastaiga pa bieziem mežiem, lieliski atbrīvo cilvēku no noguruma un atjauno fizisko ķermeni tā dabiskajā možajā stāvoklī. Ja laiks pastaigām brīvā dabā nebija piemērots, viņi nodarbojās ar vingrojumiem sava mājokļa drošajā patvērumā. Viņi drīzāk varētu izlaist kādu ēdienreizi nekā savu vingrošanas nodarbību »

«Kas viņiem tur mājās bija, taču ne trenažieri?» es iesmējos.

«Ne gluži. Dažkārt viņi praktizēja jogas pozas. Citreiz redzēju viņus nodarbojamies ar pumpēšanos, kuru tie mēdza izpildīt tikai ar vienu roku. Īstenībā man liekas, ka viņiem nemaz nebija īpaši svarīgi, ar ko tieši nodarboties, jo viņi visu dienu nemitīgi kustējās un atradās dabā, neaptverami skaistā vietā, kur to plaušas pildīja dzīvinošs kalnu gaiss.»

«Kāds tam visam sakars ar elpošanu un svaigu gaisu?»

«Atbildēšu uz tavu jautājumu ar vienu no joga Ramana iemīļotajiem teicieniem: «Pareizi elpot nozīmē pareizi dzīvot.»

«Vai elpošana patiešām ir tik ļoti svarīga?» es pārsteigts vaicāju.

«Sivanas Lielie Skolotāji jau īsi pēc manas ierašanās viņu apmetnē man pastāstīja, ka visātrākais veids, kā dubultot vai pat trīskāršot savas enerģijas daudzumu, ir apgūt pareizas elpošanas tehniku.»

«Bet vai tad mums visiem tas nav zināms jau kopš brīža, kad ieradāmies šajā pasaulē?»

«Tā vis nav, Džon. Vairākums no mums zina, kā elpot, lai izdzīvotu, bet mēs nekad neesam mācījušies elpot tā, lai varētu dzīvot bez bēdu. Lielākā daļa cilvēku elpo pārāk sekli. Elpojot tādā veidā, mēs nespējam nodrošināt organisma apgādi ar skābekli tik lielā apjomā, lai tas varētu darboties optimālā režīmā.»

«Liekas, ka pareizai elpošanai ir izteikta saistība ar zinātni.»

«Tā ir Pastāstīšu, kā šo problēmu atrisināja Sivanas Lielie Skolotāji. Viņu filozofija bija pavisam vienkārša. Jo vairāk cilvēks, pareizi elpojot, uzņem skābekli, jo vairāk viņā atbrīvojas iekšējā enerģija un dabiskajam stāvoklim raksturīgā vitalitāte.»

«Nu labi. Un ar ko man vajadzētu sākt?»

«īstenībā tas ir loti vienkārši Divas vai trīs reizes dienā vajadzētu ziedot pāris minūtes tam, lai padomātu par dziļāku un līdz ar to rezultatīvāku elpošanu.»

«Kā es varu zināt, ka mana elpošana ir rezultatīva?»

«Nu, tev vajadzētu nedaudz izgāzt vēderu. Tas nozīmē, ka tu elpo ar diafragmu, kas arī ir vajadzīgs. Jogs Ramans iemācīja man pavisam vienkāršu triku, kā pārliecināties, ka elpoju pareizi. Man vajadzēja uzlikt uz vēdera kausā saliktas plaukstas. Ja ieelpošanas laikā tās pacēlās uz augšu, mana elpošanas tehnika bija pareiza.»

«Ļoti interesanti.»

«Ja tev tas liekas interesanti, tad tev patiks arī trešais starojošas dzīves rituāls,» sacīja Džūljens.

«Kas tas tāds?»

«Tas varētu būt Dzīvinoša Uztura rituāls. Savas advokāta karjeras laikā manas maltītes sastāvēja no steikiem, ceptiem produktiem un dažādas citas mazvērtīgas barības. Jā, es ēdu mūsu valsts lepnākajos restorānos, bet tik un tā pildīju savu ķermeni ar visiem šiem draņķiem. Bet tas bija viens no galvenajiem manas neapmierinātības iemesliem.»

«Patiešām?»

«Jā, slikts uzturs ārkārtīgi ietekmē dzīvi. Tas izsūc garīgo un fizisko enerģiju. Tā ietekmē tavu garastāvokli un domu skaidrību. Jogs Ramans to izteica šādi: «Kā tu baro savu ķermeni, tā tu baro savu prātu.»»

«Tādā gadījumā es pieņemu, ka tu savu diētu mainīji?»

«Radikāli, un tas ļoti spēcīgi izmainīja manu izskatu un manas sajūtas. Es vienmēr domāju, ka izskatos tik nodzīts stresa un spriedzes dēļ, kas saistīti ar manu darbu. Un arī tāpēc, ka pēc manis jau snaikstījās vecuma artrīta savilktie pirksti. Sivanā es uzzināju, ka par savu letarģisko stāvokli varu pateikties pārtikai, kurā trūka piesātināto ogļūdeņražu. Bet tieši ar tādu pārtiku es visu laiku pildīju savu vēderu.»

«Un ko ēda Sivanas Lielie Skolotāji, izskatoties tik jauneklīgi un vitāli?»

«Dzīvo pārtiku,» atbilde sekoja nekavējoties.

«Kādu pārtiku?»

«Dzīvo pārtiku. Dzīva pārtika ir tāda, kas nav mirusi.»

«Džūljen, izbeidz. Kas tā par dzīvo pārtiku?» es nespēju nociesties.

«Patiesībā dzīva pārtika ir tā, kas veidojas savstarpējā un dabiskā mijiedarbībā ar sauli, gaisu, augsni un ūdeni. Es runāju par veģetāro diētu. Liec uz sava šķīvja svaigus dārzeņus, augļus un graudus, un tu dzīvosi mūžīgi.»

«Vai kaut kas tāds maz iespējams?»

«Lielākā daļa Sivanas Lielo Skolotāju jau bija krietni pārkāpuši simt gadu slieksni, bet viņos nemanīja vēl nekādas novecošanas pazīmes. Un vēl tikai pagājušajā redēļā es lasīju rakstu par nelielu cilvēku grupu, kuri dzīvo Okinavas salā Dienvidķīnas jūrā. Šī sala nokļuvusi zinātnieku uzmanības lokā, jo tajā novērota vislielākā simtgadnieku koncentrācija pasaulē.»

«Ko zinātniekiem izdevās noskaidrot?»

«To, ka viens no galvenajiem ilgdzīvošanas noslēpumiem ir veģetāra diēta.»

«Bet vai šāda diēta ir veselīga? Diez vai tā dod arī spēku? Neaizmirsti, ka es vēl aizvien esmu praktizējošs advokāts, Džūljen.»

«Tā ir tieši tāda diēta, kādu mums paredzējusi daba. Tā ir dzīva, vitāla un ļoti veselīga. Sivanas Lielie Skolotāji ieturējuši šādu diētu jau tūkstošiem gadu. Viņi to dēvē par sattvic vai tīro diētu. Kas attiecas uz tavām raizēm par spēku, tad visstiprākie dzīvnieki uz mūsu planētas, sākot ar gorillām un beidzot ar ziloņiem, ietur izteikti veģetāru diētu. Vai tu zināji, ka gorillam piemīt aptuveni trīsdesmit reižu vairāk spēka nekā cilvēkam?»

«Paldies par šādu svarīgu informāciju.»

«Zini, Sivanas Lielie Skolotāji nav nekādi pārcilvēki. Visa viņu gudrība balstās uz mūžseno principu, ka cilvēkam savā dzīvē jāietur mērenība un nav jāieslīgst pārmērībās. Tā ka, ja tev garšo gaļa, vari to ēst arī turpmāk. Tikai atceries, ka tu sevī uzņem mirušu barību. Bet, ja tev nav iebildumu, mazliet parunāsim par to sarkano gaļas gabalu, ko tu ēd. Tas ir grūti sagremojams, un, tā kā gremošanas sistēma ir viena no tām organisma sistēmām, kas patērē visvairāk enerģijas, tad vērtīgās enerģijas rezerves tiek nevajadzīgi tērētas šīs barības sagremošanai. Vai saproti, ko es vēlos tev pateikt? Salīdzini, kā tu jūties pēc tam, kad esi apēdis steiku, un pēc tam, kad esi apēdis salātus. Kāds katrā no šiem gadījumiem ir tavs enerģijas līmenis? Ja nevēlies kļūt par izteiktu veģetārieti, tad vismaz pievieno katrai maltītei porciju salātu un kādu augli desertam. Arī šāda ēdienu karte ieviesīs radikālas pārmaiņas tavā jaunajā dzīvē.»

«Neliekas, ka tas būtu pārāk grūti izdarāms,» es piezīmēju. «Esmu daudz ko dzirdējis par veģetārās diētas priekšrocībām. Vēl tikai pagājušajā nedēļā Dženija man stāstīja par kādu Somijā veiktu pētījumu, kā gaitā noskaidrots, ka jaunie veģetārieši, kuri bija trīsdesmit astoņi procenti no visiem aptaujātajiem, tikai pēc septiņu mēnešu ilgas jaunās diētas ieturēšanas jutās daudz mazāk noguruši un daudz atvērtāki aktīvai dzīvei. Centīšos ikvienu maltīti papildināt ar salātiem. Raugoties uz tevi, Džūljen, es būtu ar mieru pārtikt tikai no salātiem vien.»

«Izmēģini to kaut vai tikai vienu mēnesi un novērtē rezultātu. Tu jutīsies fantastiski.»

«Nu labi. Ja ar to pietika Sivanas Lielajiem Skolotājiem, tad pietiks arī man. Es tev apsolu, ka to izmēģināšu. Nešķiet, ka tas varētu būt pārāk mokoši, un man tev jāatzīstas, ka man tie ikvakara saieti ar gaļas cepšanu dārzā ir jau līdz kaklam.»

«Nu, ja esmu tevi pārliecinājis par nepieciešamību ieturēt dzīvās barības diētu, domāju, tev patiks arī ceturtais rituāls.»

«Tavs māceklis deg nepacietībā uzzināt, kas būs tālāk.»

«Ceturto rituālu dēvē par Bagātīgo Zināšanu rituālu. Tā būtība ir tāda, ka cilvēks visu mūžu mācās un uzkrāj zināšanas, lai pilnveidotu ne tikai sevi, bet arī sev apkārt esošos cilvēkus.»

«Vai tas ir tas pats vecais sauklis, ka zināšanas ir spēks?»

«Nē, Džon, tajā slēpjas kas nesalīdzināmi vairāk. Zināšanas ir tikai potenciāls spēks. Lai šis spēks varētu izpausties, to nepieciešams pielietot. Lielākā daļa cilvēku ļoti labi zina, kā viņiem katrā konkrētā situācijā rīkoties, kā arī to, kas viņiem savā dzīvē paveicams. Bet problēma ir tā, ka viņi savā ikdienas dzīvē neko nedara, lai pielietotu savas zināšanas un īstenotu savus sapņus. Bagātīgo Zināšanu rituāls nozīmē to, ka tev jākļūst par mūžīgo studentu. Bet vēl svarīgāka ir nepieciešamība visu dzīves skolā iemācīto arī izmantot.»

«Kā jogs Ramans un Sivanas Lielie Skolotāji pildīja šo rituālu?»

«Viņiem bija vēl daudzi mazāki rituāli, kurus tie ik dienas īstenoja kā papildinājumu lielajam Bagātīgo Zināšanu rituālam. Tās stratēģijas, kuras ir visbūtiskākās, parasti mēdz būt ļoti vienkārši izpildāmas. Tu varētu sākt jau šodien.»

«Ceru, ka tas neaizņems pārāk daudz laika?»

Džūljens smaidīja. «Tās tehnikas, paņēmieni un padomi, ko e§mu tev atklājis, darīs tavu dzīvi rezultatīvāku un efektīvāku kā jebkad agrāk. Krāj sīkumos, un kļūsti bagāts. Padomā par tiem, kuri apgalvo, ka viņiem nav laika noglabāt informāciju datorā tāpēc, ka viņiem daudz jāstrādā. Un kad nu datori kādu dienu iziet no ierindas un cilvēks pazaudē darbu, pie kā strādājis mēnešiem ilgi, viņš nožēlo, ka nav veltījis dažus mirkļus tam, lai tekstu saglabātu. Vai saprati, ko es ar to gribēju teikt?»

«To, ka jāizvirza prioritātes?»

«Tieši tā. Mēģini sevi nesavažot ar dienasgrāmatā saplānotajiem darbiem. Tā vietā koncentrējies uz to, ko tev saka priekšā tava sirds. Kad būsi izbrīvējis sev laiku un sācis nodarboties ar prāta, fiziskā ķermeņa un rakstura treniņiem, lai paceltu tos jaunā esības pakāpē, tu gandrīz vai sajutīsi sevī stūrmani, kas tev pateiks priekšā, kas jādara, lai gūtu vislielākos panākumus un vislielāko iespējamo gandarījumu. Tu beigsi raizēties par ritošo laiku un sāksi dzīvot savu īsteno dzīvi.»

«Viss skaidrs. Bet kas tie par rituāliem, par ko tu pirmīt ieminējies?» es gribēju noskaidrot.

«Lasi grāmatas. Trīsdesmit minūšu ilga lasīšana dienā spēj darīt brīnumus. Bet man tevi jābrīdina nelasi visu pēc kārtas, kas vien pagadās. Tev jābūt ļoti izvēlīgam attiecībā uz to, kam ļauj ienākt savā prāta dārzā. Tai jābūt ļoti labai lasāmvielai. Lasi tikai tādas grāmatas, kuras spēj bagātināt gan tevi, gan tavu dzīvi.»

«Ko lasīja Sivanas Lielie Skolotāji?»

«Viņi pavadīja garus nomoda brīžus, lasot un pārlasot savu priekšteču atstātās grāmatas. īpaši augsti viņi vērtēja filozofiska rakstura literatūru. Es vēl aizvien redzu šos pasakaini skaistos cilvēkus sēžam nelielos bambusa krēslos un lasām savas īpatni iesietās grāmatas ar rāmu smaidu apgarotajās sejās. Tieši Sivanā es iepazinu lasīšanas spēku un sapratu, ka grāmata ir īsteni gudra cilvēka vislabākais draugs.»

«Vai tas nozīmē, ka man vajadzētu sākt lasīt ikvienu labu grāmatu?»

«Gan jā, gan nē,» skanēja atbilde. «Es tev nekad neieteiktu lasīt visu pēc kārtas. Iegaumē dažas grāmatas domātas tam, lai tās izgaršotu, citas lai tās sagremotu, bet ir arī tādas grāmatas, kuras var lasīt, aprijot veselas. Un tā mēs nonākam vēl pie kādas svarīgas lietas.»

«Vai jūties izsalcis?»

«Nē, Džon,» Džūljens sāka smieties. «Es tikai gribu tev pateikt, ka, lai no patiesi labas grāmatas kaut ko mācītos, nepieciešams to ne tikai izlasīt, bet tajā iedziļināties. Tādas grāmatas vajadzētu lasīt tikpat uzmanīgi, kā tu iepazīsties ar juridisko līgumu tekstiem, kurus, gribēdami uzzināt tavu viedokli, tev piegādā bagāti klienti. Pārdomā izlasīto, strādā ar šādu lasāmvielu, saplūsti ar to, kļūstot par vienu veselu. Lielie Skolotāji savā plašajā tempļa bibliotēkā savāktās grāmatas bija pārlasījuši reizes desmit vai piecpadsmit. Paliesi nozīmīgas grāmatas viņi cienīja tāpat kā Svētos Rakstus, kā dokumentus ar dievišķu izcelsmi.»

«Tiešām? Vai lasīšana patiesi ir tik ļoti svarīga?»

«Trīsdesmit minūtes dienā ienesīs tavā dzīv patīkamu pārmaiņu, jo tu drīz vien sāksi saskatīt tās plašās iespējas, kādas cilvēkam sniedz zināšanas, lai varētu tās izmantot savā labā Drukātā formā atrodama atbilde uz jebkuru problēmu, ar kādu tev nāksies satapties. Ja gribi kļūt labāks advokāts, tēvs, draugs vai mīļākais, ir virkne grāmatu, kas tevi taisnā ceļā novedīs pie izvēlētā mērķa. Arī visas kļūdas, kādas dzīvē tev vēl tikai nāksies pieredzēt, ir jau paguvuši pieļaut tie, kuri dzīvojuši pirms tevis. Vai tu patiešām uzskati, ka tavas dzīves problēmas ir absolūti unikālas un neatkārtojamas?»

«Nekad neesmu par to domājis, Džūljen. Bet es sekoju līdzi tavai domai un zinu, ka tev ir taisnība.»

«Visas problēmas, ar kādām tev jau ir nācies sastapties un ar kādām tu savā mūžā kādreiz vēl tikai sastapsies, kaut kad jau ir bijušas,» Džūljens apgalvoja. «Daudz svarīgāk ir tas, ka grāmatās ir atrodamas atbildes un visu šo problēmu risinājumi. Tāpēc izvēlies lasīšanai īstās grāmatas un uzzini, ka tādas pašas problēmas, ar kādām tu sastopies šodien, risinājuši arī tie, kuri dzīvojuši pirms mums. Pārņem viņu panākumu atslēgu un būsi pārsteigts par to, kādu attīstību pieredzēsi paša dzīvē.»

«Kuras tieši ir tās pareizās grāmatas?» es pavaicāju, sajūsmā par to, cik skaidri Džūljens visu izklāsta.

«Tas tev jāizlemj pašam, mans draugs. Es personiski, kopš esmu atgriezies no Austrumiem, dienas lielāko daļu pavadu, lasot apbrīnojamu vīriešu un sieviešu biogrāfijas, kā arī filozofiska rakstura grāmatas.»

«Vai vari ieteikt man kā iesācējam dažas grāmatas?» es palūdzu.

«Protams. Tu daudz ko iegūsi, izlasot izcilā amerikāņa Bendžamina Franklina biogrāfiju. Domāju, ka dažu labu noderīgu ideju varēsi pasmelties no Mahatmas Gandija autobiogrāfijas ar nosaukumu «Stāsts par maniem eksperimentiem ar patiesību». Vēl es tev ieteiktu izlasīt Hermaņa Heses grāmatu «Sidharta», visnotaļ dzīvē noderīgo Marka Aurēlija filozofiju, kā arī dažus Senekas darbus. Tu varētu izlasīt grāmatu «Domā un kļūsti bagāts», tās autors ir Napoleons Hils. Es to beidzu lasīt pagājušajā nedēļā. Tajā bija izteiktas ļoti dziļas domas.»

«Domā un kļūsti bagāts!» es pārsteigumā iesvilpos. «Man likās, ka pēc pārdzīvotās sirdslēkmes tevi tamlīdzīgas lietas vairs neinteresē. Nevaru ciest visas tās bezgala daudzās naudas taisīšanas rokasgrāmatas, kuras, mēģinot iedzīvoties uz vājo rēķina, tev cenšas iesmērēt pieglaimīgi izplatītāji.»

«Tiesa gan, šajā ziņā esmu ar tevi pilnīgi vienisprātis » To sakot, Džūljena sejā parādījās tāda labestības un pacietības pilna izteiksme, kāda parasti raksturīga dzīvesgudriem un mīlošiem vectētiņiem. «Es arī vēlos atjaunot mūsu sabiedrībā zudušās ētikas normas. Šī nelielā grāmatiņa stāsta nevis par to, kā tikt pie naudas, bet gan par to, kā padarīt savu dzīvi pilnskanigu. Būšu laikam pirmais, kurš tev noradīs uz lielo atšķirību starp jēdzienu «labklājība» un «nodrošinātība». Esmu to pieredzējis un pazīstu ciešanas, kādas sagādā dzīve, kuras vadmotīvs ir nauda. Grāmata «Dzīvo un kļūsti bagāts» stāsta par pārpilnību, tai skaitā arī par gara dāsnumu, kā arī par to, kā piesaistīt savai dzīvei visu labo un pozitīvo. Būtu jauki, ja tu to izlasītu. Bet tas nebūt nav obligāti.»

«Atvaino, Džūljen, es negribēju kļūt uzmācīgs,» es izlīdzinoši sacīju. «Reizēm manī ņem pārsvaru sliktais. Tas ir vēl viens virziens, kādā man vajadzētu sevi pilnveidot. Esmu tev bezgala pateicīgs par to, ko esi man pastāstījis.»

«Viss kārtībā. Kas bijis, bijis. Es vienkārši domāju, ka cilvēkam vajag lasīt un lasīt. Vai zini, kas vēl man šķiet interesanti?»

«Kas?»

«Tevi bagātina ne tik daudz tas, ko tu izlasi grāmatā. Beigu beigās tavu dzīvi daudz vairāk izmaina tas, kādus rezultātus tu sasniedz pats. Zini, Džon, īstenībā grāmatas tev neko jaunu neiemāca.»

«Vai tu patiešām tā domā?»

«Domāju gan. Grāmatas tev vienkārši palīdz saskatīt to, kam jau ir aizmetņi tavā zemapziņā, vai arī to, kas tevī jau ir. Tāda ir apskaidrotības būtība. Pēc visa sava ceļojuma uz Austrumiem un tā, ko tur uzzināju, es sapratu, ka esmu nogājis pilnu apli un atkal nonācis tajā pašā sākuma punktā, kurā atrados, kad biju pavisam mazs. Tikai tagad es sevi pazīstu, esmu iepazinis savu patību un izzinājis savas iespējas.»

«Vai ar to jāsaprot, ka Bagātīgo zināšanu rituāls attiecas tikai uz lasīšanu un uz iegūtās informācijas izvērtēšanu?»

«Daļēji. Pagaidām pietiks, ja lasīšanai atlicināsi trīsdesmit minūtes dienā Pārējais nāks pats no sevis,» Džūljena balsī ieskanējās noslēpumainība.

«Nu labi. Un kāds ir pilnskanīgās dzīvošanas piektais rituāls?»

«Tas ir Personisko Pārdomu rituāls. Sivanas Lielie Skolotāji bija cieši pārliecināti par cilvēka iekšējo pārdomu spēku. Izbrīvējot laiku sevis paša iepazīšanai, cilvēks pieslēdzas tādai savas esības dimensijai, par kā pastāvēšanu viņam nav bijis ne maiākās jausmas.»

«Izklausās ļoti dziļi.»

«Patiesību sakot, tā ir ļoti praktiska koncepcija. Redzi, ikvienā no mums ir apslēpti neizzināti talanti. Atlicinot laiku tam, lai tos noskaidrotu, mēs tos aizdedzam. Tomēr gremdēšanās klusās pārdomās spēj ko vairāk. Tā padara tevi stiprāku, dzīvesgudrāku un ļauj pārāk nesaspringt pašam par sevi. Šī prāta prakse sniedz lielu gandarījumu.»

«Pagaidām gan man šī koncepcija liekas vēl diezgan miglaina, Džūljen.»

«Tā varētu būt. Arī es, kad to pirmo reizi dzirdēju, to līdz galam neizpratu. Iedziļinoties tajā līdz pašai būtībai, kļūst skaidrs, ka personiskās pārdomas nav nekas vairāk kā ieradums domāt.»

«Bet mēs taču visi domājam! Vai tas mums nav ielikts jau šūpulī?»

«Nu jā, lielākā daļa cilvēku patiešām domā, be problēma slēpjas tai apstāklī, ka viņi domā tikai un vienīgi par savu izdzīvošanu. Ar Personisko Pārdomu rituālu es saprotu tādu domāšanu, kas nepieciešama, lai bagātinātu sevi un savu dzīvi. Lasot Bendžamina Franklina biogrāfiju, tu sapratīsi, ko es ar to domāju. Katru vakaru pēc pilnvērtīgas darba dienas viņš devās uz mājām un pilnīgā nošķirtībā pārdomāja, ko tajā dienā paveicis. Viņš izvērtēja ikvienu savu mazāko rīcību, konstatējot, vai tā bijusi pozitīva, konstruktīva vai arī destruktīva, proti, tāda, kurai nepieciešama transformēšana. Skaidri apzinoties tai laikā, ko viņš darījis nepareizi, Franklins spēja nekavējoties reaģēt un aktīvi rīkoties, lai pieļauto kļūdu izlabotu un pa sevis pilnveidošanas ceļu virzītos tālāk. Sivanas Lielie Skolotāji rīkojās tieši tāpat. Katru nakti viņi nozuda savu smaržīgām rozēm greznoto mājokļu patvērumā un gremdējās dziļās pārdomās. Jogs Ramans mēdza sīki uzskaitīt, ko viņš katru dienu darījis.»

«Ko viņš tai sarakstā ietvēra?» mani mocīja ziņkāre.

«Vispirms viņš uzskaitīja visas savas rīta aktivitātes, sākot ar sevis savešanu kārtībā, turpinot aprakstīt savstarpējo mijiedarbību ar pārējiem Lielajiem Skolotājiem un beidzot ar klejojumiem pa mežu, meklējot malku un svaigu pārtiku. Interesanti atzīmēt, ka viņš mēdza atzīmēt arī domas, kas attiecīgajā dienā bija uzplaiksnījušas prātā.»

«Vai tas nav grūti?» Es tik tikko spēju atcerēties, par ko domāju pirms piecām minūtēm, kur nu vēl pirms divpadsmit stundām.»

«Nav grūti, ja praktizē šo rituālu katru dienu. Redzi, to, ko esmu sasniedzis es, spēj sasniegt ikviens. Ikviens cilvēks. īstenībā problēma ir tā, ka pārāk daudz cilvēku cieš no briesmīgas slimības ar nosaukumu excusitus.»

«Domāju, ka pagātnē būtu zinājis, kā šc vārdu saīsināt,» es sacīju, pilnībā izprotot to, ko mans draugs sacīja.

«Beidz meklēt aizbildinājumus, bet vienkārši ņem un to izdari,» Džūljens iesaucās, balsī ieskanoties stingrai pārliecībai.

«Izdarīt ko?»

«Izbrīvē laiku tam, lai padomātu. Padari ielūkošanos sevī par ikdienas paradumu. Tiklīdz jogs Ramans vienā slejā bija uzskaitījis visas savas darbības un domas, viņš blakus slejā pierakstīja to izvērtējumu. Pārskatot uz papīra uzrakstīto, viņš sev vaicāja, vai kāda no tām bija pozitīva. Ja bija, viņš nolēma to attīstīšanai veltīt enerģiju, jo garākā laika periodā šāda rīcība atmaksāsies ar uzviju.»

«Un ko tad, ja šīs domas un darbības izrādījās negatīvas?»

«Tad viņš izdomāja rīcības plānu, kā no tām atbrīvoties.»

«Es vēlētos dzirdēt kādu piemēru.»

«Vai tas drīkstētu attiekties uz tevi?» Džūljens painteresējās.

«Protams. Es ļoti labprāt gribētu zināt tavas visapslēptākās domas,» es nevilcinoties atbildēju.

«Īstenībā es iedomājos par tevi.» Mēs abi sākām ķiķināt kā puišeļi skolas pagalmā.

«Nu labi. Tev vienmēr piederējis pēdējais vārds.»

«Tā. Nu tad padomāsim par to, ko tu šodien darīji. Pieraksti visu uz tā papīra, kas atrodas uz kafijas galdiņa,» Džūljens izrīkoja.

Man sāka likties, ka teju teju notiks kas svarīgs. Šī bija pirmā reize manā mūžā, kad es faktiski nedarīju neko citu, kā vien nodevos pārdomām par to, ko esmu darījis un ko esmu domājis. Tas viss likās tik dīvaini, un tomēr tajā visā slēpās dziļa gudrība. Kā tad es galu galā jebkad varētu cerēt pilnveidot sevi un savu dzīvi, neatlicinot laiku domām par attīstību?

«Ar ko lai sāku?» mani māca nezina.

«Sāc ar to, ko darīji no rīta, un tad pārej pie tā, ko darīji vēlāk. Izstāsti tikai pašu galveno, jo mums vēl diezgan daudz kas pārrunājams, un es pēc pāris minūtēm vēlētos pāriet pie joga Ramana stāstītās līdzības.»

«Nu tā. Es tātad pamodos pusseptiņos no rīta, klausoties sava elektroniskā gaiļa dziesmā,» es pajokoju.

«Labāk esi nopietns un turpināsim,» Džūljens neļāvās novirzīties no tēmas.

«Nu labi. Tad es iegāju dušā un noskuvos, steigā notiesāju vienu grauzdiņu un steidzos uz darbu.»

«Un kā ar ģimeni?»

«Viņi visi vēl gulēja. Kad beidzot nokļuvu savā birojā, ieraudzīju, ka mani jau kopš agra rīta gaida klients, ar kuru tikšanās bija norunāta tikai septiņos trīsdesmit, un, jā gan, viņš bija noskaities kā negaisa mākonis.»

«Kāda bija tava reakcija?»

«Sadevu viņam kārtīgi pretī. Ko tad citu man bija darīt? Ļaut, lai viņš mani izlamā?»

«Njā… nu labi. Kas notika tālāk?»

«Nu, situācija arvien pasliktinājās. Man piezvanīja no tiesas nama un paziņoja, ka mani savā kabinetā vēlas redzēt tiesnesis Vaildabests. Un, ja es neieradīšoties tuvāko desmit minūšu laikā, tad viņš par sekām neatbildot. Tu taču atceries Vaildabestu, vai ne? Tu biji tas, kurš nosauca viņu par nezvēru, pēc tam, kad viņš bija tev izteicis piezīmi par necieņas izrādīšanu tiesai, jo biji novietojis savu Ferrari vietā, kas bija paredzēta viņa automašīnai,» es atcerējos, izplūzdams smieklos.

«To tu būtu varējis arī nepieminēt,» Džūljens attrauca, un viņa acīs iezibsnījās tās nerātnās uguntiņas, kas bija viņam tik raksturīgas tiesas zālē.

«Lai nu kā, trakā ātrumā nesos uz tiesu, kur iznāca saraušanās ar vēl vienu ierēdni. Kad beidzot atgriezos savā birojā, mani gaidīja atstāta ziņa par divdesmit septiņiem telefona zvaniem, pilnīgi visi bija atzīmēti kā neatliekami. Vai turpināt?»

«Jā gan.»

«Pa ceļam uz mājām piezvanīja Dženija un lūdza aizbraukt pie viņas mātes uz mājām, lai paņemtu viņas izcepto fantastisko pīrāgu, ar kuriem mana sievasmāte bija slavena. Problēmu radīja tas apstāklis, ka, izbraucot no viņas pagalma, es iekļuvu tādā satiksmes sastrēgumā, kādu savu mūžu nebiju pieredzējis. Tā nu es tur stāvēju ar visu mašīnu pašā sastrēgumstundas vidū deviņdesmit piecu grādu karstumā, stresā trīcot un jūtot, ka mans laiks ir vienkārši nomests zemē.»

«Kā tu uz to reaģēji?»

«Es to satiksmi nolādēju,» es atklāti atbildēju. «Īstenībā es savas mašīnas salonā skaļi kliedzu. Vai gribi zināt ko?» es piemetināju.

«Nedomāju, ka tas būtu kas tāds, kas varētu manam prāta dārzam noderēt,» Džūljens, rāmi pasmaidot, atbildēja.

«Bet tas varētu būt labs mēslojums.»

«Nē, paldies. Varbūt ka šajā vietā mēs varētu apstāties. Atskaties tagad vēlreiz uz šo dienu. Jādomā, ka retrospekcijā izkristalizēsies dažas lietas, kuras tu, ja vien laiku varētu pagriezt atpakaļ, būtu darījis citādi.»

«Domāju gan.»

«Un kuras tās būtu?»

«Hmm. Nu vispirms ideālos apstākļos es būtu piecēlies agrāk. Nedomāju, ka man nāk par labu kārtot lietas steigā. Es gribētu, lai man no rīta atliktu kāds brīdis arī tam, lai mierīgi apsēstos un padomātu par dienā darāmajiem darbiem. Te laikam īsti vietā būtu Rozes Sirds tehnika, par kuru tu man stāstīji. Bez tam man gribētos pie brokastgalda sēdēt ģimenes lokā, kaut arī pasniegta tiktu vienīgi auzu tume. Tas piešķirtu manai dzīvei zināmu līdzsvaru. Mani vienmēr nomāc sajūta, ka es pārāk maz laika pavadu kopā ar Dženiju un bērniem.»

«Bet mums ir perfekta pasaule, un tu dzīvo perfektu dzīvi Tev ir iespēja pašam noteikt, kāda veidosies tava diena. Tev ir iespēja domāt labas domas. Tev ir iespēja dzīvot tieši tādu dzīvi, par kādu tu sapņo,» Džūljens piebilda jau skaļākā balsī.

«Tagad es to saprotu Es patiešām sāku sajust, ka spēju mainīties.»

«Lieliski Ievērtē tālāk tās dienas notikumus,» viņš izrīkoja.

«Nu, es vēlētos, kaut nebūtu sakliedzis uz savu klientu Man nevajadzēja arī strīdēties ar to ierēdni tiesā. Un nepavisam nevajadzēja kliegt, iekļūstot satiksmes sastrēgumā.»

«Satiksmei jau tas būtībā ir vienalga.»

«Jā, protams, satiksme jau ir un paliek tikai satiksme,» man nācās atzīt.

«Man šķiet, ka tagad tev ir pilnīgi skaidrs, ko nozīmē Personisko Pārdomu rituāls. Paraugoties atpakaļ uz to, ko esi darījis, kā esi pavadījis savu dienu un kādas domas esi domājis, tu jau esi nodrošinājis izejas punktu, no kura sākt sevis pilnveidošanu. Vienīgais veids, kā padarīt labāku rītdienu, ir apzināties tās kļūdas, kuras esi pieļāvis šodien.»

«Jā, un sastādīt konkrētu rīcības plānu, lai turpmāk tādas lietas vairs nepieļautu,» es papildināju.

«Tieši tā. Pieļaut kļūdas ir dabiski. Kļūdas ir mūsu dzīves neatņemama sastāvdaļa, un tās ir nepieciešamas, lai mēs spētu sevi pilnveidot. Tas ir tā, kā vēstī sena tautas gudrība: «Laimi nodrošina I?.bs izvērtējums. Labu izvērtējumu nodrošina pieredze. Bet pieredzi, savukārt, nodrošina slikts izvērtējums.» Kaut kas nepavisam nav kārtībā tikai tad, ja dienu no dienas vienas un tās pašas kļūdas tiek pieļautas atkal un atkal. Tas liecina par pilnīgu pašapziņas trūkumu, šī īpašība atšķir cilvēku no dzīvnieka.»

«Šādu apgalvojumu nekad agrāk nebiju dzirdējis.»

«Tajā slēpjas dziļa patiesība Cilvēks spēj paraudzīties uz sevi no malas un izvērtēt, ko viņš dara pareizi vai nepareizi. Suns to nespēj. Putns arī to nespēj. Pat pērtiķis to nespēj, bet cilvēks spēj. Tieši tam domāts Personisko Pārdomu rituāls. Izvērtēt to, kas bijis labs un kas bijis slikts kā aizvadītajā dienā, tā arī visā mūžā. Un, lai padomātu, kā citreiz rīkoties labāk.»

«Cik daudz jādomā, Džūljen! Cik ļoti daudz jādomā,» es, domās nogrimis, atkārtoju.

«Tagad mēs varētu pāriet pie pilnskanīgas dzīvošanas sestā rituāla, proti, pie Agras Mošanās rituāla.»

«Nu jā. Man liekas, ka es jau nojaušu, kas tas būs.»

«Viens no vislabākajiem padomiem, kuru uzklausīju un ievēroju, dzīvojot kopā ar Sivanas Lielajiem Skolotājiem, bija celties un sākt jaunu dienu reizē ar sauli. Lielākā daļa cilvēku guļ ilgāk, nekā nepieciešams. Vidēji cilvēkam, lai viņš justos vesels un možs, nepieciešamas sešas stundas miega. Miegs nav nekas cits kā vien ieradums, un to kā jebkuru citu ieradumu iespējams mainīt, lai panāktu sev vēlamo rezultātu. Šai gadījumā saīsināt miegā pavadīto laiku.»

«Bet, ja pieceļos pārāk agri, es jūtos ļoti noguris,» es sacīju.

«Sākumā tu vairākas dienas patiešām jutīsies ļoti noguris. Es tev pilnīgi piekrītu. Tu tāds varētu justies pat visu pirmo nedēļu. Mēģini to uztvert kā nelielu pārejošu neērtību, kas pieciešama liela un ilglaicīga guvuma labad. Veidojot jaunu paradumu, cilvēks vienmēr izjūt zināmu diskomfortu. Tas ir apmēram tāpat kā ievalkāt jaunas kurpes. Sākumā tās spiež un liekas neērtas, bet vēlāk pielāgojas kājām, un tad tās pat nejūt. Kā jau teicu, sāpes nereti ir sevis pilnveidošanas priekšnosacījums. No sāpēm nevajag baidīties, bet gan tās pieņemt.»

«Nu labi. Tā ideja par sevis pieradināšanu celties agri no rīta man patīk. Bet kas īsti domāts ar jēdzienu «agri»?»

«Jautājums vietā. Ideāls laiks nepastāv. Tāpat kā attiecībā uz visu pārējo, ko esmu tev stāstījis, arī šajā gadījumā izvēle jāizdara tev pašam. Atceries joga Ramana novēlējumu: «Visā ievēro mērenību Nekādu pārmērību.»»

«Celties līdz ar sauli man tomēr liekas diezgan ekstrēmi.»

«Īstenībā nav vis Maz ir tādu lietu, kas ir vēl dabiskākas par celšanos līdz ar jaunu dienu vēstošiem, mirdzošiem saules stariem. Sivanas Lielie Skolotāji uzskatīja sauli par debesu dāvanu. Viņi nepārspīlēja ar atrašanos saulē, tomēr katru dienu sauļojās, bet, saulei austot, nereti tika redzēti dejojam. Esmu stingri pārliecināts, ka tas bija vēl viens iemesls viņu neparastajai ilgdzīvošanai.»

«Vai tu arī sauļojies, Džūljen?» es painteresējos.

«Katrā ziņā. Saule mani padara jaunāku. Kad esmu noguris, tā palīdz man saglabāt labu garastāvokli un možu prātu. Saskaņā ar seno Austrumu kultūru saule ir saistīta ar cilvēka dvēseli. Cilvēki to godināja, jo saule briedināja ne tikai ražu, bet cilvēku arī iekšēji atjaunoja. Saule atraisa cilvēkā vitalitāti un atjauno gan tā emocionālo, gan fizisko līdzsvaru. Mērenās devās tā izārstē cilvēku slimības. Bet, ak vai! Atkal esmu novirzījies no tēmas.»

«Hmm Un kā iespējams arī šo rituālu padarīt par savas ikdienas dzīves sastāvdaļu?»

«Nu, arī šajā jautājumā varu tev sniegt dažus padomus. Vispirms vajadzētu paturēt prātā, ka svarīga ir miega kvalitāte, nevis tā daudzums. Labāk sešas stundas nogulēt ciešā miegā nekā desmit, mokoties ar bezmiegu. Doma ir tāda, ka miega uzdevums ir sniegt tavam ķermenim atpūtu. Tā laikā dabiskā veidā tiek koriģēta un atjaunota vesela ķermeņa fiziskā dimensija. Tā ir dimensija, kuru ikdienas stresu un ķīviņu dēļ cilvēks zaudē. Daudzi Sivanas Lielo Skolotāju ieradumi pamatojas uz principu, ka kvalitatīva atpūta ir augstāk vērtējama par ilgu miegu. Jogs Ramans, piemēram, pēc astoņiem vakarā vairs neko neēda. Viņš uzskatīja, ka kuņģim uzspiesta gremošanas slodze mazina miega kvalitāti. Kā vēl vienu piemēru varu minēt Sivanas Lielo Skolotāju paradumu pirms gulētiešanas meditēt liego arfas skaņu pavadībā.»

«Kāds tam visam ir pamatojums?»

«Pamēģini, Džon, pats atbildēt uz šo jautājumu. Ko tu mēdz darīt katru vakaru pirms gulētiešanas?»

«Es kopā ar Dženiju noskatos pēdējās ziņas. Manuprāt, to pašu dara vairākums cilvēku, kurus es pazīstu.»

«Tā jau es domāju,» Džūljens sacīja, acīm atkal noslēpumaini uzzibsnījot.

«Es īsti nesaprotu, kas tur slikts, ja pirms gulētiešanas noskatos pēdējo ziņu raidījumu?»

«Tas, ko cilvēks domā desmit minūtes pirms iemigšanas un desmit minūtes pēc pamošanās, ļoti būtiski ietekmē zemapziņu. Šajos brīžos vajadzētu domāt tikai rāmas un iedvesmojošas domas.»

«Tu jau prātu iztēlo gandrīz vai kā personālo datoru.»

«Tas nemaz nav slikts salīdzinājums. Ko tu tajā ieprogrammē, to arī dabū laukā. Bet svarīgs ir tas apstāklis, ka programmētājs nav neviens cits kā tikai tu pats. Izvēloties domas, kādas ielaist savā prātā, tu jau iepriekš nosaki to, ko saņemsi. Tāpēc, pirms laisties miegā, nevajadzētu skatīties ziņu pārraides, nevajadzētu ne ar vienu strīdēties un nevajadzētu arī iztēlē atgriezties pie aizvadītās dienas notikumiem. Šai laikā ieteicams relaksēties, izdzert kādu tasi zāļu tējas, paklausīties lēnu klasisko mūziku un sagatavot sevi ciešam un atjaunojošam miegam.»

«Ļoti prātīga doma. Jo labāks būs miegs, jo mazāk vajadzēs gulēt.»

«Tieši tā. Un atceries likumu par skaitli divdesmit viens, proti, ja darīsi kaut ko divdesmit vienu dienu no vietas, tas tev kļūs par ieradumu. Tāpēc celies augšā līdz ar sauli trīs nedēļas pēc kārtas, iekams atsakies to darīt, jo tas tev sagādā lielas neērtības Pēc trim nedēļām agrā celšanās būs kļuvusi par paradumu. Pēc neilga laika tu jau spēsi pamosties pavisam viegli piecos vai sešos no rīta, gatavs izjust un nodzīvot vēl vienu dienu visā tās lieliskajā daudzveidībā.»

«Nu labi. Pieņemsim, ka es katru dienu celšos augšā pussešos. Ko es tādā agrumā darīšu?»

«Tavi jautājumi liecina par to, ka tu pārdomā manis teikto, draugs. Es to novērtēju. Kad būsi piecēlies, varēsi tik daudz ko darīt. Svarīgs princips, ko vajadzētu paturēt prātā, ir šāds ir ļoti būtiski labi iesākt savu dienu. Kā jau minēju, tavas domas un rīcība pirmajās desmit minūtēs pēc pamošanās ļoti lielā mērā ietekmē gaidāmo dienu.»

Nopietni?»

«Pilnīgi nopietni. Domā pozitīvi! Noskaiti Pateicības lūgšanu par visu to, kas tev pieder. Pateicies visiem tiem, kuri tev kaut ko iemācījuši. Paklausies labu mūziku un pavēro saullēktu. Vai arī izej pastaigāties brīvā dabā. Sivanas Lielie Skolotāji, neatkarīgi no sava garastāvokļa, piespieda sevi smieties, lai jau no paša rīta izraisītu sevī laimes sajūtu.»

«Džūljen, es tavā stāstā klausos ļoti uzmanīgi. Domāju, tu piekritīsi, ka iesācējam tas ir visai atzīstami. Bet nu gan tu mazliet pārspīlē. Tas liekas pārāk dīvaini pat mūkiem, kuri apmetušies uz dzīvi Himalaju kalnu augstumos.»

Nepārspīlēju vis. Pamēģini uzminēt, cik reizes dienā smejas četrgadīgi bērni!»

«Kurš to var pateikt?»

«Es. Trīssimt reižu. Un tagad pamēģini uzminēt, cik reizes dienā mūsu sabiedrībā vidēji smejas pieaugušie?»

«Varbūt piecdesmit?» es izteicu minējumu.

«Precīzi runājot piecpadsmit,» Džūljens, apmierināti pasmaidot, sacīja.

«Vai uztvēri, ko es ar to gribēju pateikt? Smiekli ārstē dvēseli. Pat, ja tev nemaz negribas smieties, paraugies spogulī un pāris minūtes pasmejies. Tevi pārņems fantastiska sajūta. Viljams Džeimss savulaik teicis: «Mēs smejamies nevis tādēļ, ka esam laimīgi, bet esam laimīgi tādēļ, ka smejamies.» Tāpēc sāc savu dienu ar kaut ko patīkamu. Smejies, esi rotaļīgs un pateicies Dievam par visu, kas tev pieder. Tādējādi katra diena kļūst īpaša un sniedz gandarījumu.»

«Ko tu no rīta dari, lai dotu dienai pozitīvu ievirzi?»

«Mans rīta rituāls būtībā ir diezgan sarežģīts un daudzveidīgs. Sākot ar Rozes Sirds meditāciju un beidzot ar pāris glāzēm svaigi spiestu augļu sulas. Bet ir vēl kāda stratēģija, ko es īpaši gribētu izcelt.»

«Izklausās intriģējoši.»

«Tā arī ir. Drīz pēc tam, kad esi piecēlies, ieej sava klusuma svētnīcā. Apsēdies un sakoncentrējies. Ieklausies sevī. Tad uzdod sev šo vienu jautājumu: «Ko es darītu, ja šī diena būtu manā mūžā pēdējā?» Šo jautājumu nepieciešams uztvert ļoti nopietni. Uzskaiti prātā visu to, ko tu gribētu paveikt. Visus tos cilvēkus, kurus tu gribētu sastapt, un visus tos mirkļus, ko gribētu izbaudīt. Iztēlojies sevi to visu enerģiski īstenojam. Iztēlojies gara acīm arī to, kā tu izturēsies pret saviem ģimenes locekļiem un draugiem. Pamēģini iztēloties arī to, kā tu izturēsies pret absolūtiem svešiniekiem, ja šai dienai būtu lemts būt pēdējai, ko tu pavadi uz šis planētas. Izdzīvojot katru dienu tā, it kā tā būtu pēdējā, tava dzīve iegūst brīnumainu skanējumu.»

«Un te nu mēs nonākam pie pilnskanīgas dzīvošanas septītā rituāla, proti, pie Mūzikas rituāla.»

«Esmu pārliecināts, ka tas man patiks.» es piebildu.

«Domāju gan. Sivanas Lielie Skolotāji arī mīlēja mūziku. Tā viņus spēcināja tikpat lielā mērā kā saule. Mūzika raisīja smieklus, lika tiem dziedāt un dejot. Ari tevi mūzika ietekmēs līdzīgi. Nekad nepiemirsti, kāds spēks piemīt mūzikai. Klausies mūziku katru dienu, kaut arī tas būtu tikai ieraksts, kuru tu atskaņo ceļā uz darbu. Kad jūties nomākts vai noguris, paklausies mūziku. Tā spēj cilvēku lieliski motivēt. Labāku motivētāju par to es nemaz nespēju iedomāties.»

«Par tevi jau vispār nav ko runāt!» es, emociju pārņemts, iesaucos. «Jau klausoties tavā stāstā vien, mani pārņem fantastiska sajūta. Tu, Džūljen, patiesi esi ļoti izmainījies. Pie tam ne tikai ārēji vien. Tevī vairs nav cinisma. Kaut kur pagaisis bijušais negatīvisms un agresivitāte. Liekas, ka tu patiešām esi iemantojis dvēseles mieru. Šovakar tu esi aizskāris manā sirdī visai jūtīgu stīgu.»

«Bet tas vēl nav viss.» Džūljens iesaucās, pasliedams gaisā roku. «Turpināsim!»

«Jā, lai notiek. Turpināsim!»

«Nu tātad. Astotais ir Runātā Vārda rituāls. Sivanas Lielajiem Skolotājiem bija bezgala daudz mantru, ko tie skandēja no rīta, dienā un Vakarā. Viņi apgalvoja, ka šī tehnika esot ārkārtīgi iedarbīga, ļaujot tiem justies mērķtiecīgiem, stipriem un laimīgiem.»

«Kas ir mantra?»

«Mantra nav nekas cits kā vien savstarpēji sasaistītu vārdu sakopojums, kā skandēšana noskaņo cilvēkus pozitīvi. Sanskritā «man» nozīmē «prāts» un «tra» nozīmē «atbrīvošana». Tātad mantra ir frāze, ar kuras palīdzību iespējams atbrīvot prātu. Un vari man ticēt, Džon, ka mantra tiek ar to galā visai efektīvi.»

«Vai tu mantras skandē katru dienu?»

«Protams. Lai kur es dotos, tās vienmēr ir manas uzticamās pavadones. Neatkarīgi no tā, vai braucu autobusā, eju uz bibliotēku vai pastaigājos pa parku, es nostiprinu visu to, kas manā dzīvē ir pozitīvs, skandējot mantras.»

«Vai mantras tiek tikai skandētas?»

«Tas nav obligāti. Mantras, kas uzrakstītas uz papīra, arī ir ļoti iedarbīgas. Bet es esmu atklājis, ka mantru atkārtošana balsī lieliski stimulē garu. Kad rodas nepieciešamība justies motivētam, es trīssimt reižu atkārtoju šādu teikumu: «Es jūtos iedvesmots, disciplinēts un enerģijas pilns.» Lai neļautu sevī ieperināties mazvērtības kompleksam, es atkārtoju: «Es esmu stiprs un mierīgs.» Es izmantoju mantras pat tam, lai saglabātu jauneklīgu sparu un vitalitāti,» Džūljens atzinās.

«Kā mantras spēj uzturēt cilvēku jauneklīgu?»

«Vārdi lielā mērā ietekmē prātu. To iedarbība ir ļoti izteikta, neatkarīgi no tā, vai tie tiek izrunāti vai uzrakstīti.

Ja svarīgs jau ir tas, ko cilvēks pasaka otram, tad vēl daudzkārt svarīgāks ir tas, ko viņš pasaka pats sev.»

«Vai tā būtu pašiedvesma?»

«Tieši tā. Tu esi tas, ko tu par sevi visas dienas garumā domā. Tu esi arī tas, ko tu visas dienas garumā sev iestāsti. Ja tu sev saki, ka tu esi vecs un noguris, tad šī mantra izpaudīsies arī tevī ārēji. Ja tu teiksi, ka esi kļuvis vājš un zaudējis dzīvesprieku, arī tas atspoguļosies tavā ārējā izskatā un skatījumā uz ārējo pasauli. Bet, ja tu sev sacīsi, ka esi vesels, dinamisks un atvērts dzīves norisēm, tad tava dzīve pārveidosies. Redzi, vārdi, kurus tu saki sev, ietekmē tavu paštēlu. Bet tavs paštēls ietekmē tavu rīcību. Piemēram, ja tavam paštēlam pietrūkst pašpaļāvības, lai izdarītu kaut ko nozīmīgu, tad tu arī visā nopietnībā spēsi paveikt tikai nenozīmīgas lietas. Un otrādi, ja tavs paštēls raksturo vitālu un bezbailīgu personību, tad arī tava rīcība būs atbilstoša šim standartam. Tavs paštēls ir zināma veida garants sevis pozitīvai izpausmei dzīvē.»

«Kā tas iespējams?»

«Ja tu sev iestāsti, ka nespēj īstenot savu sapni, nu kaut vai atrast ideālu dzīves draugu vai arī dzīvot mierīgi un bez stresa, tad šī pārliecība ietekmēs tavu paštēlu. Savukārt, paštēls neļaus tev darīt to, kas nepieciešams, lai šādu ideālu partneri atrastu vai arī nodrošinātu mierīgu eksistenci. Īstenībā tas nobremzēs jebkurus tavus centienus šajā virzienā.»

«Un kāpēc tā notiek?»

«Tas ir pavisam vienkārši. Tavs paštēls ir zināmā mērā tāds kā kungs un noteicējs, kas visu regulē un kontrolē. Tas nekad neļaus tev rīkoties neatbilstoši paštēlam. Lieliski ir tas, ka paštēlu iespējams mainīt tieši tāpat, kā iespējams izmainīt tavā dzīvē arī visu pārējo, kas neļauj uzturēt paštēlu līmenī. Mantras ir ļoti labs veids, kā šo mērķi īstenot.»

«Tātad, izmainot savu iekšējo pasauli, es izmainu arī ārējo,» es neapzināti atkārtoju.

«Ak Dievs! Cik ātri tu visu aptver!» Džūljens mani paslavēja, parādījis gaisā paslietu īkšķi, kā bija darījis savā iepriekšējā dzīvē, būdams vēl spožs advokāts.

«Un tā nu esam nonākuši pie devītā jeb Pilnskanīgas Dzīvošanas rituāla. Tas ir harmoniska dzīvesveida rituāls. Tas uzskatāms par tādu kā atvasinājumu tai paštēla koncepcijai, par kādu tikko kā runājām. Vienkārši sakot, šis likums nosaka to, ka nepieciešams nemitīgi pilnveidot savu raksturu. Rakstura pilnveidošana ietekmē gan cilvēka pašvērtējumu, gan viņa rīcību. Dažādas cilvēka aktivitātes saplūst kopā vienā veselā, izveidojot paradumus, bet paradumi, kas ir īpaši svarīgi, nosaka tavu likteni. Iespējams, ka jogam Ramanam izdevās noformulēt šo domu vislabāk, sakot šādus vārdus: «Tu iesēj domu, bet nopļauj rīcību. Nopļaujot rīcību, tu sēj paradumu. Sējot paradumu, tu nopļauj raksturu. Sējot raksturu, tu nopļauj likteni».»

«Kas tieši man būtu darāms, lai pilnveidotu savu raksturu?»

«Jebkas, kas paaugstina tavu tikumību. Pirms tu vaicā man, kas domāts ar vārdu «tikumi», ļauj man tev šo to paskaidrot. Sivanas Lielie Skolotāji bija cieši pārliecināti, ka tikumīga dzīve ir jēgpilna dzīve. Tāpēc jebkurā savā rīcībā tie balstījās uz neskaitāmiem, mūžseniem dzīves principiem.»

«Bet vai tad tu pirmīt neapgalvoji, ka viņi savā dzīvē izvirzīja mērķi?»

«Jā, tā tas arī ir. Bet viņi par vienu no savas dzīves galvenajiem priekšnoteikumiem uzskatīja dzīvošanu saskaņā ar tiem tikumiskajiem principiem, kādus tūkstošiem gadu garumā bija ievērojušu viņu senči.»

«Kādi ir šie principi, Džūljen?» es gribēju zināt.

«Tie ir pavisam vienkārši strādīgums, līdzcietība, pazemība, pacietība, godīgums un drosme. Ja viss, ko tu dari, nav pretrunā šiem principiem, tu jutīsi sevī dziļu iekšēju harmoniju un mieru. Šāda dzīve ļaus tev garīgi pilnveidoties, tāpēc ka tu rīkosies tā, kā katrā gadījumā būs pareizi. Tu rīkosies atbilstoši Dabas un Visuma likumiem. Tad tu gūsi iespēju pieslēgties augstākam enerģētiskajam līmenim. Ja vēlies, vari to saukt par Augstāko varu. Tai brīdī tava dzīve no vienkāršas un ikdienišķas pārtaps par neparastu, un tu sāksi apzināties savas esības garīgumu. Tas ir pirmais solis ceļā uz apgaismību visas dzīves garumā.»

«Vai tu pats to esi pieredzējis?» es degu nepacietībā uzzināt.

«Jā, esmu. Un domāju, ka tu arī to pieredzēsi. Rīkojies tā, kā ir pareizi, lai tas nebūtu pretrunā ar tavu patieso būtību. Esi godīgs savā būtībā. Rīkojies tā, kā liek tava sirds. Pārējais notiks tā, kā tam jānotiek. Tev jāatceras, ka tu nekad neesi viens,» Džūljens paskaidroja.

«Ko tu ar to gribi teikt?»

«Varbūt paskaidrošu to kādu citu reizi. Pagaidām tev vajadzētu iegaumēt, ka nolūkā pilnveidot savu raksturu, tev katru dienu tas jāpierāda sīkās un mazās lietās. Citēšu Emersona vārdus: «Raksturs vērtējams augstāk par intelektu. Garīgi attīstīts cilvēks ir tas, kuram piemīt spēks gan dzīvot, gan domāt.» Cilvēka raksturs veidojas, pakļaujot savu rīcību tiem tikumiskajiem principiem, par kuriem tikko kā runājām. Ja tu tā nerīkosies, tu nekad neizjutīsi patiesu laimi.»

«Un kāds ir pēdējais rituāls?»

«Tas ir ļoti būtisks rituāls, proti Vienkāršības rituāls. Tas liek dzīvot pavisam vienkāršu dzīvi. Joga Ramana vārdiem runājot, cilvēks nedrīkst sevi izniekot sīkumos. Koncentrējies tikai uz prioritātēm, uz tām darbībām, kas ir patiesi jēgpilnas. Tādā veidā tava dzīve netiks pieblīvēta ar nenozīmīgām lietām, bet ritēs rāmi un mierīgi, kā arī sniegs gandarījumu par paveikto. To es tev apsolu.»

«Viņam bija taisnība. Brīdī, kad sāku atsijāt graudus no pelavām, mana dzīve kļuva harmoniska. Es pārtraucu traukties pa dzīvi tajā trakajā tempā, kādu biju uzņēmis. Pārtraucu dzīvot tā, it kā atrastos pašā virpuļviesuļa epicentrā. Tā vietā es dzīves tempu samazināju, izbrīvējot laiku arī tam, lai sajustu dzīves metaforas.»

«Un kā tu šo Vienkāršības principu īstenoji dzīvē?»

«Es pārtraucu nēsāt dizaineru tērpus. Atteicos no paraduma lasīt sešas avīzes dienā. Pārtraucu būt pieejams un izmantojams jebkurā brīdī. Kļuvu par veģetārieti un ēdu mazāk. Vispārīgi runājot, es ierobežoju savas vajadzības. Redzi, Džon, iekams tu nesamazināsi savas vajadzības, tev nekad nebūs gana. Tu vienmēr līdzināsies tam azarta spēlmanim Lasvegasā, kurš nespēj piecelties un aiziet no ruletes galda cerībā, ka jāuzspēlē tikai vēl vienu vienīgu reizi, lai vinnētu. Tev vienmēr vajadzēs vairāk, nekā jau ir. Kā šādā situācijā iespējams justies laimīgam?»

«Iepriekš tu apgalvoji, ka laimes sajūtu nodrošina veiksme un panākumi, bet tagad centies mani pārliecināt, ka man jāierobežo savas vajadzības un jābūt mierā ar mazumiņu. Vai tas nav paradokss?»

«Lieliski, ka tu to uztvēri, Džon. Patiešām lieliski. Tas patiesi var izklausīties pretrunīgi, bet tā tas tomēr nav. Laimi mūža garumā nodrošina centieni īstenot savus sapņus un ideālus. Cilvēks jūtas laimīgs tad, ja virzās dzīvē uz priekšu. Svarīgi ir apzināties, ka laimes sajūtu nesniedz pa varavīksnes tiltu nostaigātā ceļa galā iemantotais materiālais un finansiālais nodrošinājums. Piemēram, es, tolaik būdams ne viena vien miljona īpašnieks, iestāstīju sev, ka manā izpratnē panākumi un veiksme nozīmē trīssimt miljonu dolāru lielu kontu manā bankā. Tas bija ceļš pretī sabrukumam.»

«Trīssimt miljonu dolāru?» es neticīgi pārjautāju.

«Jā, trīssimt miljonu dolāru. Tāpēc, lai cik daudz man bija naudas, man tās vienmēr bija par maz. Es nekad nejutos laimīgs. Bet tā bija tikai un vienīgi alkatība. Tagad varu to atklāti pateikt. Tas bija tā kā tajā stāstā par valdnieku Midu. Esmu pārliecināts, ka esi to dzirdējis.»

«Protams. Tas virs tik ļoti mīlēja zeltu, ka lūdza Dievu, lai zeltā pārvērstos viss, kam vien viņš pieskaras. Kad valdnieka lūgšana tika uzklausīta, viņš līksmoja. Bet līdz brīdim, kad pārliecinājās, ka nespēj neko ēst, jo arī ēdiens, tiklīdz viņš tam pieskārās, pārvērtās zeltā.»

«Tieši tā. Nu lūk, un tieši tāpat arī mani kāre pēc naudas bija pārņēmusi tik ļoti, ka es vairs nespēju priecāties par to, kas man bija. Un, zini, tad pienāca laiks, kad vienīgais, ko spēju ieēst, bija maize un ūdens,» Džūljens sacīja, kļuvis kluss un domīgs.

«Vai tu runā nopietni? Man vienmēr likās, ka tu kopā ar slavenajiem draugiem mielojies tikai visizsmalcinātākajos restorānos.»

«Tas bija kādreiz, agrā jaunībā. Ne visiem tas zināms, bet šis nesakārtotais dzīves stils noveda pie asiņojošas kuņģa čūlas. Nespēju apēst pat siltu maizīti ar cīsiņu, lai nejustos galīgi slims. Kas tās bija par mokām! Man bija tik daudz naudas, bet vienīgais, ko varēju ieēst, bija tikai maize un ūdens. Tas bija tik nožēlojami,» Džūljenam nācās atzīt.

«Bet es neesmu no tiem, kuri dzīvo pagātnē. Tā bija vēl viena no dzīves lielajām mācībstundām. Kā jau teicu, sāpes spēj daudz ko iemācīt. Lai sāpes pārvarētu, man vispirms vajadzēja tās izjust. Bez tām es nebūtu kļuvis tas, kas esmu,» viņš stoiskā mierā atzina.

Vai tev ir kāda doma par to, ko man vajadzētu darīt, lai arī savā dzīvē īstenotu Vienkāršības rituālu?» es vaicāju.

«Ir tik daudz, ko tu varētu darīt. Tavu dzīvi spēj izmainīt arī pavisam nenozīmīgas lietas.»

«Piemēram?»

«Neej pie telefona ikreiz, kad tas zvana. Nelasi visādas muļķības, kuras saņem pa pastu. Pārtrauc trīs reizes nedēļā ieturēt vakariņas restorānā. Atsakies no golfa kluba. Pavadi vairāk laika kopā ar bērniem. Atļaujies vienu dienu nedēļā iztikt bez pulksteņa. Centies biežāk pavērot saullēktu. Pārdod savu mobilo telefonu un aizmet prom peidžeri. Vai man vēl turpināt?» Džūljens retoriski pavaicāja.

«Skaidrs. Tagad es sapratu. Bet pārdot mobilo telefonu?» es nobažījies atkārtoju, juzdamies kā zīdainis, kam pārgriež nabassaiti.

«Kā jau teicu iepriekš, mans pienākums ir nodot tās zināšanas, ko apguvu sava ceļojuma laikā, tālāk. Tev, lai pārveidotu savu dzīvi, nav nepieciešams izmantot pilnīgi visas tehnikas un stratēģijas. Izmēģini tikai tās, kas tev šķiet pieņemamas.»

«Zinu jau zinu. Ievēro visā mērenību. Nekā ekstrēma.»

«Tieši tā.»

«Man jāatzīst, ka ikviena no piedāvātajām stratēģijām izklausās lieliska. Bet vai to pielietošana patiešām spēj trīsdesmit dienu laikā būtiski izmainīt manu dzīvi?»

«Tam vajadzēs pat mazāk laika nekā trīsdesmit dienas un pat vairāk,» Džūljens atbildēja, vaigos kā parasti ievelkoties nerātnām bedrītēm.

«Te nu mēs esam. Atkal kārtējais paradokss. Jel paskaidro, ko tas nozīmē, tu, gudrākais no visgudrākajiem.»

«Pietiktu jau arī vienkārši ar uzrunu «Džūljen», lai gan «gudrākais no visgudrākajiem» būtu uz maniem juridiskajiem dokumentiem,» viņš atjokoja. «Er saku, ka būs nepieciešams pat mazāk laika nekā trīsdesmit dienas, jo dzīvē patiesās izmaiņas notiek spontāni.»

«Spontāni?»

«Jā. Tas notiek vienā acumirklī. Tieši tajā brīdī, kad tu savā visdziļākajā būtībā izlem paaugstināt savas dzīves kvalitāti. Sākot ar šo mirkli, tu jau esi kļuvis pavisam cits cilvēks. Tāds, kurš apņēmies mainīt savu likteni.»

«Un kāpēc tas ilgst vairāk nekā trīsdesmit dienas?»

«Es tev apsolu, ka pēc tam, kad būsi sācis praktizēt manis ieteiktās tehnikas un stratēģijas, tu jau pēc viena mēneša savā dzīvē sāksi just pārmaiņas. Tev būs vairāk enerģijas, mazāk rūpju, lielāka iedvesma jaunradei un mazāk stresa ikvienā dzīves jomā. Bet, neraugoties uz to, tev jāsaprot, ka Sivanas Lielo Skolotāju praktizētās metodes dod ātru rezultātu uz laiku laikiem. Tās ir laika pārbaudi izturējušas tradīcijas, kas izkopjamas dienu no dienas visu tavu atlikušo mūžu. Beidzis tās praktizēt, tu konstatēsi, ka pamazām atkal atslīdi atpakaļ savā iepriekšējā dzīvē.»

Pēc tam, kad Džūljens bija man izskaidrojis desmit pilnskanīgas dzīvošanas rituālus, viņš, brīdi klusējis, turpināja: «Es zinu, ka tu vēlies, lai es turpinu savu stāstu, tāpēc tā arī darīšu. Es esmu par to, ko tev stāstu, tik ļoti pārliecināts, ka man nav nekas pretim pavadīt visu šo nakti kopā ar tevi nomodā. Iespējams, ka šis ir vispiemērotākais brīdis, lai ielūkotos šajā mūžsenajā mācībā nedaudz dziļāk.»

«Vēl dziļāk? Ko tu ar to domā? Man šķiet, ka viss, ko šovakar esmu dzirdējis, ir bijis pietiekami dziļš,» to sakot, es nespēju noslēpt pārsteigumu.

«Tie noslēpumi, kurus esmu tev izskaidrojis, pavērs iespēju tev un tiem cilvēkiem, ar kuriem kontaktējies, pašiem veidot savu dzīvi. Bet Sivanas Lielo Skolotāju dzīves filozofijā slēpjas kas vairāk, nekā liekas pirmajā acu uzmetienā. Tas, ko esmu tev izstāstījis, vairāk saistīts ar šīs mācības praktisko aspektu. Bet tev vajadzētu šo to uzzināt arī par to garīgo strāvojumu, ar kuru piesātināti šīs mūžsenās mācības principi, kurus esmu tev darījis zināmus. Ja tu šobrīd īsti neizproti to, par ko tagad runāju, nesatraucies. Vienkārši pieņem to zināšanai un kādu laiku pārdomā. Saprašana nāks ar laiku.»

«Vai tas jāsaprot tā, ka Skolotājs ierodas tad, kad māceklis tam ir gatavs?»

«Tieši tā,» Džūljens plati pasmaidīja. «Tu vienmēr esi visu sapratis no pusvārda.»

«Nu labi. Kā tad tur ir ar to garīgo piesātinājumu?» es enerģiski noprasīju, pavisam aizmirsis, ka pulkstenis jau rāda pustrīs no rīta.

«Tevī ir gan saule, gan mēness, gan debesis, gan plašais un neizzinātais Visums. Prāts, kas to visu radījis, ir tas pats, kas radījis arī tevi. Visas tās lietas, kas redzamas visapkārt, nāk no viena un tā paša avota. Mēs visi esam viens veselums.»

«Neesmu pārliecināts, ka saprotu, ko tu ar to gribi pateikt.»

«Ikvienai būtnei, kas dzīvo uz mūsu planētas, ikvienai lietai, kas atrodas uz mūsu planētas, piemīt dvēsele. Un visas šis dvēseles saplūst vienā kopīgā Visuma dvēselē. Redzi, Džon, tāpēc, pilnveidojot savu prātu un garu, tu būtībā papildināsi arī Visuma dvēseli. Pilnveidojot sevi, tu pilnveido arī visu apkārtējo cilvēku dzīvi. Un, kad esi uzdrīkstējies sākt apzināti īstenot savus sapņus, tu gūsti pieeju Visuma enerģijai. Kā jau teicu, dzīve nodrošina visu, ko tu no tās lūdz. Tā visu laiku ieklausās tevī.»

«Vai tas jāsaprot tā, ka pašpilnveidošanās un kaizen, palīdzot sev pašam, man ļaus palīdzēt arī citiem?»

«Jā, apmēram tā. Bagātinot savu prātu, rūpējoties par savu fizisko ķermeni urt gūstot prāta apgaismību, tu sapratīsi, ko tagad saku.»

«Džūljen, es zinu, ka tev attiecībā uz mani ir vislabākie nodomi. Bet tev jāatzīst, ka pašpilnveidošanās ir visai augstas prasības divsimt piecpadsmit mārciņas smagam ģimenes tēvam, kurš līdz šim lielāko daļu laika pavadījis, nevis pilnveidojot savu dzīvi, bet gan kārtojot citu cilvēku dzīves. Kas notiks, ja man nepaveiksies?»

«Neveiksme nav nekas cits kā vien drosmes trūkums uzsākt ko jaunu. Ne vairāk un ne mazāk. Vienīgais, kas lielākajai cilvēku daļai liedz īstenot savus sapņus, ir bailes no neveiksmes. Tieši neveiksmei ir svarīga loma panākumu kaldināšanā ikvienā dzīves norisē. Neveiksme cilvēku pārbauda, ļaujot viņam augt un pilnveidoties. Tā sniedz dzīves mācībstundas un virza mūs tālāk pa apskaidrības ceļu. Sivanas Lielie Skolotāji uzskata, ka jebkura mērķī trāpīta bulta ir neveiksmju simtu rezultāts. «Iegūst tas, kurš zaudē» tā skan viens no visnozīmīgākajiem Dabas likumiem. Nekad nebaidies no neveiksmes. Tā ir tavs draugs.»

«Vai tas nozīmē, ka neveiksmes vajadzētu uztvert ar prieku?» manā balsī jautās neticība.

«Drošajiem pieder pasaule. Kad tu reizi par visām reizēm pieņem lēmumu pacelt savu dzīvi augstākā dimensijā, pareizo ceļu tev norāda sirds. Jogs Ramans uzskatīja, ka ikviena cilvēka liktenis tam ielikts jau šūpulī. Šis dzīves ceļš vienmēr noved tevi brīnumainā vietā, pārpilnā fantastiskiem dārgumiem. Bet katram cilvēkam pašam jāsaņem sevī pietiekami daudz drosmes, lai ietu šo ceļu. Jogs Ramans pastāstīja man stāstu, kurn tagad pavēstīšu tev.

Reiz senajā Indijā dzīvoja kāds ļauns milzis, kuram piederēja grezna pils ar skatu uz jūru. Daudzus gadus milža prombūtnē, kad viņš bija devies pasaulē karot, tuvējā ciemata bērni mēdza priecīgi rotaļāties pils brīnišķīgajā dārzā. Kādu dienu milzis atgriezās un padzina bērnus no dārza. «Tā kā es jūs vairs te nekad neredzētu!» viņš, niknuma pilns, bērniem uzkliedza, aizcērtot varenās ozolkoka durvis. Lai neļautu bērniem pils dārzā rotaļāties, viņš tam apkārt lika uzcelt augstu akmens mūra sienu.

Iestājās barga un auksta ziema, kāda raksturīga Indijas vistālākajā ziemeļu daļā. Milzim ļoti gribējās, lai laiks kļūst siltāks. Ciematā, kas atradās pils kalna pakājē, iestājās pavasaris. Bet dārzā vēl aizvien valdīja ziema. Tad kādu dienu milzis caur atvērtajiem pils logiem un saules glāsmaino pieskārienu sajuta pavasara elpu. «Beidzot ir atnācis pavasarisf» viņš iesaucās un izskrēja ārā dārzā. Bet tas, ko viņš dārzā ieraudzīja, bija kas pavisam negaidīts. Ciemata bērni kaut kā bija pamanījušies tikt pāri pils mūrim un dārzā rotaļājās. Tieši viņu klātbūtnes dēļ dārzs no novārtā pamesta ziemīgā kailuma bija pārtapis auglīgā zaļumā, kurā ziedēja rozes, narcises un orhidejas. Visi bērni smējās un rotaļājās, izņemot vienu zēnu. Pašķielējis ar vienu acs kaktiņu, milzis pamanīja mazu zēnu, kurš augumā bija padevies daudz mazāks nekā pārējie bērni. Viņš gauži raudāja, jo nespēja pārrāpties pāri augstajam mūrim, lai iekļūtu dārzā. Milzis iežēlojās par zēnu, un viņam pirmo reizi mūžā kļuva kauns par saviem ļaunajiem darbiem. «Es palīdzēšu šim bērnam,viņš sacīja, dodoties klāt zēnam. Kad pārējie bērni ieraudzīja tuvojamies milzi, tie, bīdamies par savu dzīvību, no dārza aizbēga. «Es to milzi nogalināšu,» mazais zēns izstomīja. «Es viņam neatdošu mūsu rotaļu vietu.» Kad milzis zēnam tuvojās, viņš izpleta rokas un sacīja: «Es esmu tavs draugs. Es atnācu, lai palīdzētu tev tikt pāri mūrim. Tagad tas būs tavs dārzs.» Tagad mazais zēns pārējo bērnu acīs bija kļuvis varonis un jutās ļoti laimīgs. Viņš uzdāvināja milzim zelta ķēdīti, kas tam vienmēr bija aplikta ap kaklu. «Tas ir mans laimes talismans,» zēns teica. «Es gribu to uzdāvināt tev.Sākot ar to dienu, ciemata bērni rotaļājās brīnišķīgajā pils dārzā kopā ar milzi. Bet mazais, drosmīgais zēns, kurn milzis bija iemīlējis visvairāk, nekad neatgriezās. Laikam ritot, milzis sasirga un kļuva pavisam vārgs. Bērni turpināja pils dārzā rotaļāties, bet milzim to darīt vairs nebija spēka. Šajās rāmajās dienās milzis visvairāk domāja par mazo zēnu. Kādā īpaši saltā un skaudrā ziemas dienā milzim pa logu pavērās brīnumains skats. Lai gan lielāko dārza daļu klāja dziļš sniegs, pašā dārza vidū bija izaudzis milzum krāšņs rožu krūms, tā zari vai lūza no fantastiski skaistu ziedu pārbagātības. Līdzās rožu krūmam stāvēja mazais zēns, kuru milzis tā mīlēja. Zēns smaidīja. Milzis, prieka pārņemts, pietrūkās kājās un izskrēja ārā no pils, lai zēnu apskautu. «Kur tu biji visus šos garos gadus, mans jaunais draugs? Man tevis tik ļoti pietrūka.» Zēns pēc neilga pārdom u brīža atbildēja: «Pirms daudziem gadiem tu palīdzēji man tikt pāri pils mūrim un iekļūt tavā brīnišķīgajā dārzā. Tagad esmu atnācis, lai ievestu tevi manējā.»Kad tajā pašā dienā, lai milzi apciemotu, pils dārzā ieradās ciemata bērni, viņi atrada to guļam zemē bez dzīvības. Milža augumu no galvas līdz kājām klāja tūkstošiem rožu ziedu.

«Esi vienmēr tikpat drosmīgs, Džon, kāds bija šis zēns. Aizstāvi savu pārliecību un seko saviem sapņiem, jo tie tevi novedīs pie tava likteņa. Seko savam liktenim, un tas ļaus tev sajust Visuma brīnumaino spēku. Seko Visuma brīnumainajam spēkam, jo tas tevi novedīs īpašā dārzā, kas pildīts ar rozēm.»

Palūkojies uz Džūljenu, lai pateiktu, cik ļoti dziļi šis stāsts mani aizkustinājis, es ieraudzīju ko tādu, ka izbijos šim akmenscietajam bijušajam jurisprudences korifejam, kurš savas dzīves labākos gadus bija ziedojis tam, lai aizstāvētu šīs pasaules varenos, bagātos un slavenos, pār vaigiem ritēja asaras.

Devītās nodaļas kopsavilkums

Kaizen praktizēšana

Pašpilnveidošanās ir cilvēka dzīves pilnveidošanas DNS. Panākumi ārējā pasaulē sākas ar uzvarām sevis pārveidošanā. Apskaidrība sasniedzama, tikai nemitīgi pilnveidojot savu prātu, fizisko ķermeni un dvēseli.

• Savu baiļu pārvarēšana.

• Desmit mūžseni pilnskanīgas dzīves rituāli

Drošajiem pieder pasaule. Kad tu reizi par visām reizēm pieņem lēmumu pacelt savu dzīvi augstākā dimensijā, pareizo ceļu tev norāda sirds. Šis dzīves ceļš vienmēr noved tevi brīnumainā vietā, pārpilnā fantastiskiem dārgumiem.

Desmitā nodaļa

DISCIPLINĒTĪBAS SPĒKS

Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka šodien mēs paši esam sava likteņa veidotāji, ka mērķi, ko esam noteikuši, nav neizpildāmi, ka ciešanas un pārdzīvojumi nav neizturami. Tik ilgi, kamēr nezaudēsim ticību mērķim un apņēmību uzvarēt, uzvara būs mūsu.

Vinstons Čērčils

Džūljens turpināja izmantot joga Ramana stāstu par pamatu tai mācībai, kurā dalījās ar mani. Es biju uzzinājis par dārzu, kas zeļ un plaukst manā prātā, jeb vietu, kur rodams mans iekšējais spēks un potenciāls. Iepazinis to, ko simbolizē tornis ar bāku, es biju sapratis, cik ļoti svarīgi ir apzināties savas dzīves aicinājumu un noteikt it visam dzīvē mērķi. Ar deviņas pēdas garā un deviņsimt mārciņu smagā japāņu sumo cīkstoņa palīdzību biju izpratis mūžseno kaizen principu un visu to labo, ko sev līdzi nes sevis pilnveidošana. Un man nebija ne jausmasj ka pats labākais tikai vēl gaidāms.

«Tu droši vien atceries, ka mūsu draugs, sumo cīkstonis, bija pilnīgi kails.»

«Izņemot rozā stiepju pinumu, kas aizsedza viņa vīrietību,» es rotaļīgi iestarpināju.

«Pareizi,» teica Džūljens un sasita plaukstas. «Rozā stieples pinums domāts tam, lai ceļā uz bagātāku, laimīgāku un apskaidrotāku dzīvi atgādinātu tev par paškontroles un disciplinētības spēku. Mani Sivanas Lielie Skolotāji nenoliedzami bija visveselīgākie, visapmierinātākie un iekšēji vislīdzsvarotākie cilvēki, kādus man jebkad mūžā bija gadījies sastapt. Jāpiebilst, ka viņi bija arī visdisciplinētākie. Lielie skolotāji lika man saprast, ka paša disciplinētības tikums ir līdzīgs stiepļu pinumam. Vai tev jebkad ir iznācis laiks papētīt, kāds īsti ir stiepļu pinums, Džon?»

«Šī jautājuma noskaidrošanu laikam gan nekad neesmu izvirzījis kā prioritāti,» es, domīgi pasmaidījis, atzinu.

«Nu kādreiz, ja iznāks laiks, papēti. Tu redzēsi, ka tas sastāv no daudzām smalkām stieplītēm, kas savītas kopā izturīgā grīstē. Katra atsevišķā stieplīte ir trausla un neizturīga, bet, kopā savītas, tās kļūst izturīgākas par dzelzi. Ar paškontroli un gribasspēku ir tieši tāpat Lai izveidotu dzelžainu gribasspēku, ir svarīgi sevi disciplinēt, trenējot gribu mazās lietās. Darot to regulāri, šīs mazās lietiņas sakrājas un saplūst kopā, līdz beidzot rezultējas stiprā gribasspēkā. Iespējams, ka vislabāk šo domu izskaidro sena afrikāņu dzīves gudrība: «Daudzos zirnekļa tīklos iespējams noķert pat lauvu.» Liekot lietā savu gribasspēku, tu kļūsti par sava likteņa noteicēju. Nepārtraukti praktizējot seno sevis iegrožošanas mākslu, neviens žogs nav tik augsts, lai tam nevarētu pārkāpt. Neviens izaicinājums nav tik spēcīgs, lai ar to netiktu galā. Un neviena krīze tik liela, lai to nespētu pārvarēt. Pašdisciplīna tevi nodrošinās ar tām garīgajām rezervēm, kādas nepieciešamas, lai izdzīvotu, kad liktenis tavā ceļā noliek kārtējo pārbaudījumu.»

«Man tevi jābrīdina, ka gribasspēka trūkums ir garīga saslimšana.» Šie Džūljena vārdi mani pārsteidza nesagatavotu. «Ja tev piemīt rakstura vājums, izvirzi sev prioritāti iespējami drīzāk to pārvarēt. Liels gribasspēks un spēja sevi disciplinēt ir svarīgas īpašības, kas piemīt ar stingru raksturu apveltītiem sava izvēlētā ceļa gājējiem. Gribasspēks ļauj tev izdarīt to, ko apņēmies brīdī, kad sacīji, ka gribētu vispār ko tādu izdarīt. Tieši gribasspēks ļauj tev piecelties pulksten piecos no rīta, lai trenētu prātu meditējot, vai arī palutinātu dvēseli ar pastaigu mežā laikā, kad aukstā ziemas vakarā vilina ērta gulta. Tieši gribasspēks ļauj tev savaldīties un klusēt, kad mazāk attīstīts cilvēks tevi apvaino vai arī rīkojas tev nepieņemamā veidā. Tieši gribasspēks palīdz īstenot savus sapņus, kad ceļā nākas sastapties ar šķietami nepārvaramu šķērsli. Tieši gribasspēks ļauj sakrāt spēkus, lai izpildītu pienākumus pret citiem cilvēkiem, un, kas ir vēl svarīgāk arī pienākumus pret sevi.»

«Vai tas tiešām ir tik svarīgi?»

«Pavisam noteikti, mans draugs. Tas ir parametrs, kas raksturo ikvienu cilvēku, kurš dzīvo pilnskanīgu, iespējām bagātu un mierīgu dzīvi.»

Džūljens pameklēja sava apmetņa dziļumos un izvilka laukā mirdzošu sudraba medaljonu, līdzīgu tiem, kādus iespējams aplūkot senās Ēģiptes tematikai veltītajās muzeju ekspozīcijās.

«Tu tagad nēsā šādas rotas?» es pajokoju.

«Sivanas Lielie Skolotāji mūsu pēdējā kopīgajā vakarā pasniedza man to kā dāvanu. Tās bija prieka un mīlestības caurstrāvotas atvadu svinības tādu ģimenes locekļu vidū, kuri dzīvojuši savu dzīvi pilnvērtīgi un piesātināti. Tas bija viens no visskaistākajiem un arī visskumjākajiem vakariem manā dzīvē. Man nepavisam negribējās šķirties no Sivanā pieredzētās nirvānas. Tas bija mans patvērums, oāze, kurā sakoncentrēts viss tas, kas manā dzīvē bijis labs. Sivanas Lielie Skolotāji bija kļuvuši mani garīgie brāļi un māsas. Tovakar Himalajos palika daļa no manas sirds,» Džūljens klusā balsī paskaidroja.

«Kādi vārdi medaljonā iegravēti?»

«Paklausies. Es tev tos nolasīšu. Iegaumē tos uz visu mūžu, Džon. Grūtā brīdī tie man patiešām ir palīdzējuši. Lūgšu Dievu, lai arī tev tie līdzētu pārvarēt grūtības. Tie ir šādi: «Ar tēraudcietu disciplīnu tu kaldināsi raksturu, kurā netrūks ne drosmes, ne miera. Ar stingra gribasspēka palīdzību tev lemts sasniegt dzīves augstāko ideālu un dzīvot dievišķā mājoklī, kurā mājo labestība, prieks un vitalitāte. Tas, kuram šo tikumu nav, līdzinās bez kompasa palikušam jūrniekam, kuram beigās lemts iet bojā kopā ar savu kuģi.»

«Es nekad neesmu aizdomājies par to, cik svarīga ir paškontrole, lai gan daudzkārt esmu vēlējies, kaut būtu spējis sevi vairāk disciplinēt,» es atzinu. «Vai gribi teikt, ka īstenībā disciplinētību iespējams uztrenēt gluži tāpat, kā mans pusaugu dēls vietējā trenažieru zālē trenē savus muskuļus?»

«Analoģija ir ļoti veiksmīga. Tu patiešām strādā ar savu gribasspēku tieši tāpat, kā tavs dēls strādā vingrošanās zālē ar saviem muskuļiem. Jebkurš, neatkarīgi no tā, cik tas būtu kusls vai gauss, samērā neilgā laikā var sevi disciplinēt. Kā piemēru šeit varētu minēt Mahatmu Gandiju. Kad vairākums cilvēku iedomājas šo mūsdienu svēto, viņiem prātā nāk cilvēks, kurš noteikta mērķa labad spēja nedēļām ilgi iztikt bez ēšanas un savas pārliecības dēļ spēja paciest arī neizturamas sāpes. Bet, palasot ko vairāk par Gandija dzīvi, uzzināsi, ka tā sevi kontrolēt viņš nebūt nav spējis vienmēr.»

«Tu taču negrasies man iestāstīt, ka Gandijs bija tikpat nevaldāms uzdzīvotājs kā tu?»

«Ne gluži, Džon. Būdams jauns Dienvidāfrikas advokāts, viņš bija ļoti impulsīvs un nesavaldīgs. Tādas lietas kā meditācija un gavēšana viņam bija tikpat svešas kā vienkāršais, baltais gurnauts, kurš viņa dzīves vēlākajos gados kļuva par viņa personisko zīmolu.»

«Vai tu gribi teikt, ka, pietiekami daudz trenējoties, arī es varētu sevī attīstīt tikpat lielu gribasspēku kā Mahatma Gandijs?»

«Mēs ikviens esam savādāks. Viens no mūžsenās mācības pamatprincipiem, joga Ramana vārdiem runājot, ir tas, ka patiesi apskaidrots cilvēks nekad necenšas būt tāds pats kā visi pārējie. Pareizāk sakot, viņi tiecas justies pārāki par savu iepriekšējo patību. Nekad nevajadzētu censties pārspēt citus. Pārspēt vajag pašam sevi,» Džūljens atbildēja.

«Kad tev būs pietiekami liels gribasspēks, tev būs arī apņēmība paveikt to, ko vienmēr esi vēlējies. Tavā gadījumā derētu patrenēties maratonskriešanā, nodarboties ar nobraucieniem ar plostu pa krāčainām kalnu upēm, vai pat atteikties no jurisprudences, lai kļūtu par mākslinieku. Lai kādu sapni tu tiektos piepildīt, vai nu tas būtu materiālas dabas, vai garīgas, ne man būt tavam soģim un tiesnesim. Es tikai tev patekšu, ka jebkura no šīm lietām tev būs sasniedzama, aktivizējot savas snaudošās gribasspēka rezerves.»

Tad Džūljens piebilda: «Paškontroles un disciplinētības ienākšana tavā dzīvē ļaus tev izjust milzīgu atbrīvotības sajūtu. Jau tas vien izmainīs tavu dzīvi»

«Ko tu ar to gribi teikt?»

«Lielākajai daļai cilvēku piemīt rīcības brīvība. Viņi var doties, kurp vien vēlas, un nodarboties ar to, kas pašiem patīk. Bet pārāk daudz ir arī tādu cilvēku, kuri ir kļuvuši savu iegribu vergi. Viņu darbība drīzāk ir vērsta negatīvā virzienā. Ar to es gribu pateikt, ka viņi ir kļuvuši līdzīgi putām, kas, viļņu izmestas krastā, plūst uz turieni, kur viļņi tās nes. Ja tādi cilvēki pavada laiku kopā ar savu ģimeni, un tādā brīdi piezvana kāds no darba un paziņo, ka atgadījusies nelaime, viņi, lauzīdami rokas, bez jēgas skraida apkārt, ne brīdi neapstājoties, lai padomātu par to, kāda rīcība tobrīd būtu svarīga gan sevis pilnveidošanai, gan savas dzīves misijas īstenošanai. Tāpēc pēc visa tā, ko savā dzīvē esmu novērojis gan Rietumu, gan Austrumu pasaulē, varu teikt, ka šādiem cilvēkiem gan piemīt rīcības brīvība, bet pietrūkst īstas atbrīvotības. Viņiem pietrūkst kāda būtiska kvalitāte, lai varētu dzīvot jēgpilnu un apgaismotu dzīvi. Viņiem pietrūkst iekšējas atbrīvotības, lai aiz kokiem varētu saskatīt mežu, vai arī, lai izšķirtos par pareizu rīcību, pretstatā šķietami vēlamai.»

Es nevarēju Džūljena viedoklim nepiekrist. Man gan nebija, par ko žēloties. Man bija liela ģimene, ērta māja un liela advokāta prakse. Bet es melotu, ja apgalvotu, ka jūtos iekšēji atbrīvots. Peidžeris man bija tikpat nepieciešams kā mana labā roka. Es dzīvoju nerimtīgā steigā. Man nekad nebija laika nopietni aprunāties ar Dženiju. Un tas, ka es tuvākajā nākotnē spētu izbrīvēt vēl brīdi klusuma sev, likās tikpat neiespējami, kā uzvarēt Bostonas maratona skrējienā. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk atskārtu, ka, būdams jaunāks, es nekad nebiju pat pagaršojis patiesas un neierobežotas brīvības nektāru. Es domāju, ka patiešām esmu bijis pat savu niecīgāko instinktu vergs. Es vienmēr pakļāvos un darīju to, ko man lika citi.

Vai lielāks gribasspēks ļaus man justies atbrīvotākam?»

«Atbrīvotība līdzinās mājai. Tu to būvē pamazām ķieģeli pa ķieģelim. Nu lūk pirmajam ķieģelim tava nama pamatos vajadzētu būt gribasspēkam. Tas tevi iedvesmo rīkoties tā, kā ir pareizi konkrētajā dzīves situācijā. Tas dod tev spēku rīkoties drosmīgi. Tas ļauj tev veidot savu dzīvi tādu, kādu tu to esi iztēlojies, nevis pieņemt tādu, kāda tā ir.»

Džūljens uzskaitīja arī tos daudzos praktiskos guvumus, ko spēj nodrošināt gribasspēks.

«Vari ticēt vai ne, bet stingra gribasspēka izveide var izdzēst paradumu par visu mūžīgi raizēties. Tā var uzturēt tevi pie labas veselības un nodrošināt ar daudz lielāku spēku un enerģiju kā jebkad agrāk. Redzi, Džon, īstenībā jau paškontrole nav nekas vairāk kā kontrole pār savu prātu. Griba valda pār prāta spēku. Trenējot prātyi, tu veido savu dzīvi. Prāta pilnveidošana sākas ar bridi, kad tu kļūsti spējīgs kontrolēt ikvienu savu domu. Kad esi, izkopis sevī spēju atbrīvoties no negatīvajām domām, koncentrējoties tikai uz labajām, tām sekos arī pozitīva rīcība. Un drīz vien tu sāksi piesaistīt savai dzīvei visu to labāko.

Ilustrēšu šo domu ar piemēru. Pieņemsim, ka viens no taviem personiskās pašpilnveidošanās mērķiem ir katru dienu celties augšā sešos no rīta un doties veselības skrējienā apkārt mājas tuvumā esošajam parkam. Iedomāsimies, ka ir pats ziemas vidus un modinātājs tevi uzrauj no dziļa un pamatīga miega. Sava pirmā impulsa iespaidā tu gribi nospiest zvana pogu un laisties atpakaļ miegā. Varbūt tev sākt īstenot savu apņēmību skriet apkārt parkam nākamajā rītā? Šāds uzvedības modelis ievelkas vairāku dienu garumā, līdz kamēr tu nolem, ka esi pārāk vecs, lai mainītu savu dzīvi, un iestāsti sev, ka nodoms sākt uzturēt sevi labā fiziskā formā ir pārāk nereāls.»

«Tu mani pārāk labi pazīsti, Džūljen,» es klusā balsī noteicu.

«Bet tagad izveidosim alternatīvu rīcības scenāriju. Vēl aizvien ir pats ziemas vidus. Modinātājs nozvana, un prātā iezogas doma, ka tu varētu palikt gultā. Bet, tā vietā, lai kļūtu savu paradumu vergs, tu met tiem izaicinājumu, prātā rosinot kādu spēcīgāku domu. Tu sāc gara acīm iztēloties, kā izskatīsies, jutīsies un rīkosies, kad būsi savā vislabākajā fiziskajā formā. Birojā, iedams garām saviem darba kolēģiem slaids un jauneklīgs, tu dzirdēsi sev adresētus komplimentus. Veltī uzmanību visam tam, ko spēsi paveikt, izmantojot to enerģiju, ko dos regulāra ikrīta nodarbošanās ar sportu. Vairs nekādas televizora ekrāna priekšā pavadītas naktis, kad pēc garās un nogurdinošās dienas tiesā tu jutīsies pārāk noguris, lai darītu vēl ko citu. Tavas dienas pildīsies ar enerģiju, entuziasmu un jēgu.»

«Nu bet pieņemsim, ka es to visu daru, un tomēr joprojām ilgojos labāk pavalstīties pa gultu, nekā skriet apkārt parkam. Ko tad?»

«Sākumā dažas pirmās dienas būs grūti, un tev stipri vien gribēsies atgriezties atpakaļ pie saviem vecajiem paradumiem. Bet jogs Ramans bija cieši pārliecināts par viena konkrēta mūžsena principa pareizību, kura būtība ir šāda: «Labais vienmēr uzvar slikto.» Bet, ja tu daudzu gadu gaitā vienmēr pieteiksi karu visām tām negatīvajām domām, kurām izdodas klusi ielavīties tava prāta cietoksnī, tad ar laiku tās pašas sapratīs, ka nav vēlamas, un pagaisis kā nevēlami viesi, apzinoties, ka to klātbūtne ir traucējoša.»

«Vai tādējādi tu centies man pateikt, ka domas ir materiālas?»

«Jā. Un tu tās spēj pilnībā kontrolēt. Domāt pozitīvas domas ir tikpat viegli kā domāt negatīvas.»

«Bet, kāpēc tādā gadījumā tik daudz cilvēku uz mūsu planētas raizējas, novirzot savas domas tikai uz negācijām?»

«Tāpēc, ka viņi nekad mūžā nav mācījušies sevi kontrolēt un disciplinēt savas domas. Lielākajai dajai cilvēku, ar kuriem man iznācis kontaktēties, nav ne mazākās jausmas par to, ka viņi spēj kontrolēt ikvienu savu domu. Turklāt viņu spēkos ir to darīt ik dienu, ik minūti, ik sekundi. Viņi uzskata, ka domas ieklīst prātā tāpat vien, nejauši, un nekad nav aizdomājušies līdz tam, ka, neizbrīvējot laiku, lai sāktu kontrolēt savas domas, domas sāks kontrolēt pašus. Kad tu sāksi koncentrēties tikai uz labajām domām, ar gribasspēka palīdzību apspiežot negatīvās, es galvoju, ka tās drīz vien izzudīs.»

«Tātad, ja vēlos atrast sevī iekšēju spēku, lai agrāk celtos, mazāk ēstu, vairāk lasītu, mazāk raizētos, kļūtu pacietīgāks vai mīlošāks, tad vienīgais, kas man darāms, ir sakopot gribasspēku, lai savās domās atbrīvotos no negācijām.»

«Kad tu kontrolē savas domas, tu vienlaikus kontrolē arī prātu. Kad tu kontrolē prātu, tu kontrolē savu dzīvi. Un, tiklīdz tu esi visā pilnībā apguvis prasmi kontrolēt savu dzīvi, tu kļūsti noteicējs pār savu likteni.»

Man vajadzēja to visu dzirdēt. Šajā vienā vienīgajā, dīvainajā, bet reizē arī iedvesmojošajā nakti es biju nogājis ceļu no skeptiski noskaņota aizstāvības advokāta, kurš rūpīgi iedziļinājās sava bijušā kolēģa, bet tagad joga stāstījumā, līdz patiesi ticīgajam, kuram pirmo reizi daudzu gadu gaitā vērušās acis. Man būtu gribējies, lai arī Dženija būtu to dzirdējusi. Īstenībā es vēlējos, lai arī mani bērni būtu to dzirdējuši. Es zināju, ka Džūljena stāsts būtu viņus ietekmējis tikpat dziļi kā mani. Es vienmēr biju ilgojies kļūt labāks ģimenes tēvs un dzīvot piepildītāku dzīvi. Bet vienmēr izrādījās, ka es biju pārāk aizņemts, lai apdzēstu visus tos lielos raižu uzkurinātos ugunskurus, kas man līdz šim likās tik svarīgi. Iespējams, ka tas bija mans vājums un paškontroles trūkums. Iespējams, ka tā bija mana nespēja ieraudzīt aiz kokiem mežu. Dzīve paskrēja kā viens vienīgs acumirklis. Liekas, es vēl tikai vakar biju pavisam jauns Hārvarda universitātes Juridiskās fakultātes students, pārpilns enerģijas un entuziasma. Tolaik es sapņoju kļūt par ievērojamu politiķi vai par Augstākās tiesas tiesnesi. Bet, laikam ritot, es ieslīgu ikdienas rutīnā. Vēl būdams pašpārliecināts advokāts, Džūljens mēdza man sacīt, ka pašapmierinātība cilvēku nogalina.

Jo biežāk es par to domāju, jo vairāk sāku apzināties, ka esmu pazaudējis izsalkuma sajūtu sevī. Tas nebija izsalkums nolūkā iegūt lielāku māju vai automašīnu. Nē, mans izsalkums bija nesalīdzināmi dziļāks. Tas bija saistīts ar vēlmi piepildīt savu dzīvi ar mērķtiecību un jēgu. Nodzīvot to ar svētku sajūtu, izjūtot gandarījumu par padarīto.

Kamēr Džūljens turpināja runāt, es sāku sapņot vaļējām acīm. Izklaidīgi ieklausīdamies viņa teiktajā, vispirms iztēlojos sevi kā piecdesmitgadīgu un pēc tam vēl par desmit gadiem vecāku vīru. Vai es vēl aizvien darīšu to pašu darbu? Vai būšu kopā ar tiem pašiem cilvēkiem? Vai man nāksies risināt tādas pašas problēmas kā tagad? Tas mani biedēja. Es vienmēr biju vēlējies kaut kādā veidā uzlabot pasauli, bet pašlaik es neko tādu nedarīju. Es domāju, ka izmainījos tieši tobrīd, kad sēdēju tajā tveicīgajā naktī kopā ar Džūljenu uz manas dzīvojamās istabas grīdas. Japāņi šādu stāvokli apzīmē ar vārdu satori. Tas nozīmē «pamošanās vienā mirklī».. Un tieši tā arī bija. Es nolēmu īstenot savus sapņus un padarīt savu dzīvi daudz pilnskanīgāku. Tāds bija mans pirmais solis ceļā uz patiesu atbrīvotību. Uz tādu atbrīvotību, kādu izjūti, kad reizi par visām reizēm izlem ņemt dzīves grožus, visplašākajā nozīmē, pats savās rokās.

«Pateikšu tev formulu gribasspēka veidošanai,» sacīja Džūljens, kuram nebija ne mazākās nojausmas par tām iekšējām pārmaiņām, kādas biju tikko kā izjutis. «Gudrība bez pielietojuma vispār nav nekāda gudrība.»

Tad viņš turpināja, «Es gribētu, lai tu katru dienu ceļā uz darbu atkārtotu kādu vienkāršu frāzi.»

«Vai tā ir viena no mantrām, par kurām man pirmīt stāstīji» es pavaicāju.

«Jā. Tieši tā. Turklāt tāda, kas pastāvējusi vairāk nekā piectūkstoš gadu garumā, lai gan par tās pastāvēšanu zināja tikai pavisam neliela saujiņa Sivanas Lielo Skolotāju. Jogs Ramans man sacīja, ka, atkārtojot šo mantru, man īsā laika periodā izdosies sevī attīstīt paškontroli un nelokāmu gribu. Atceries, ka vārds spēj ietekmēt cilvēka dzīvi. Vārds ir verbāla spēka izpausme. Piepildot savu prātu ar cerību vārdiem, cilvēks kļūst cerīgs. Piepildot savu prātu ar labestīgas laipnības vārdiem, cilvēks kļūst laipns. Piepildot prātu ar drosmi, cilvēks kļūst drosmīgs. Vārdiem piemīt liels spēks,» Džūljens uzsvēra. «Lai notiek. Esmu pati uzmanība.» «Mantra, kuru es tev iesaku atkārtot vismaz reizes trīsdesmit dienā, ir šāda: «Es esmu kas vairāk, nekā šķietu esam. Manī slēpjas visas pasaules spēks un enerģija.» Tā rosinās dziļas pārmaiņas tavā dzīvē. Lai gūtu ātrāku rezultātu, šo mantru vajadzētu apvienot ar Radošās Iztēles tehniku, par kuru jau esmu runājis. Atrodi, piemēram, kādu klusu vietiņu, apsēdies, aizver acis un neļauj domām klejot, kā pagadās. Sēdi nekustīgi, jo nemierā esošs ķermenis liecina par pazeminātām prāta spējām Un tad atkārto mantru vairākas reizes skaļā balsī. To darot, iztēlojies sevi kā disciplinētu, stipru un apņēmīgu personību, kura pilnībā spēj kontrolēt savu prātu, fizisko ķermeni un garu. Iztēlojies sevi rīkojamies tā, kā šajā situācijā būtu rīkojies Gandijs vai Māte Terēze. Un tavā dzīvē sāksies radikālu pārmaiņu laiks.»

«Tik vien?» es pārvaicāju, pārsteigts par šīs formulas šķietamo vienkāršību. «Vai tiešām ar šāda vienkārša vingrinājuma palīdzību iespējams atbrīvot sevī milzīgu gribasspēka rezervi?»

«Šo metodi Austrumu Garīgie Skolotāji praktizējuši un mācījuši gadsimtiem ilgi. Līdz mūsu dienām tā saglabājusies viena vienīga iemesla dēļ, proti, tā iedarbojas. Par metodes iedarbīgumu vienmēr spriež pēc iegūtā rezultāta. Ja šī tēma tevi interesē, ir vēl dažas tehnikas, ko varu piedāvāt. Arī praktizējot tās, tiek mobilizēta cilvēka griba un attīstīta pašdisciplīna. Bet man tevi jābrīdina, ka iesākumā tās var likties visai dīvainas.»

«Nu, Džūljen, tu ar savu stāstu esi mani pilnībā ieinteresējis. Tā kā esi sācis par to runāt, tad, lūdzu, turpini.»

«Nu labi. Svarīgi ir sākt darīt to, kas tev nepatīk. Tavā gadījumā pietiktu ar tādām vienkāršām darbībām kā gultas saklāšana no rīta vai arī iešana uz darbu kājām. Veidojot sevī paradumu ietekmēt savu gribu, tu vairs nebūsi savu niecīgāko impulsu vergs.»

«Tātad princips «būt vai nebūt»?»

«Tieši tā. Lai attīstītu stingru gribu un rastu sevī spēku, vispirms to nepieciešams pielietot dzīvē. Jo vairāk tu ietekmēsi un aktīvi iedarbosies uz savas iekšējās disciplinētības aizmetni, jo drīzāk tas nobriedīs un sāks dot tev vēlamos augļus. Nākamo vingrinājumu bija ļoti iecienījis jogs Ramans. Viņš visu dienu mēdza staigāt klusēdams, ja vien nenācās atbildēt uz kādu ļoti tiešu jautājumu.»

«Vai tas bija kaut kas līdzīgs klusēšanas zvērestam?»

«Nu tieši tā arī bija, Džon. Tibetiešu mūki, kuri šo tehniku popularizēja, uzskatīja, ka zināms laika sprīdis, kas pavadīts klusumā, spēj pozitīvi ietekmēt pašdisciplīnu.»

«Kādā veidā?»

«Būtībā, visu dienu klusējot, tu sagatavo savu prātu pakļauties savām komandām. Ik reizi, kad rodas vēlēšanās runāt, tu šo impulsu apslāpē un ciet klusu. Redzi, tavai gribai pašai par sevi nekāds saprāts nepiemīt. Tā tikai gaida tavu komandu, kas to rosinās darboties. Jo vairāk tu to kontrolēsi, jo tā kļūs stingrāka. Problēma slēpjas tajā apstāklī, ka vairākums cilvēku savu gribasspēku neizmanto.»

«Kāpēc viņi tā dara?» es gribēju zināt.

«Laikam jau tādēļ, ka vairākums cilvēku nemaz neapzinās to esam sevī. Par šo šķietamo vājumu viņi vaino visus pārējos cilvēkus un dzīves situāciju. Tie, kuriem ir ļauns raksturs, sevi attaisno šādi: «Es tur neko nevaru darīt. Mans tēvs bija tāds pats.» Tie, kuri pārāk daudz raizējas, saka tā: «Tā nav mana vaina. Man ir pārāk saspringts darbs.» Tie, kuri pārāk ilgi guļ, saka: «Ko lai es daru? Manam ķermenim nepieciešamas vismaz desmit stundas miega.» Šādiem cilvēkiem pietrūkst atbildības pašiem pret sevi. Bet to iespējams iegūt, tikai apziņoties to milzīgo potenciālu, kāds slēpjas ikvienā no mums, gaidot, kad tiks likts lietā. Kad cilvēks iepazīst laikam pāri stāvošos Dabas likumus, kuri nosaka pasaules kārtību un tās iemītnieku dzīvi, viņš sāk apzināties, ka piedzimstot tam dotas visas tiesības sevi pilnībā realizēt. Cilvēkam dota vara būt kam vairāk nekā tikai vides elementam. Tieši tāpat arī tev ir dota iespēja atbrīvoties no pagātnes verdzības. Bet, lai to izdarītu, tev nepieciešams stingrs gribasspēks.»

«Izklausās ļoti iespaidīgi.»

«Tā patiešām ir ļoti praktiska koncepcija. Iedomājies, ko visu tu varētu izdarīt, ja savu pašreizējo gribasspēku divkāršotu. Tu varētu sākt dzīvot atbilstoši tam vingrinājumu režīmam, kādu vienmēr esi ilgojies uzsākt. Tu varētu labāk organizēt savu laiku. Tu varētu reizi par visām reizēm atbrīvoties no paraduma par visu raizēties. Vai arī tu varētu kļūt ideāls vīrs. Stipras gribas veidošana palīdz atkal atgūt to dzīvesprieku un vēlmi aktīvi darboties, kura, tavuprāt, šķietami sen jau zudusi. Tas ir ļoti nozīmīgs faktors, kuru nepieciešams sevī kultivēt.»

«Tātad, vajadzētu sākt ar regulāru mana gribasspēka trenēšanu?»

«Jā gan. Izšķiries darīt ko tādu, ko patiešām vajadzētu, nevis iet pa mazākās pretestības ceļu. Sāc cīnīties ar saviem sliktajiem paradumiem un niecīgāko impulsu spēku un vilinājumu ar tādu spēku kā raķete, kas pārvar Zemes pievilkšanas spēku, lai paceltos debesu neizzinātajos augstumos. Piespied sevi un pavēro, kas notiks pēc dažām nedēļām.»

«Un mantra man palīdzēs?»

«Katrā ziņā. Manis dotās mantras teksta atkārtošana, vienlaikus iztēlē skatot sevi ideālajā variantā, sniegs tev nenovērtējamu atbalstu, sevi disciplinējot un veidojot tādu dzīvi, kas būtu maksimāli pietuvināta taviem sapņiem Un tev nebūt nav jācenšas savu pasauli izmainīt vienā acumirklī. Iesāc ar mazumiņu. Jā, gargabala distance vienmēr iesākas ar pirmo soli. Mēs augam un veidojamies pamazām. Pat sevis piespiešana piecelties no rīta stundu agrāk un šī paraduma nostiprināšana vairos tavu pašapziņu, iedvesmojot sasniegt aizvien augstākas virsotnes.»

«Īsti neredzu, kā tas viss saistās kopā,» es iestarpināju.

«Sīkas uzvaras ved pie lielām uzvarām. Lai sasniegtu ko patiešām dižu, vajag sākt ar mazumiņu. Turpinot īstenot pat tik vienkāršu apņemšanos kā agrāku piecelšanos katru dienu, tu izjutīsi prieku un baudu, ko šāda sevis pārvarēšana sniedz. Tu esi uzstādījis sev mērķi un spējis to īstenot. Tas dod gandarījumu. Lietas būtība ir tā, ka savu latiņu nepieciešams pacelt arvien augstāk, nemitīgi paaugstinot arī savas dzīves standartu. Tas, savukārt, radīs milzīgu inerci, kas tevi motivēs arī turpmākai vēlmei nemitīgi palielināt savu neizsmeļamo potenciālu. Vai tev patīk slēpot?» Džūljens krasi mainīja tēmu.

«Patīk gan,» es atbildēju. «Mēs ar Dženiju un bērniem katrā jzdevīgā brīdī mēdzam doties uz kalniem slēpot. Lai gan, Dženijai par apbēdinājumu, atlicināt tam laiku izdodas ne pārāk bieži.»

«Nu labi. Tad pamēģini iztēloties, kā tas ir, kad tu atgrūdies ar slēpēm un sāc laisties lejā no kalna. Sākumā slēpes slīd lēni. Bet pēc mirkļa tu jau nesies lejā no kalna tā, ka vējš svilpo gar ausīm, vai ne?»

«Vari saukt mani par slēpotāju «nindzju». Es mīlu ātruma sniegto baudu!»

«Un kas ļauj tev šo ātrumu iegūt?»

«Mans aerodinamiski veidotais augums?» es mēģināju paspīdēt ar asprātību.

«Jauki,» Džūljens pasmējās. «Man gan likās, ka tu sacīsi «inerce». Lai sevi disciplinētu, cilvēkam nepieciešama arī inerce. Kā jau teicu, jāiesāk ir ar kaut ko nelielu. Tā var būt vai nu nedaudz agrāka piecelšanās no rīta, vai ikvakara pastaiga pa savu tuvāko apkārtni. Vai arī spēja izslēgt televizoru, kad apzinies, ka esi to jau skatījies pietiekami ilgi. Šādas mazas uzvaras pār sevi visas kopā veido inerci, kas rosina tevi doties tālāk pa sevis pilnveidošanas ceļu. Un drīz vien tu pēkšņi atskārt, ka dari ko tādu, kas agrāk tev pat sapņos nebija rādījies. Turklāt ar tādu aizrautību un enerģiju, kāda, tavuprāt, nekad agrāk tev nav piemitusi. Tas ir ļoti patīkami, Džon. To es saku no paša pieredzes. Un sārtais stiepļu pinums joga Ramana stāstītajā līdzībā vienmēr tev atgādinās, ko iespēj cilvēka griba.»

Brīdī, kad Džūljens beidza izklāstīt savus uzskatus jautājumā par disciplīnu, es ieraudzīju istabā ieslīdam pirmos rīta saules starus, kuri aizvirzīja nost tumsu, gluži kā bērns, nosperot nost segu. «Šī būs izcila diena,» es nodomāju. «Pirmā diena, nostājoties uz apskaidrības ceļa.»

Desmitās nodaļas kopsavilkums

Pašdisciplīna

• Sevi disciplinēt nozīmē nemitīgi parādīt drosmi, pārvarot sevi ikdienas dzīves norisēs.

• Jo pašdisciplīnas aizmetnis vairāk tiek kopts, jo ātrāk tas nobriest.

• Gribasspēks ir pilnskanīgas cilvēka dzīves neatņemama sastāvdaļa.

• Mantru skandēšana un radoša savu mērķu iztēlošanās.

• Klusuma zvērests.

Piesaki kam visām tām negatīvajām domām, kurām izdodas klusi ielavīties tava prāta cietoksni. Tad ar laiku tās pašas sapratīs, ka nav vēlamas, un pagaisīs kā nevēlami viesi, apzinoties, ka to klātbūtne ir traucējoša.

Vienpadsmitā nodaļa

LIETA, KAS DZĪVĒ VĒRTĒJAMA VISAUGSTĀK

Pareizi organizēts laiks liecina par labi organizētu prātu.

Sers Aizeks Pitmens

«Vai gribi zināt, kāds paradokss valda dzīvē?» Džūljens apvaicājās.

«Nu kāds?»

«Kad lielākā daļa cilvēku beidzot aptver, ko īsti vēlas un ko vajadzētu darīt, lai to sasniegtu, parasti ir jau par vēlu. Tieši tāpēc tautas sakāmvārdā: «Ja tikai jaunie zinātu, ja tikai vecie spētu», ietverta tik dziļa un pareiza doma.»

«Vai uz to norāda hronometrs joga Ramana līdzībā?»

«Jā, Tieši tā. Kailais, deviņas pēdas garais un deviņsimt mārciņas smagais sumo cīkstonis, kura ķermenis apjozts ar sārtu stieples vijumu, paslīd uz mirdzoša zelta hronometra, ko kāds pametis brīnumainajā dārzā,» Džūljens man atgādināja.

«Kā es to varēju aizmirst?» es atbildot plati pasmaidīju. Tagad biju jau aptvēris, ka joga Ramana sniegtā līdzība nebija nekas vairāk kā vien virkne atmiņai domātu pieturas punktu, lai Džūljenam atvieglotu mūžsenās apskaidrības mācības elementu apgūšanu, tādā veidā palīdzot tos labāk iegaumēt. Pateicu savas domas arī Džūljenam.

«Ak šis aizstāvības advokātam raksturīgais sestais prāts! Tev pilnīga taisnība. Lielā Sivanas Skolotāja metode arī man sākumā šķita visai dīvaina. Arī es par viņa stāstīto līdzību brīnījos tieši tāpat kā tu, kad pirmo reizi tevi ar to iepazīstināju. Bet man tev jāsaka, Džon, ka visi joga Ramana stāstītās līdzības elementi, sākot ar dārzu un kailo japāņu sumo cīkstoni, līdz pat dzeltenajām rozēm un dimantiem nokaisīto taku, par ko arī drīz runāsim, ir lieliski atbalsta punkti, lai paturētu prātā Sivanas apmetnē apgūtās zināšanas. Dārzs palīdz koncentrēties uz iedvesmojošām domām. Tornis ar bāku man atgādina, ka dzīves mērķis ir saprātīga un jēgpilna dzīve. Sumo cīkstonis rosina mani uz nemitīgu pašatklāsmi, kamēr sārtais stieples vijums liek aizdomāties par gribasspēku. Nepaiet neviena diena, kad man nebūtu jādomā par šo līdzību un tajā ietvertās mācības principiem, kurus man darīja zināmus jogs Ramans.»

«Un ko simbolizē mirdzošais zelta hronometrs?»

«Tas simbolizē to, kas mums ir visdārgākais, proti, laiku.»

«Un kā tad ar pozitīvo domāšanas ievirzi, mērķu uzstādīšanu un pašpilnveidošanos?»

«Bez pareizi orientēta laika tie zaudē jebkuru nozīmi. Kādus sešus mēnešus pēc tam, kad Sivana, kas atradās skaista meža vidū, man kļuva par pagaidu mājām, rožu namiņā, kurā biju apmeties un mācījos, mani apciemoja viena no Sivanas Lielajām Skolotājām. Viņas vārds bija Divēja. Tā bija satriecoši skaista sieviete ar ogļu melnām cirtām, kas sniedzās pāri viduklim. Viņa man ļoti maigā un sievišķīgā balsī pavēstīja, ka esot visjaunākā no Sivanas Lielajiem Skolotājiem, kuri dzīvoja šajā kalnu ieskautajā ciematā. Viņa man pavēstīja arī to, ka esot ieradusies pēc joga Ramana lūguma. Viņš bija sacījis, ka es tam esot bijis vislabākais skolnieks no visiem.»

«Iespējams, ka tieši visas tavā iepriekšējā dzīvē pārdzīvotās sāpes un ciešanas ļāva tev uzņemt mūsu mācību ar tik atklātu sirdi,» viņa iesāka.

«Kā pašai jaunākajai visā mūsu ciematā mani lūdza atnest tev dāvanu. Tā ir no mums visiem, un mēs to sniedzam kā cieņas apliecinājumu tev cilvēkam, kurš veicis tik tālu ceļu, lai apgūtu mūsu zināšanas. Tu nekad neesi mūs tiesājis, nedz arī noniecinājis mūsu tradīcijas. Tāpēc, lai gan tu esi izlēmis mūs pēc dažām nedēļām atstāt, mēs tevi uzskatām par vienu no savējiem. To, ko tagad tev pasniegšu, vēl nekad nav saņēmis neviens no ārpasaules.»

«Kas tā bija par dāvanu?» es degu nepacietībā uzzināt.

«Divēja no savas pašaustās augu šķiedai somas izvilka kādu priekšmetu un pasniedza to man. Dāvana bija iesaiņota smaržīgam papīram līdzīgā materiālā. Kaut ko tādu es laikam pat nebūtu varējis nosapņot. Tas bija miniatūrs smilšu pulkstenis, stikla pūtēja darinājums sandalkoka ietvarā. Redzot manu apmulsumu, Divēja steidzās paskaidrot, ka ikviens no Sivanas Lielajiem Skolotājiem ir saņēmis šādu dāvanu, vēl būdams pavisam mazs bērns. «Lai gan mums nekas nepieder un mēs dzīvojam pavisam vienkāršu dzīvi, mēs izjūtam cieņu pret laiku un tā ritējumu. Šie mazie smilšu pulksteņi ik dienu atgādina to, ka esam mirstīgi, akcentējot to, cik svarīgi, virzoties uz konkrētu mērķi, ir dzīvot piepildītu un jēgpilnu dzīvi.»»

«Vai gribi teikt, ka Sivanas Lielie Skolotāji tur Himalaju kalnu augstumos ievēroja laiku?»

«Ikviens no viņiem izprata laika īpašo nozīmi. Katrs no viņiem bija attīstījis sevī ko tādu, ko es varētu nosacīti apzīmēt kā «laika apzināšanos». Redzi, esmu sapratis, ka laiks izslīd mums caur pirkstiem gluži kā smilšu graudi, lai nekad vairs neatgrieztos. Tie, kuri jau kopš bērna gadiem prot organizēt savu laiku, dzīvo bagātu un produktīvu dzīvi, kurā netrūkst gandarījuma un prieka. Turpretī tie, kuri nekad nav bijuši spiesti ievērot principu, ka «prasme organizēt savu laiku nozīmē prasmi veidot savu likteni», nekad arī neapjautīs savu iespēju milzīgo potenciālu. Laiks visu nolīdzina. Neatkarīgi no tā, vai piederam priviliģēto sabiedrības slānim vai zemākajiem, vai dzīvojam Teksasā vai Tokijā, mūsu rīcībā ir diennakts tikai divdesmit četru stundu garumā. Tas, kas atšķirs tos, kuri dzīvo pilnskanīgu dzīvi, no pārējiem, ir veids, kā viņi izmanto savu laiku.»

«Reiz es dzirdēju savu tēvu sakām, ka tieši visaizņemtākie cilvēki spēj izbrīvēt laiku arī kam citam Kādas ir tavas domas šajā jautājumā?»

«Es pilnīgi piekrītu. Aizņemti un produktīvi cilvēki ļoti prasmīgi izmanto savu laiku. Viņiem šī prasme nepieciešama, lai izdzīvotu. Prasme lieliski organizēt savu laiku tomēr nenozīmē, ka cilvēkam jākļūst par darbaholiķi. Gluži pretēji. Prasme organizēt savu laiku ļauj to atlicināt arī patīkamām nodarbēm un lietām, kas tev ir patiesi nozīmīgas. Kā jau teicu, prasme organizēt savu laiku ļauj pašam kļūt par tā noteicēju. Neiznieko savu laiku. Atceries, ka tas nav atsaucams.»

«Ļauj man minēt tev kādu piemēru,» Džūljens ierosināja. «Pieņemsim, ka ir pirmdienas rīts un tavā darāmo darbu sarakstā paredzētas dažādas tikšanās, sapulces un uzstāšanās tiesā. Pieņemsim, ka tā vietā, lai kā parasti pieceltos sešos trīsdesmit no rīta, steigā izdzertu tasi stipras Indijas tējas, pa galvu, pa kaklu nokļūtu darbā un tad aizvadītu tur spriedzes pilnu dienu, kurā darbs dzen darbu, tu iepriekšējā vakarā izbrīvē piecpadsmit minūtes laika tam, lai saplānotu savus nākamajā dienā darāmos darbus. Vai arī, kas būtu vēl efektīvāk, tu klusā svētdienas rītā vienu stundu ziedotu tam, lai saplānotu darbus veselai nedēļai. Savā dienas plānotājā tu paredzētu laiku, kad tikties ar klientiem, kad strādāt ar izskatāmās lietas materiāliem un kad atbildēt uz telefona zvaniem Ļoti svarīgi šādā nedēļai paredzēto darāmo darbu sarakstā iekļaut arī tās aktivitātes, kuras saistītas ar tavu personisko, sociālo un garīgo izaugsmi. Tas arī ir līdzsvarotas cilvēka dzīves noslēpums. Iekļaujot visus savus dzīves svarīgākos aspektus noteiktā dienas kārtībā, iespējams ievirzīt dzīvi rāmā un mērķtiecīgā gultnē.»

«Ceru, ka tu neuzstāj, lai es savā aizņemtībā izbrīvētu dienas vidū laiku pastaigai parkā vai meditācijai.»

«Uzstāju gan. Kāpēc tu tik nelokāmi turies pie vecajiem ieradumiem? Kāpēc tev liekas, ka tev jārīkojas tāpat, kā rīkojas citi? Izlem pats, kā tev rīkoties. Kāpēc gan tev nepiecelties stundu agrāk, lai atļautos sev tādu greznību kā rāmu rīta pastaigu tajā brīnišķīgajā parkā, uz ko paveras tava biroja logi? Vai arī, kāpēc nedēļas sākumā nepastrādāt birojā stundu ilgāk, lai piektdien pēc pusdienas pabeigtu darbu ātrāk un aizvestu bērnus uz zooloģisko dārzu? Vai arī, kāpēc neatvēlēt divas dienas strādāšanai mājās, lai būtu vairāk kopā ar ģimeni? Cenšos tev pateikt vienīgi to, ka vajadzētu radoši organizēt savu laiku un saplānot darbus veselai nedēļai uz priekšu. Disciplinē sevi tā, lai izbrīvētu laiku savām prioritātēm. Visnozīmīgākās lietas savā dzīvē nekad nedrīkst upurēt visnenozīmīgāko labā. Un vēl atceries, ka plānošanas trūkums nozīmē jau iepriekš noteiktu neveiksmi, tai skaitā arī panākumu deficītu. Pierakstot ne tikai savas plānotās lietišķās tikšanās, bet, ieplānojot laiku arī tam, lai nolūkā uzlabot dzīves kvalitāti izlasītu labu grāmatu, atslābinātos vai arī uzrakstītu mīļu vēstulīti savai sievai, tu iemācīsies organizēt savu laiku daudz produktīvāk un racionālāk. Nekad neaizmirsti, ka laiks, kurš atvēlēts tava brīvā laika bagātināšanai, nekad nav iztērēts velti. Tas ļauj tev ļoti efektīvi izmantot arī savu darba laiku. Nesadrumstalo savu dzīvi un saproti reizi par visām reizēm, ka viss tas, ko tu dari, veido vienu nedalāmu veselu. Tavs dzīvesveids mājās ietekmē to, kā tu izturies darbā. Bet veids, kā tu izturies pret cilvēkiem savā birojā, ietekmē veidu, kā tu izturies pret saviem ģimenes locekļiem un draugiem.»

«Esmu, Džūljen, ar tevi vienisprātis, bet dienas vidū es patiesi nespēju izbrīvēt ne minūti laika. Un tā nu ir iegājies, ka lielāko daļu vakaru es arī strādāju. Šobrīd mans grafiks ir vienkārši iznīcinošs.» Sakot šos vārdus, mans kuņģis iesmeldzās jau no domas vien par priekšā stāvošo darbu apjomu.

«Aizņemtība nav nekāds attaisnojums. Rodas jautājums, ar ko tad tu esi tik ļoti aizņemts? Viens no Dabas likumiem, kurus uzzināju no Sivanas Lielajiem Skolotājiem, nosaka, ka par astoņdesmit procentiem dzīvē gūto rezultātu mums jāpateicas tikai divdesmit procentiem darbību, kas veiktas mūsu laikā. Jogs Ramans to dēvēja par Seno Skaitļa Divdesmit likumu.»

«Neesmu pārliecināts, ka izprotu tavu domu.»

«Nu labi. Aplūkosim tavu aizņemto pirmdienu. No rīta līdz pat naktij tu varētu izmantot savu laiku gan tam, lai sarunātos pa telefonu ar saviem klientiem un sagatavotos aizstāvības runām tiesā, gan tam, lai savam jaunākajam bērnam pirms iemigšanas palasītu ko priekšā. Vai arī tam, lai uzspēlētu šaha partiju ar savu sievu. Vai tu man piekrīti?»

«Piekrītu.»

«Bet no simtiem darbību, kas aizņem tavu laiku, tikai divdesmit procenti ir tādas, kuras galu galā patiešām noved pie ilglaicīga rezultāta. Tikai divdesmit procenti tavu veikto aktivitāšu spēj būtiski ietekmēt tavu dzīvi. Tās ir tā dēvētās īpaši iedarbīgās aktivitātes. Palūkosimies tagad teiksim uz to, ko esi paveicis pēdējo desmit gadu laikā. Vai tu patiesi domā, ka viss tas laiks, ko esi pavadījis neauglīgos spriedelējumos par dzīvi pie ūdens dzesētāja vai arī, sēžot pie pusdienu galda kādā piesmēķētā restorānā, vai arī skatoties televīziju, spēj pilnveidot tavu dzīvi?»

«Diez vai.»

«Tieši tā. Tāpēc, domāju, tu man piekritīsi, ka ir arī daudz tādu aktivitāšu, kas radikāli spēj mainīt tavu dzīvi.»

«Vai tu domā to laiku, ko esmu veltījis tam, lai pilnveidotu savas juridiskās zināšanas? Vai laiku, ko esmu veltījis tam, lai uzlabotu savas attiecības ar klientiem? Vai varbūt to laiku, kas ieguldīts manas veiksmīgās advokāta karjeras nostiprināšanai?»

«Jā. Un arī to laiku, kuru esi veltījis Dženijai un bērniem. Arī to laiku, kuru esi pavadījis dabā. Arī to laiku, kuru esi veltījis pateicības izteikšanai par visu to, ko tik veiksmīgi esi iemantojis. Arī to laiku, ko esi atvēlējis sava prāta, fiziskā ķermeņa un gara pilnveidošanai. Tās ir tikai dažas no īpaši iedarbīgajām aktivitātēm, kas ļauj tev dzīvot tādu dzīvi, kādu esi pelnījis. Velti visu savu laiku tieši šāda veida aktivitātēm. Apskaidroti cilvēki vienmēr izvirza sev prioritātes. Tāds arī ir veiksmīgas laika organizēšanas noslēpums.»

«Oho! Un to visu tev iemācīja jogs Ramans?»

«Esmu sācis apgūt dzīves mācībstundas, Džon. Jogs Ramans nenoliedzami bija lielisks un iedvesmojošs skolotājs, kuru es nekad neaizmirsīšu. Bet visas tās mācībstundas, kuras man sniegusi daudzveidīgā dzīves pieredze, tagad sāk salikties kopā kā milzu mozaīka, rādot man ceļu uz apskaidrotāku dzīvi.»

Tad Džūljens piebilda: «Ceru, ka tu no manām agrākajām kļūdām ko mācīsies. Daži cilvēki mācās no citu pieļautajām kļūdām. Tie ir gudri. Citi turpretim domā, ka kaut ko iemācīt tiem spēj tikai un vienīgi pašu pieredzētais. Šādiem cilvēkiem to dzīves laikā nākas pārciest pavisam nevajadzīgas sāpes un bēdas.»

Es kā advokāts biju piedalījies daudzos semināros, kuros tika runāts par laika menedžmentu. Tomēr vēl nekad nebiju dzirdējis tādu pareizas laika organizēšanas filozofiju, ar kādu mani iepazīstināja Džūljens. Viņa skatījumā laika menedžments nebūt nebija domāts tikai tam, lai to ievērotu birojā un darba dienas beigās atmestu. Nē, nepavisam. Tā bija holistiska sistēma, kuru pareizi pielietojot, radās reāla iespēja harmonizēt un pilnveidot visas manas dzīves jomas. Es uzzināju, ka, plānojot savas dienas un atlicinot laiku tam, lai sev piederošo pārējo laiku organizētu racionāli, mana dzīve kļūs ne tikai produktīvāka, bet arī daudz laimīgāka.

«Tātad dzīve ir kaut kas līdzīgs biezai gaļas šķēlei,» es Džūljenu pārtraucu. «Un, lai kļūtu noteicējs pār savu dzīvi, tev treknums jāatdala no liesuma.»

«Ļoti trāpīgs salīdzinājums. Jā, tu esi pareizi uztvēris manu domu. Un, lai gan mana veģetārieša pārliecība nav ar to mierā, man patīk tavs salīdzinājums, jo tos trāpa tieši naglai uz galvas. Kamēr tu tērē savu laiku un vērtīgo garīgo enerģiju tam, lai domātu par liesumu, tev neadiek vairs laika padomāt arī ar treknumu. Šis ir tas pagrieziena punkts, kurā tava dzīve no ikdienišķas un ierastas sāk pārmainīties, ietiecoties augstākās dimensijās. Tieši šajā vietā un brīdī tu patiešām provocē pārmaiņas, un durvis, kas ved uz apgaismības templi, spēji atveras,» Džūljens piezīmēja.

«Tāpēc man tev jāpavēsta vēl kas. Neļauj citiem piesavināties tavu laiku. Uzmanies no laika zagļiem. Tie ir cilvēki, kuri piezvana tieši tad, kad, tikko kā nolicis bērnus gulēt, tu esi ērti ierīkojies savā iemīļotajā klubkrēslā, lai palasītu aizraujošu romānu. Tie ir cilvēki, kuriem piemīt nelāgs paradums ierasties tavā birojā tieši tajā brīdī, kad saspringtās dienas vidū esi izbrīvējis dažas minūtes, lai atvilktu elpu un sakārtotu domas. Vai šādas situācijas tev neliekas pazīstamas?»

«Nu protams, Džūljen. Tev, kā vienmēr, izrādās taisnība. Man šķiet, ka es vienmēr esmu bijis pārāk pieklājīgs, lai lūgtu tos aiziet vai arī lai aizslēgtu sava kabineta durvis,» man pilnībā nācās viņam piekrist.

«Attiecībā uz savu laiku tev jābūt nelokāmam. Iemācies pateikt arī «nē». Ja uzdrīkstēsies pateikt «nē» sīkumos, tu iemācīsies pateikt «nē» arī lielās un izšķirošās dzīves situācijās. Ja tev nepieciešams izbrīvēt vairākas stundas kādas lielas aizstāvības lietas sagatavošanai, aizslēdz sava kabineta durvis. Pacenties neaizmirst to, ko tagad tev saku. Necel klausuli ikreiz, kad iezvanās telefons. Tas domāts tavai, nevis citu cilvēku ērtībai. Paradoksāli ir tas, ka pārējie cilvēki, redzot, ka tu ļoti augstu vērtē savu laiku, sāks tevi vairāk cienīt un ar tevi rēķināties. Viņi sapratīs, ka tavs laiks tev ir dārgs, un to novērtēs.»

«Un kā tad ar kavēšanos un lietu atlikšanu uz vēlāku laiku? Esmu pārāk bieži pasācis atlikt to, ko man negribas darīt, uz vēlāku laiku, tā vietā sākot pētīt pa pastu pienākušās reklāmas un pārlapot juridiskos žurnālus Tādā veidā es laikam vienkārši «nositu» laiku?»

«Nosist laiku» ir tēlaina metafora. Nav noliedzams, ka cilvēka dabā ir darīt to, kas viņam patīk, un izvairīties no tā, kas nepatīk. Bet, kā jau pirmīt teicu, tie cilvēki, kuri guvuši vislielākos panākumus, ir izkopuši sevī paradumu darīt arī to, kas nemaz tik ļoti neiet pie sirds.»

Te nu es uz brīdi apstājos, aizdomājies par principu, kuru tikko kā biju iepazinis. Iespējams, ka vilcināšanās un kavēšanās nemaz nebija mana problēma. Var jau būt, ka mana dzīve bija pārāk samezglojusies. Džūljens intuitīvi nojauta, kas mani satrauc.

«Jogs Ramans man pavēstīja, ka tie cilvēki, kuri paši kontrolē savu dzīvi, izturas ļoti vienkārši. Daba nevienam nav paredzējusi neprātīgu dzīves tempu un steigu. Kaut arī viņš bija cieši pārliecināts, ka ilglaicīgu laimi spēj sasniegt tikai enerģiski cilvēki, kuri rīkojas mērķtiecīgi, panākumiem bagāta un pilnskanīga dzīve nedrīkst tikt nodrošināta, upurējot tai dvēseles mieru. Tieši tas, man iepazīstot šo mūzšeno gudrību, fascinēja visvairāk. Tas ļāva man kļūt produktīvākam, tajā pašā laikā tomēr ļaujot sevi arī garīgi pilnveidot.»

Sāku Džūljenam arvien vairāk uzticēt savas visslēptākās domas. «Tu attiecībā uz mani vienmēr esi bijis godīgs un atklāts, tāpēc būšu tāds pats arī pret tevi. Es negribu atteikties no savas advokāta prakses, mājas un automašīnas tikai tāpēc vien, lai iemantotu laimīgāku dzīvi. Man patīk manas «rotaļlietas» un visi tie materiālie labumi, kādus esmu nopelnījis. Tā ir atlīdzība par visām tām darbā pavadītajām stundām kopš brīža, kad pirmo reizi satikāmies. Bet es jūtos iztukšots. Es patiešām tāds jūtos. Es tev pastāstīju par tiem saviem sapņiem, kādi man bija tolaik, kad vēl tikai studēju jurisprudenci. Ir tik daudz kas, ko es vēl gribētu dzīvē paveikt. Zini, man ir gandrīz četrdesmit gadu, un es vēl neesmu savām acīm skatījis ne Lielo Kanjonu, ne Eifeļa torni. Es nekad neesmu bijis tuksnesī, nedz arī brīnišķīgā vasaras dienā īries laivā pāri klusam ezeram. Nevienu vienīgu reizi neesmu novilcis kurpes un zeķes, lai staigātu pa parku basām kājām, klausītos bērnu čalās un suņu rejās. Nevaru atcerēties pat to, kad pēdējo reizi pēc sniegputeņa esmu izbaudījis klusu pastaigu sniegā, ieklausoties dabā dzirdamajās skaņās un izbaudot to burvību.»

«Nu tad padari savu dzīvi vienkāršāku,» Džūljens līdzjūtīgi ieteica. Izmanto seno Vienkāršības rituālu. Attiecini to uz ikvienu savas dzīves jomu. Praktizējot šo tehniku, tev atliks laiks arī tam, lai visas šīs brīnumainās sajūtas izbaudītu. Viena no vistraģiskākajām lietām, ko ikviens no mums spēj izdarīt, ir atlikt dzīvošanu uz vēlāku laiku. Pārāk daudz ir tādu cilvēku, kuri daudz labprātāk nododas sapņiem par fantastisku rožu dārzu pie horizonta, nekā kopj to dārzu, kurš atrodas aiz paša mājas. Tas patiešām ir traģiski.»

«Un kādi būtu ieteikumi?»

«To es atstāšu tavā ziņā. Esmu tevi iepazīstinājis ar daudzām Sivanas Lielo Skolotāju piedāvātajām stratēģijām un tehnikām. Ja vien nepietrūks drosmes tās pielietot, tu pieredzēsi brīnumainas lietas. Jā. Šajā sakarībā man atmiņā nāk vēl kāda lieta, ko es daru, lai mana dzīve ritētu harmoniski un bez sarežģījumiem.»

«Un tā būtu?»

«Pēc pusdienām es mēdzu bridi nosnausties. Esmu konstatējis, ka tas man palīdz justies enerģiskam, možam un jauneklīgam. Droši varētu to nosaukt par manu «skaistumkopšanas» miegu,» Džūljens ironiski pasmīnēja.

«Skaistumkopšanā nu gan nekad neesmu bijis lietpratējs.»

«Toties humora izjūtas gan tev nekad nav trūcis, un tās dēļ es tevi ļoti augstu vērtēju. Nekad neaizmirsti to, kāds spēks piemīt smiekliem. Tie, tāpat kā mūzika, lieliski tonizē pret dzīves stresiem un spriedzi. Man šķiet, ka jogs Ramans izteica šo domu visprecīzāk, sakot šādus vārdus: «Smiekli atver tavu sirdi un dziedina tavu dvēseli. Nevienam nevajadzētu dzīvi uztvert tik nopietni, ka tiek pazaudēta pat spēja pasmieties pašam par sevi.»»

Jautājumā par laiku Džūljenam ienāca prāta vēl kāda doma. «Svarīgāk par visu, Džon, ir rīkoties tā, it kā tev ko dzīvot būtu atlikuši vēl veseli piecsimt gadi. Kad Divēja uzdāvināja man šo nelielo smilšu pulksteni, viņa man deva arī kādu padomu, kuru es nemūžam neaizmirsīšu.»

«Kāds bija šis padoms?»

«Viņa man teica, ka vislabākais laiks, kad iestādīt koku, bijis pirms četrdesmit gadiem. Bet otrs vispiemērotākais laiks, kad to darīt, ir šodien. Neiztērē velti nevienu vienīgu minūti no tev atvēlētā laika. Domā un rīkojies tā, it kā katra diena tavā mūžā būtu pēdējā. Izveido sevī «beigu tuvuma mentalitāti».

«Kā tu teici?» es pārjautāju, visai izbrīnīts par tik neparastu vārdu salikumu, kādu Džūljens bija lietojis. «Ko nozīmē apzīmējums «beigu tuvuma mentalitāte»?»

«Tas ir jauns veids, kā palūkoties pašam uz savu dzīvi. Varu teikt, ka tā ir visai rosinoša pozīcija. Atbilstoši tai ikviena tavas dzīves diena var izrādīties pēdējā. Tāpēc izdzīvo to pilnībā.»

«Ja gribi zināt manas domas, tad tas izklausās diezgan patoloģiski. Tas liek aizdomāties par nāvi.»

«Patiesību sakot, tā ir vesela dzīves filozofija. Akceptējot šādu domāšanas veidu, tu katru dienu dzīvo tā, it kā tā būtu pēdējā diena tavā mūžā. Iztēlojies sevi no rīta pamostamies, un uzdod sev pavisam vienkāršu jautājumu: «Ko es darītu, ja šī diena manā mūžā būtu pēdējā?» Un tad padomā par to, kā tu izturētos pret savu ģimeni, pret saviem kolēģiem darbā un pat pret pilnīgi nepazīstamiem cilvēkiem. Padomā par to, cik mērķtiecīgs un satraukts tu būtu, vēlēdamies ik mirkli izbaudīt maksimāli pilnskanlgi. Jau pats vārdu apvienojums «beigu tuvums» vien spēj būtiski ietekmēt tavu dzīvi. Tas var tavām dienām piešķirt vitalitāti, ikvienu tavu rīcību bagātinot ar kaismīgu aizrautību un garīgumu. Tu sāksi intensīvi domāt par visām tām nozīmīgajām un jēgpilnajām lietām, kuras visu laiku biji atlicis uz vēlāku laiku, un pārtrauksi tērēt laiku tiem sīkumiem, kuri bija tevi ievilkuši krīzes un haosa muklājā.»

Džūljens izvērsa savu domu tālāk. «Piespied sevi izdarīt vairāk un līdz ar to arī pieredzēt vairāk. Izmanto visu savu enerģiju, lai uzdrīkstētos paplašināt savus sapņus. Jā, tieši tā paplašināt savus sapņus. Nesamierinies ar viduvējībai raksturīgu dzīvesveidu, jo tava prāta cietoksnī rodams neierobežotu iespēju potenciāls. Uzdrošinies kļūt izcils. Tādas tiesības tev ieliktas jau šūpuli.»

«Cik spēcīgi vārdi!»

«Pateikšu vēl vairāk. Ir kādas pavisam vienkāršas zāles, ar kurām iespējams izdziedināt no vilšanās un neapmierinātības, kāda pārņēmusi tik daudzus cilvēkus.»

«Es šajā ziņā neesmu izņēmums,» es klusi piebildu.

«Rīkojies, nepieļaujot pat domu par neveiksmi, un panākumi būs nodrošināti. Atbrīvojies no jebkuras domas par to, ka varētu izvirzīto mērķi arī nesasniegt, vienalga, vai tas ir materiālas dabas, vai arī garīgas. Esi drosmīgs un nekādā veidā neierobežo savu iztēli. Nekad nepadari sevi par savas pagātnes vergu. Veido pats savu nākotni. Un atceries, ka tāds, kāds esi bijis, tu vairs nekad nebūsi.»

Kad pilsēta sāka mosties un rīts arvien vairāk atvēra savus miegpilnos plakstus, mans jauneklīgais draugs pēc nakts, kas pavadīta, daloties savās zināšanās ar vērīgu un ieinteresētu mācekli, sāka izrādīt pirmās noguruma pazīmes. Mani bija dziļi izbrīnījusi viņa izturība, viņa neizsmeļamā enerģija un nebeidzamais entuziasms. Viņš ne tikai runāja, bet arī aizrāva.

«Tagad mēs esam pietuvojušies joga Ramana stāstītās līdzības pēdējam elementam. Līdz ar to tuvojas laiks, kad man nāksies tevi atJtāt,» viņš klusi sacīja. «Mani gaida darbs un jātiekas ar daudziem cilvēkiem.»

«Vai gatavojies pavēstīt par savu atgriešanos mājās visiem bijušajiem darījumu partneriem?» es painteresējos, nespēdams apvaldīt ziņkāri.

«Nedomāju vis,» Džūljens atbildēja. «Esmu pavisam savādāks nekā tas Džūljens Mentls, kuru viņi pazina. Es vairs nedomāju tādas pašas domas kā viņi. Es vairs nevalkāju tādas pašās drēbes kā viņi. Es vairs nerīkojos tāpat kā viņi. Esmu kļuvis pavisam cits cilvēks. Viņi mani vairs nepazītu.»

«Tu patiesi esi kļuvis pavisam cits cilvēks,» es apstiprināju Iekšēji uzjautrināts, es iztēlojos, kā šis noslēpumainais, Sivanai raksturīgajā apmetnī ar kapuci tērpies mūks, iesēžas savā sarkanajā Ferrari, kāds tam piederēja tā agrākajā dzīve.

«Pavisam jauna būtne laikam būtu precīzāks apzīmējums.»

«Es te nesaskatu nekādu atšķirību,» man nācās atzīt.

«Indijā dzirdēju kādu senu sakāmvārdu: «Mēs esam nevis cilvēki, kuri apgūst garīgu pieredzi, bet gan garīgas būtnes, kuras apgūst pasaulīgās dzīves pieredzi.» Tagad es izprotu savu lomu Visuma struktūrā. Esmu uzzinājis, kas patiesībā esmu. Es vairs nepastāvu pasaulē, bet pasaule pastāv manī.»

«Man tas, ko tu teici, vēl kādu brīdi jāpārdomā,» es atklāti sacīju, nebūdams gluži skaidrībā par to, ko Džūljens ar to bija domājis.

«Jā. Protams. Es tevi saprotu, mans draugs. Pienāks laiks, kad sapratīsi to, ko nupat sacīju. Ja sekosi tiem principiem, kurus esmu tev atklājis, un izmantosi manis piedāvātās tehnikas, tu, ejot apgaismības ceļu, būsi ievērojami pavirzījies uz priekšu. Tu apgūsi prasmi pašam kontrolēt sevi un vadīt. Tu ieraudzīsi savu dzīvi tādu, kāda tā ir patiesībā, proti, kā nelielu punktiņu uz Mūžības audekla. Turklāt tu sāksi skaidri apzināties to, kas esi, kā arī savas dzīves misiju »

«Un tas būtu?»

«Kalpošana citiem, bez šaubām. Nav svarīgi tas, cik liela ir tava māja, nedz arī tas, cik greznai automašīnai tu sēdi pie stūres, jo tik un tā vienīgais, ko, dzīvei beidzoties, varēsi paņemt līdzi, būs vienīgi tava sirdsapziņa. Tāpēc ieklausies savā sirdsbalsī un ļauj, lai tā tevi vada. Sirdij vienmēr ir zināšanas, kā būtu pareizi rīkoties. Tā pateiks priekšā, ka tavas dzīves galvenais uzdevums ir tādā vai citādā veidā pašaizliedzīgi kalpot citiem. Tas ir tas, ko man iemācījis paša pārdzīvotais. Un tagad man paredzēts tikties ar daudziem jo daudziem cilvēkiem, kuriem gribu pakalpot un kurus izdziedināt. Manas dzīves galvenais uzdevums ir nodot Sivanas Lielo Skolotāju mūžsenās zināšanas visiem tiem, kuri vēlas tās apgūt. Tā ir mana misija.»

Sivanas Lielo Skolotāju sniegtās zināšanas bija ļāvušas Džūljenam garīgi atdzimt. Tas bija skaidri redzams pat tik neapgaismotam radījumam, kāds biju es. Savas zināšanas viņš izklāstīja tik kaismīgi, ar tādu atdevi un entuziasmu, ka tas atspoguļojās arī viņa fiziskajā veidolā. Viņa pārtapšanas iemesls no vārga, slima un vecīga advokāta par vitālu un jaunu Adonīdu bija ne tikai vienkāršas diētas ieturēšana un dažādu tehniku praktizēšana vien, bet arī daudzkārt dziļāka panaceja, kuru Džūljens bija radis vareno Himalaju kalnu augstumos. Viņš bija atklājis noslēpumu, kuru cilvēki bija tiekušies atklāt gadsimtiem ilgi. Tas bija kas vairāk nekā tikai jaunības, garīga piepildījuma un laimes noslēpums vien. Džūljens bija atklājis savas patības noslēpumu.

Vienpadsmitās nodaļas kopsavilkums

Sava laika cienīšana

• Laiks ir tas vērtīgākais, kas tev pieder, un tas ir neatgriežams. Nepieciešams izvirzīt prioritātes un ievērot līdzsvaru. Vienkāršo savu dzīvi.

• Mūžsenais Skaitļa Divdesmit likums. Spēja saņemt drosmi, lai pateiktu «nē». «Beigu tuvuma mentalitāte».

Laiks izslīd mums caur pirkstiem gluži kā smilšu graudi, lai nekad vairs neatgrieztos. Tie, kuri jau kopš bērna gadiem prot organizēt savu laiku, dzīvo bagātu un jēgpilnu dzīvi, kurā netrūkst gandarījuma un prieka.

Divpadsmitā nodaļa

DZĪVES GALVENAIS UZDEVUMS

Ikviena dzīva radība nedzīvo viena, un ne tikai pati sev. Viljams Bleiks

«Sivanas Lielie Skolotāji bija ne tikai visjauneklīgākie cilvēki, ar kādiem man jebkad mūžā iznācies sastapties,» Džūljens piemetināja, «bet nenoliedzami arī vislabestīgākie.

«Jogs Ramans stāstīja, ka bērnībā, kad viņš vēl bija pavisam mazs un nevarēja iemigt, tēvs klusiem soļiem ienācis viņa rozēm greznotajā istabiņā, lai apvaicātos, ko labu viņš dienā esot izdarījis. Tas izklausās neticami, bet, ja viņš atbildējis, ka neko labu nav izdarījis, tad tēvs palūdza viņu piecelties no gultas un tomēr izdarīt kaut ko labu vai arī pašaizliedzīgi kadam pakalpot, pirms lava tam iet atpakaļ gultā un iemigt.»

Džūljens turpināja: «Viens no visbūtiskākajiem apskaidrotas dzīves principiem, ar kuru varu tevi iepazīstināt, Džon, ir šāds: «Kad viss ir pateikts un izdarīts, tad, neatkarīgi no tā, ko tu esi sasniedzis, neatkarīgi no tā, cik vasarnīcu tev pieder, neatkarīgi no tā, cik automašīnu novietots uz piebraucamā ceļa pie tavas mājas, tavas dzīves kvalitāti noteiks tikai un vienīgi tas, ko un cik daudz tu būsi devis citiem.»

«Vai tam ir kāds sakars ar svaigajām, dzeltenajām rozēm joga Ramana izstāstītajā līdzībā?»

«Jā. Tieši tā. Puķes tev vienmēr atgādinās kādu senu ķīniešu tautas gudrību, proti: «Nedaudz smaržas paliek arī tajā rokā, kura pasniedz tev rozes.» Doma ir skaidra kad tu strādā, lai pilnveidotu citu cilvēku dzīvi, tu netiešā veidā pozitīvi ietekmē arī pats savējo. Kad tu piedomā, lai katru dienu izrādītu kādam laipnību, bagātāka un nozīmīgāka kļūst arī tava dzīve. Lai katra diena iegūtu svētību un garīgumu, tev nepieciešams izdarīt kādam kaut ko labu.»

«Vai ar to būtu jāsaprot, ka man vajadzētu brīvprātīgi uzņemties kādu darbu?»

«Tas būtu lielisks iesākums. Bet tajā, ko es saku, apslēpta daudz dziļāka filozofiska jēga. Es cenšos pateikt, ka tev jāpieņem jauna paradigma par savu lomu un vietu uz šīs planētas.»

«Tagad es atkal pazaudēju domas pavedienu. Vai tu, lūdzu, man nepaskaidrotu, ko nozīmē jēdziens «paradigma»? Es par to neko neesmu dzirdējis.»

«Paradigma vienkārši ir veids, kā tu raugies uz kādu konkrētu situāciju vai arī uz visu dzīvu kopumā. Daži cilvēki redz savas dzīves kausu pustukšu, bet optimisti to redz līdz pusei pilnu. Viņi vienu un to pašu stāvokli apzīmē dažādi, jo dažāds ir arī viņu skatījums uz dzīvi jeb, citiem vārdiem sakot, paradigma. Patiesībā varētu teikt, ka paradigma ir tāds kā palielināmais stikls, caur ko tu raugies uz savas dzīves norisēm. Kā iekšējām, tā ārējām.»

«Vai man tas jāsaprot tā, ka, iesakot man pieņemt jaunu dzīves paradigmu, tu īstenībā iesaki mainīt manu pasaules redzējumu?»

«Jā, apmēram tā. Lai varētu radikāli izmainīt savas dzīves kvalitāti, tev jāapzinās, kāpēc tu atrodies šeit, uz planētas Zeme. Tev jāsaprot, ka pilnīgi bez nekā šajā pasaulē ienākot, tev lemts pilnīgi bez nekā no tās arī aiziet. Pastāvot šādai lietu kārtībai, iespējams tikai viens vienīgs iemesls tam, kāpēc tu šeit esi.»

«Interesanti, kāpēc es šeit esmu?»

«Lai veltītu sevi citiem un atstātu aiz sevis kaut ko nozīmīgu,» Džūljens atbildēja. «Ar to es negribu apgalvot, ka tev nedrīkst piederēt savas rotaļlietas vai ka tev jāatsakās no savas advokāta prakses un jāveltī sava dzīve neveiksminiekiem, lai gan pēdējā laikā esmu sastapis cilvēkus, kuri, juzdamies ļoti gandarīti, ir rīkojušies arī šādi. Mēs dzīvojam lielu pārmaiņu laikā. Cilvēki pamazām sāk naudas vietā dot priekšroku garīgumam. Advokāti, kuri agrāk mēdza cilvēkus novērtēt pec naudas maka biezuma, tagad sāk cilvēkus vērtēt pēc to devuma citiem, pēc to sirds dāsnuma. Skolotāji sāk atteikties no sava nodrošinātā stāvokļa, lai palīdzētu intelektuāli pilnveidoties tiem bērniem, kuri dzīvo trūkumā un nabadzībā nožēlojamos graustu rajonos. Cilvēki ir sajutuši pārmaiņu sākumu. Viņi sāk saprast, ka atrodas šeit tādēļ, lai īstenotu noteiktu misiju, un arī to, ka viņiem ir dotas īpašas spējas un talanti, lai palīdzētu šo misiju īstenot.»

«Kas tās par īpašām spējām un talantiem?»

«Tās pašas, par kurām es visu šo nakti tev stāstīju: ass un vērīgs prāts, milzīga enerģija, radoša attieksme pret dzīvi, kā arī spēja sevi disciplinēt un neizsakāmi harmonizējošs miers. Problemātisks ir tikai jautājums par to, kā šiem dārgumiem piekļūt, lai vēlāk tos izmantotu kāda kopīga mērķa īstenošanai,» Džūljens paskaidroja.

«Tagad es saprotu. Bet kā lai sev iemāca darīt labu?»

«Es to varu pateikt pavisam vienkāršiem vārdiem. Tev vajadzētu izvirzīt prioritāti izmainīt savu pasaules redzējumu tā, lai tu vairs neuztvertu sevi kā atsevišķu indivīdu, bet gan kā daļu no viena kopīga veseluma.»

«Vai man tāpēc vajadzētu kļūt laipnākam un labestīgākam?»

«Tev jāsaprot, ka viscēlākais, ko tu vari darīt, ir darboties citu cilvēku labā. Sivanas Lielie Skolotāji to dēvēja par Atbrīvošanos No Savas Patības Važām. Ar to domāta atbrīvošanās no pārlieku lielas sevis apzināšanās, sākot virzīties uz augstāku mērķi. To iespējams īstenot, dodot vairāk tiem, kas tev apkārt, vai nu ziedojot savu laiku, vai enerģiju. Patiesībā šis divas lietas ir tas labākais, ko tu spēj kādam dot. Tas varētu būt kaut kas tik nozīmīgs kā, piemēram, gadu ilgs brīvprātīgs darbs ar trūcīgajiem, vai arī kaut kas tik nenozīmīgs kā dažu automašīnu palaišana sev priekšā lielā satiksmes sastrēgumā. Iespējams, ka tas izklausās banāli, bet, ja ir kaut kas tāds, ko es patiešām esmu sev atklājis, tad tas ir atklājums, ka dzīve ievirzās augstākā un pilnskanīgākā dimensijā tajā brīdī, kad tevī sāk rasties vēlēšanās padarīt pasauli labāku. Jogs Ramans mēdza sacīt, ka, nākot pasaulē, mēs kliedzam, kamēr pasaule gavilē, un, viņaprāt, dzīvi mums vajadzētu nodzīvot tā, lai, to atstājot, pasaule kliegtu, bet mēs gavilētu.»

Es zināju, ka Džūljenam ir taisnība. Savas advokāta prakses laikā man sagādāja raizes doma par to, ka ne katrreiz es atdodu cilvēkiem no sevis tik daudz, cik īstenībā būtu varējis. Es nenoliedzami atrados privileģētā stāvoklī, jo, aizstāvot savus klientus, bija tādas aizstāvības lietas, kuras kalpoja par paraugu citām iztiesājamām lietām, bet jurisprudence man bija kļuvusi drīzāk par biznesu nekā par sirdij tīkamu darbu. Studenta gados universitātē es, tāpat kā daudzi mani vienaudži, biju ideālists. Diskusijās pie atdzisušas kafijas un sakaltušas picas mēs savās kopmītnes istabiņās kalām plānus, kā spēsim mainīt pasaules kārtību. Kopš tā laika pagājuši apmēram divdesmit gadi, un tagad tā vietā, lai dedzīgi vēlētos izmainīt pasauli, es dedzīgi vēlos tikai vienu nomaksāt savu hipotekāro kredītu par māju un nodrošināt sev bezrūpīgas vecumdienas, pelnot kārtīgu pensiju. Pirmo reizi pa visiem šiem gadiem es atskārtu, ka biju ērti iekārtojies savā vidusšķiras kokonā, kurš sniedza man patvērumu no sabiedrības kopumā un pie kura es biju ļoti pieradis.

«Zini, es tev pastāstīšu kādu senu notikumu,» Džūljens sacīja.

Reiz dzīvoja kāda vārga un nespēcīga veca sieviete, kuras mīļotais vīrs bija miris. Viņa pārcēlās dzīvot pie sava dēla, vedeklas un mazmeitas. Vecās sievietes redze un dzirde katru dienu arvien vairāk pasliktinājās. Dažkārt viņai tik ļoti trīcēja rokas, ka šķīvī pasniegtie zirņi izbārstījās pa grīdu vai arī izšļakstījās tasē ielietais buljons. Dēls un vedekla dusmojās par mājās valdošo nekārtību un kādu dienu pateica, ka nu reiz viņiem pietiek. Viņi nolika mazu galdiņu aizdurvē pie slotu kambara un lika mātei maltītes ieturēt tur vienai pašai. Maltīšu laikā māte no istabas tālākā kakta noraudzījās uz dēla ģimeni asaru pilnām acīm. Dēla ģimene ēda pie galda, ar māti tikpat kā nesarunājoties. Ja nu vienīgi norāja par zemē nejauši nokritušu karoti vai dakšu.

Kādu vakaru, tieši pirms vakariņām, viņu mazā meitiņa sēdēja uz grīdas un rotaļājās ar spēļu klucīšiem. «Ko tu tur dari?» tēvs ieinteresēts apvaicājās. «Es taisu mazu galdiņu priekš tevis un mammas,» meitene sacīja, «pie kura istabas stūrī nosēdināšu jūs, kad izaugšu liela.» Tēvs un māte ilgi klusēja. Likās veselu mūžību. Tad viņi sāka raudāt. Tikai tagad abi sāka apzināties, ko īstenībā izdarījuši un cik ļoti nodarījuši pāri savi mātei. Tajā pašā vakarā viņi ierādīja vecajai mātei atkal vietu pie lielā ēdamgalda. Sākot ar to dienu, viņa atkal ieturēja maltītes kopā ar visu ģimeni. Kad no galda nokrita kāda ēdiena kripatiņa vai dakšiņa, neviens vairs nepievērsa tam uzmanību.

«Īstenībā vecāki šajā stāstā nemaz nebija ļauni cilvēki,» Džūljens sacīja. «Bija vienkārši vajadzīga kāda dzirkstelīte, kas liktu tiem apzināties savas rīcības sekas un iedegtu to sirdīs līdzjūtību. Ikdienā izrādīta līdzjūtība un labestība padara dzīvi daudz bagātāku. Pacenties katru rītu izbrīvēt laiku, lai padomātu par to, ko tu šodien varētu kādam izdarīt labu. Lai dzīve kļūtu jauka, nemaz nevajag daudz: sirsnīga uzslava tam, kurš to gaida vismazāk; uzmundrinošs žests draugam, kuram atgadījusies nelaime; kāda neliela dāvaniņa vai uzmanības apliecinājums taviem ģimenes locekļiem. Un, runājot par draudzību, nemitīgi rūpējies par tās saglabāšanu. Ja cilvēkam ir trīs uzticami draugi, viņš patiesi ir ļoti bagāts.» Es piekrītoši pamāju.

«Draugu klātbūtne dzīvei piešķir humoru, valdzinājumu un krāšņumu. Maz ir tādu lietu, kas spēj padarīt cilvēku jauneklīgāku kā sirsnīga izsmiešanās kopā ar seniem draugiem. Kad kļūsti pārāk paštaisns, draugi spēj tev palīdzēt «atgriezties uz zemes». Draugi liek tev pasmaidīt, kad sāc ņemt problēmas pārāk tuvu pie sirds. Labi draugi sniedz palīdzīgu roku tad, kad dzīve tevi nospiež uz ceļiem un tu tajā saskati tikai melnās krāsas. Kad biju aizņemts ar aizstāvības lietām, man draugiem neatlika laika. Tagad, ja neskaita tevi, Džon, esmu palicis gluži viens Man nav neviena, ko uzaicināt līdzi garajās pastaigās pa mežu, kad visi, ērti ierīkojušies savos kokonos, apskurbuši snauduļo. Kad esmu beidzis lasīt brīnišķīgu grāmatu, kas mani aizkustinājusi līdz pašiem sirds dziļumiem, man nav neviena, ar ko to pārrunāt. Un inan nav arī neviena, kam izkratīt sirdi, kad saule zeltainā rudens dienā to sasilda un piepilda ar prieku.»

Tad Džūljens sevi spēji pārtrauca. «Labi. Ne jau iāpēc esmu še ieradies, lai sevi žēlotu. Esmu uzzinājis no Sivanas Lielajiem Skolotājiem, ka apskaidrotam cilvēkam ikviena rītausma ir jauna diena.«

Es vienmēr biju raudzījies uz Džūljenu kā īstu jurisprudences supermenu vai gladiatoru, kurš laužas cauri pretinieka pretargumentu biezoknim gluži tāpat, kā to dara Austrumu cīņas meistari. Bija skaidri redzams, ka tas vīrs, kuru sastapu pirms daudziem gadiem, bija iemantojis pavisam citādas rakstura īpašības. Tas Džūljens, kurš tagad stāvēja manā priekšā, izstaroja maigumu, laipnīgumu, labestību un mieru. Viņš likās apmierināts ar to, kāds bija, un arī ar lomu, kāda tam bija iedalīta tajā teātrī, ko dēvē par dzīvi. Viņš kā neviens cits, ko man jebkad mūžā gadījies sastapt, tagad būdams vieds un pieredzējis Garīgais Skolotājs, spēja izvērtēt pagātnē pielaistās kļūdas un tajā pašā laika apzināties arī to, ka viņa tagadējā dzīve ir kas vairāk nekā tikai pagātnē piedzīvoto notikumu virknējums vien.

Doma par to, kas sagaidāms turpmāk, lika Džūljena acīm iemirdzēties. Arī mani bija pārņēmusi tāda pati gaidpilna atvērtība pasaulīgās dzīves brīnumainajām norisēm un nevaldāms prieks par dzīvi. Man arvien vairāk sāka likties, ka Džūljens Mentls, kādreiz tik neuzvaramais un izveicīgais advokāts, kurš aizstāvēja šīs pasaules varenos, no cilvēka, kurš soļo pa dzīvi, ne par vienu īpaši neraizēdamies, ir patiešām pārtapis par garīgu būtni, kura iet pa dzīvi, rūpēdamās par saviem līdzcilvēkiem. Iespējams, ka arī man liktenis lēmis to pašu.

Divpadsmitās nodaļas kopsavilkums

Pašaizliedzīga kalpošana citiem

• Rezultātā tavas dzīves kvalitāti nosaka tas, cik daudz tu esi devis citiem.

• Lai katra tava nodzīvotā diena iegūtu svētību, dzīvo dodot.

• Padarot pilnskanīgāku citu cilvēku dzīvi, jaunā dimensijā paceļas paša dzīve.

• laipnības izrādīšana katru dienu.

• Dzīvošana saskaņā ar principu - dod tam, kas lūdz».

• Savu cilvēcisko attiecību bagātināšana.

Viscēlākais, ko tu vari darīt, ir darboties citu cilvēku labā. Sāc virzīties uz savu augstāko mērķi.

Trīspadsmitā nodaļa

MŪŽĪGAIS LAIMĪGAS DZĪVES NOSLĒPUMS

Kad es apbrīnoju saulrieta krāšņumu vai mēness mirdzumu, mana dvēsele atveras, godinot Radītāju.

Mahatma Gandijs

Bija pagājušas jau divpadsmit stundas kopš tā brīža, kad Džūljens bija ieradies pie manis mājās, lai dalītos ar mani tajās zināšanās, ko bija apguvis Sivanā. Nav šaubu, ka šīs divpadsmit stundas bija visnozīmīgākās manā mūžā. Pēc visa dzirdētā es tagad jutos uzmundrināts, motivēts un, jā gan, pat atbrīvots. Izskaidrojot man joga Ramana sniegto līdzību un visus laika pārbaudi izturējušos tikumiskos principus, kas tajā ietverti, Džūljens pašos pamatos bija izmainījis manu pasaules redzējumu. Man kļuva skaidrs, ka es savā dzīvē nebiju pat sācis domāt par savu cilvēcisko iespēju potenciālu. Biju palaidis vējā tās iespējas, kādas dzīve man dienu no dienas piedāvāja. Džūljena stāsts ļāva man saskatīt to, kas liedza dzīvot tādu dzīvi, kādu patiesībā biju pelnījis. Pilnskanlgu dzīvi, pārpilnu ar smiekliem un enerģiju. Es jutos aizkustināts.

«Man drīz būs jādodas prom. Tevi gaida steidzami pienākumi, un arī mani gaida darbs,» Džūljens, kā aizbildinoties, sacīja.

«Mans darbs var pagaidīt.»

«Manējais, diemžēl, ne,» viņš sacīja, sejā iestarojoties smaidam. «Bet, pirms es aizeju, man tev vēl jāizskaidro joga Ramana izstāstītās līdzības pēdējais elements. Es jau sacīju, ka sumo cīkstonis, kurš iznāca brīnišķīgajā dārzā pa durvīm, kas atradās tornī ar bāku, būdams gluži kails, ja neskaita sārto stiepļu pinuma jostu, kura apslēpa viņa vīrietību, paslīdēja uz mirdzoša zelta hronometra un nokrita. Pēc zināma laika, kas likās vesela mūžība, viņš, sajūtot brīnišķīgo dzelteno rožu smaržu, beidzot atguva samaņu. Patīkamu sajūtu pārņemts, viņš pietrūkās kājās un pārsteigts ieraudzīja aizvijamies tālumā garu ceļu, kuru klāja miljoniem sīku dimantu. Skaidrs, ka mūsu draugs, sumo cīkstonis, devās pa šo ceļu tālāk un uz mūžu mūžiem iemantoja laimi.»

«Izklausās ticami,» es piebildu.

«Jogam Ramanam bija ļoti spilgta iztēle. Tur es tev pilnīgi piekrītu. Bet tu jau pārliecinājies, ka šai līdzībai bija savs noteikts mērķis un ka tajā ietvertie, simboliskie principi ir ne vien ļoti iedarbīgi, bet arī praktiski izmantojami.»

«Jā. Tev taisnība,» es nevilcinādamies apstiprināju.

«Nu lūk, tad ceļš ar dimantiem vienmēr liks tev padomāt par apskaidrotas cilvēka dzīves pēdējo tikumisko principu. Pieņemot savā ikdienas dzīvē arī šo principu, tava dzīve mainīsies tādā mērā, ka es to pat nespēju aprakstīt. Tu sāksi ievērot izsmalcinātu skaistumu pat visvienkāršākajās lietās un izbaudīsi savā dzīvē tādu svētlaimi, kādu esi pelnījis Turklāt, izpildot savu man doto solījumu dalīties šajās zināšanās ar citiem, tu ļausi arī viņiem pacelties pāri ikdienībai.»

«Vai tā apgūšana prasīs daudz laika?»

«Pats princips kā tāds ir pārsteidzoši viegli aptverams. Bet, lai iemācītos to radoši likt lietā, vajadzēs pāris nedēļas cītīgi pastrādāt.»

«Nu labi. Degu nepacietībā to uzzināt.»

«Nu tātad, šis pēdējais princips ir attiecināms uz dzīvošanu. Sivanas Lielie Skolotāji uzskatīja, ka patiesi priekpilna un gandarījuma pilna dzīve iespējama, viņu vārdiem runājot, dzīvojot tikai pašreizējā mirklī. Jogi apzinājās, ka pagātne ir kā ūdens, kas zem tilta sen jau aiztecējis, bet nākamība ir kā saule, kas vēl tikai aust pie tavas iztēles horizonta. Svarīgāks par visu ir pašreizējais mirklis. Iemācies to izdzīvot un izgaršot visā pilnībā.»

«Es saprotu, ko tu ar to gribēji teikt, Džūljen. Es patiešām domāju, ka lielāko dienas daļu pavadu nožēlā par pagātnes notikumiem, kurus vairs nespēju mainīt, vai ari, raizēdamies par to, kas varētu notikt nākotnē, bet īstenībā nekad nenotiks. Man prātā vienmēr šaudās miljoniem visādu domu, neļaujot koncentrēties. Rezultātā es jūtos vilies un sarūgtināts.»

«Kāpēc?»

«Tas atņem man spēku! Tas man nedod ne mirkli miera. Tomēr ir bijuši arī tādi brīži, kad prāts visā pilnībā koncentrējies uz kaut ko vienu. Visbiežāk tā gadās tad, kad esmu spiests sniegt saīsinātu lietas izklāstu un man nav laika domāt ne par ko citu kā vien to, kas tobrīd darāms. Vēl spēju koncentrēties arī tad, kad kopā ar puikām spēlēju futbolu un ļoti gribēju uzvarēt. To darot, stundas paskrēja tik ātri kā minūtes un es biju maksimāli koncentrējies. Jutos tā, it kā svarīgs būtu tikai tas, ko es tai mirklī darīju. Nekam citam ne raizēm, ne apmaksājamajiem rēķiniem, ne advokāta praksei vairs nebija nekādas nozīmes. Ja tā padomā, tie laikam bija brīži, kad es arī jutos vismierīgāk.»

«Darīt ko tādu, kas patiesi aizrauj, ir veids, kā iespējami visātrāk gūt apmierinājumu un gandarījumu par paveikto. Bet vajadzētu iegaumēt vēl kaut ko, proti, ka «laime ir ceļš, nevis tā galamērķis». Dzīvo šodienai, jo citas tieši tādas pašas dienas vairs nekad nebūs,» Džūljens secināja, salikdams abas plaukstas kā Pateicības lūgšanā par to, ka viņam uzticēts kaut kas tik ļoti konfidenciāls.

«Vai tas ir tas pats princips, kuru joga Ramana stāstā simbolizē ar dimantiem nosētais ceļš?» es painteresējos.

«Jā,» sekoja lakoniska atbilde. «Tieši tāpat kā sumo cīkstonis guva prieku un apmierinājumu, dodoties prom pa dimantiem noklāto ceļu, arī tu spēj iemantot tādu dzīvi, kādu esi pelnījis. Tas notiek brīdi, kad sāc saprast, ka arī tavs izvēlētais ceļš ir nokaisīts ar dimantiem un citiem dārgumiem, kādi par naudu nav iegūstami. Beidz velti šķiest laiku, dzenoties pakaļ lielām dzīves baudām un ignorējot mazās. Piebremzē savas dzīves tempu. Sajūti to krāšņumu un svētību, kāda piemīt visai apkārtējai pasaulei. To tu esi sev parādā.»

«Vai tas nozīmē, ka man vajadzētu atteikties no dzīves lielajiem mērķiem nākotnē un koncentrēties tikai uz tagadni?»

«Nē,» Džūljens stingri atbildēja. «Tālejošie mērķi un sapņi par nākotni ir, kā jau teicu, nepieciešams priekšnoteikums ceļā, kas ved uz panākumiem. Tieši cerība uz labāku nākotni liek tev izkāpt no gultas un iedvesmo tevi strādāt. Mērķa uzstādījums vairo dzīves enerģiju. Mans uzskats ir šāds: «Nekad neatsakies no laimes par labu panākumiem. Nekad neatliec uz vēlāku laiku to, kas ir svarīgi, lai tu justos apmierināts un dzīve tev sagādātu gandarījumu. Šodien ir tā diena, kuru vajag nodzīvot pilnskanīgi, nevis tā diena, kad tu vinnēsi loterijā vai arī aiziesi pensijā. Nekad neatliec dzīvošanu uz vēlāku laiku.»

Džūljens piecēlās kājās un lieliem soļiem sāka staigāt pa istabu gluži kā rūdīts un pieredzējis aizstāvības advokāts, iekļaujot savā kaismīgajā pēdējā argumentā labi tēmētus domu graudus. «Neļauj sevi maldināt domai par to, ka kļūsi labāks un mīlošāks ģimenes tēvs, ja nolūkā mazināt darba slodzi pieņemsi darbā savā birojā vēl dažus jaunākos advokātus. Nemēģini sevi pārliecināt, ka sāksi trenēt prātu, rūpēties par savu fizisko ķermeni un bagātināt dvēseli tad, kad tavā bankas kontā būs pietiekami daudz naudas un varēsi atļauties sev tādu greznību kā brīvo laiku. Šodien ir tā diena, kad jāizbauda sava darba augļi. Šodien ir tā diena, kad satvert laiku aiz ragiem un piešķirt savai dzīvei jaunu, augstāku kvalitāti. Šodien ir tā diena, kad sākt nodarbināt savu iztēli un īstenot savus sapņus. Un, lūdzu, nekad neaizmirsti, kāda īpaša dāvana ir ģimene.»

«Šo tavu domu es gan līdz galam neizpratu, Džūljen.»

«Ļauj saviem bērniem izdzīvot bērnību,» skanēja vienkārša atbilde.

«Ko tas nozīmē?» es nomurmināju, šāda šķietama paradoksa apmulsināts.

«Dzīvē maz ir tik nozīmīgu lietu, kā būt daļiņai no sava bērna bērnības. Kāda jēga kāpt pa karjeras kāpnēm, ja esi palaidis garām pirmos soļus, ko sper paša bērns? Kāds labums no visgreznākā nama visā kvartālā, ja neesi atradis laiku tam, lai padarītu šo namu par Mājām? Kāda jēga tam, ja visā valstī esi ieguvis sensacionāla un panākumiem bagāta advokāta slavu, bet bērni pat nepazīst savu tēvu?» Džūljens to visu norunāja tik kaismīgi, ka jūtu uzplūdā tam drebēja balss. «Es zinu, ko runāju.»

Džūljena pēdējie vārdi mani iedzina strupceļā. Zināju par Džūljenu vienīgi to, ka advokātu aprindās viņu uzskatīja par zvaigzni un sabiedrībā viņš mēdza rādīties tikai kopā ar pasakaini bagātiem vīriešiem un skaistām sievietēm. Viņa romantiskās aizraušanās ar topmodelēm precību gados bija gandrīz tikpat leģendāras kā viņa aizstāvības runas tiesas zālē. Ko gan šis izbijušais miljonārs un pleibojs varēja zināt par ģimenes tēva problēmām? Vai iņš ko zināja par tām ikdienas dzīves rūpēm, ar kādām man nācās saskarties, cenšoties palīdzēt un izdabāt pilnīgi visiem, kas atradās manā tuvumā, cenšoties vienlaikus būt gan labam tēvam, gan veiksmīgam advokātam? Bet Džūljens laikam prata lasīt manas domas.

«Zini, es šo to zinu par dzīves svētību, kuras nosaukums ir bērni,» viņš klusi sacīja.

«Bet man vienmēr likās, ka tu vienmēr biji mūsu pilsētā visievērojamākais vecpuisis, pirms meti pie malas jurisprudenci un atteicies no savas advokāta karjeras.»

«Pirms ieslīgu tajā trakajā un iluzorajā dzīvē, ar kādu kļuvu slavens, tev jāzina, ka reiz biju precējies.»

«Patiešām?» Džūljens uz brīdi apklusa kā bērns, pirms sadūšoties uzticēt savam labākajam draugam rūpīgi glabātu noslēpumu.

«Tu nezini, ka mums bija maza meitiņa. Tā bija visjaukākā un trauslākā būtne, kādu dzīvē jebkad biju redzējis. Tolaik es biju tieši tāds pats kā tu, kad pirmo reizi satikāmies. Pašpārliecināts, ambiciozs un cerību pilns. Man bija viss, ko vien cilvēks var vēlēties. Ļaudis runāja, ka man esot lieliska nākotne, satriecoši skaista sieva un brīnišķīga meita. Un tomēr, kad dzīve šķita gandrīz vai ideāla, man tas viss vienā mirklī tika atņemts.»

Pirmo reizi kopš atgriešanās no Indijas Džūljena starojošajā un prieka pilnajā sejā bija iegūlušas skumjas. Pāri saulē iedegušajam vaigam noritēja asara un pazuda kaut kur sarkanā apmetņa krokās. Es nespēju parunāt, tik ļoti mani bija aizkustinājusi mana senā drauga atzīšanās.

«Džūljen, tev nav par to jārunā. Vari tālāk neturpināt,» es līdzjūtīgi sacīju, mierinot aplicis viņam roku ap pleciem.

«Es tev tomēr izstāstīšu, Džon. No visiem tiem, ko savā agrākajā dzīvē pazinu, tu likies visdaudzsološākais. Kā jau teicu, tu man atgādināji to, kāds es pats biju jaunībā. Tu arī tagad neko daudz neesi mainījies. Bet, ja tu turpināsi dzīvot tā arī turpmāk, tas pie laba gala nevedīs. Es ierados pie tevis, lai parādītu, ka tev savā atlikušajā mūžā vēl iespējams izbaudīt daudz ko brīnumainu.»

«Piedzērušais šoferis, kurš tajā saulainajā oktobra pēcpusdienā nogalināja manu meitiņu, atņēma man ne tikai vienu dzīvību, bet veselas divas. Pēc meitiņas nāves pazaudēju arī savu sievu. Sāku ikvienu nomoda brīdi pavadīt birojā, cerot, ka mana advokāta karjera remdēs salauztās sirds mokas. Dažkārt es advokātu birojā pavadīju pat naktis, neuzdrīkstēdamies atgriezties mājās, kur viss atgādināja manu zudušo meitiņu. Gūstot aizvien žilbinošākus panākumus kā advokāts, es nespēju tikt galā ar savu dvēseli, kurā valdīja visīstākais haoss. Mana sieva, ar kuru bijām kopā kopš studiju laikiem, mani pameta, uzskatīdama manu apsēstību ar darbu par pēdējo pilienu bēdu kausā. Man pasliktinājās veselība, un es sāku griezties tajā vāveres ritenī, kurā atrados arī toreiz., kad satiku tevi. Jā, man netrūka nekā, ko vien iespējams nopirkt par naudu, bet es biju pārdevis savu dvēseli.» Džūljenam bija tik grūti runāt, ka viņam aizrāvās balss.

«Tātad, sakot, «ļauj saviem bērniem izdzīvot bērnību», tu centies man pateikt, ka nepieciešams izbrīvēt laiku, lai vērotu tos augam un nostājamies dzīvē uz kājām. Tā ir, vai ne?»

«Pat šodien, divdesmit septiņus gadus pēc tā mirkļa, kad mēs, vedot meitiņu ar mašīnu pie savas labākās draudzenes uz dzimšanas dienu, viņu zaudējām, es atdotu visu, lai atkal dzirdētu manas meitiņas smieklus vai arī pagalmā aiz mājas spēlētu ar viņu paslēpes. Es gribētu paņemt viņu klēpī un maigi glāstīt viņas zeltainos matiņus. Aizejot viņa paņēma līdzi daļu no manas sirds Un, lai gan pēc sastapšanās ar Sivanas Lielajiem Skolotājiem, kuri man parādīja ceļu uz apskaidrību un savas patības iepazīšanu, mana dzīve ieguvusi jaunu jēgu, nepaiet neviena diena, kad es iztēles klusajā spogulī neieraudzītu savas mīļās, mazās meitiņas smaidīgo seju. Tev ir tik lieliski bērni, Džon. Maldoties starp kokiem, nepazaudē kopskatu uz mežu. Vislabākā dāvana, ko tu saviem bērniem vari pasniegt, ir tava mīlestība. Iepazīsti viņus tuvāk. Parādi viņiem, ka viņi tev ir svarīgāki nekā tas īslaicīgais apmierinājums, kādu nodrošina profesionāla karjera. Drīz pienāks laiks, kad viņi atstās ģimenes ligzdu, lai veidotu paši savu ģimeni un savu dzīvi. Bet tad jau būs par vēlu. Laiks būs nokavēts.»

Džūljens bija dziļi aizskāris kādu manas dvēseles stīgu. Es jau labu laiku manīju, ka mans darbaholiķa uzņemtais dzīves temps lēni, bet nepārtraukti ārdīja manas ģimenes pamatus. Bet pagaidām tas vēl bija kā gruzdoša ogle, uguns klusi un nemanāmi pieņēmās spēkā, pirms, vienā mirklī uzliesmojot, parādītu savu postošo spēku. Es zināju, ka esmu saviem bērniem vajadzīgs, kaut arī viņi neko tādu man nebija teikuši. Man vajadzēja dzirdēt šo Džūljena atzīšanos. Laiks aizritēja uz neatgriešanos, un viņi strauji auga lielāki. Nespēju atcerēties, kad pēdējo reizi kopā ar savu dēlu Endiju dzestrā sestdienas rītā bijām klusi aizlavījušies prom no mājām, lai visu dienu pavadītu makšķerējot vietā, kuru tik ļoti bija iecienījis mans vectēvs. Reiz bija laiks, kad mēs to darījām katru nedēļas nogali. Tagad šis rituāls jau sen bija nogrimis aizmirstībā.

Jo vairāk es par to domāju, jo sirds kļuva smagāka. Uzstāšanās ar klavierspēli, Ziemsvētku ludziņas, bērnu sporta līgu čempionāti to visu es biju upurējis savai profesionālajai karjerai.

«Kas ar mani bija noticis?» es sev vaicāju. Es taču patiesi slīdēju lejup pa nogāzi tieši tā, kā Džūljens to bija aprakstījis. Tieši tobrīd es nolēmu radikāli mainīt savu dzīvi.

«Laime ir ceļš,» Džūljens turpināja, un viņa balsī atkal ieskanējās kaismīga aizrautība. «Tā ir tevis izdarītā izvēle.

Tu vari sajūsmināties par dimantiem, ar kuriem nokaisīts tavs ceļš, bet vari arī vadīt savas dienas drudžainā steigā, maldīgi dzenoties pakaļ iluzoriem ideāliem, rezultātā paliekot pie sasistas siles. Izdzīvo visus tos īpašos mirkļus, ko piedāvā šodiena, jo tas ir vienīgais, kas tev pieder.»

«Vai ikviens var iemācīties dzīvot šim mirklim?»

«Pilnīgi. Neatkarīgi no tā, kāda ir tava pašreizējā situācija, tu vari iemācīt sev izbaudīt dzīvi visā tās daudzveidīgajā krāšņumā un piepildīt savu eksistenci ar ikdienas dzīves mazajiem dimantiem.»

«Vai tas neskan pārāk optimistiski? Un kā tad ar tiem, kuri pazaudē visu, kas tiem pieder, neveiksmīga biznesa darījuma dēļ? Jādomā, ka viņi ir bankrotējuši ne tikai finansiāli, bet arī emocionāli.»

«Tavam bankas rēķinam un mājas lielumam nav nekā kopīga nedz ar prieku, nedz piepildītu dzīvi. Mūsu pasaule ir pilna ar nelaimīgiem miljonāriem. Vai tu domā, ka Sivanas Lielie Skolotāji, kurus es sastapu Himalajos, raizējās par savu rēķinu bankā vai vasaras māju Francijas dienvidos?» Džūljens pavaicāja.

«Nu labi. Es sapratu, ko ai domā.»

«Ir milzīga starpība starp naudas pelnīšanu un pilnskanīgas dzīves veidošanu. Kad atlicināsi kaut vai piecas minūtes dienā tam, lai noskaitītu Pateicības lūgšanu, tu arī sāksi dzīvot tādu dzīvi, pēc kādas tiecies. Pat bankrotējušais cilvēks, kuru tu nupat pieminēji, apzinās, ka ir daudz kas tāds, par ko viņam, neraugoties uz finansiālo krahu, vajadzētu būt pateicīgam. Tu uzzināsi, ka viņam vēl aizvien ir laba veselība, mīloša ģimene un laba reputācija sabiedrībā. Pavaicā šim cilvēkam, un tu uzzināsi, ka viņam vēl aizvien ir tā laime būt šīs lielās valsts pilsonim un ka viņam ir jumts virs galvas. Iespējams gan, ka viņa rīcībā vairs nav nekādu citu resursu kā vien prasme strādāt ar pilnu atdevi un spēja sapņot lielus sapņus. Un tomēr, tie ir ļoti vērtīgi pamatlīdzekļi, par kuriem viņam vajadzētu justies pateicīgam. Mums visiem par daudz ko vajadzētu justies pateicīgiem. Pat putniņš, kas skaistā vasaras dienā dzied aiz tava loga, dzīvesgudram cilvēkam liekas esam Dieva dāvana. Ņem vērā, Džon, ka dzīve ne vienmēr iedod tev to, ko tu lūdz. Bet tā vienmēr dod to, kas tev patiešām ir vajadzīgs.»

«Vai tas jāsaprot tā, ka katru dienu, izjūtot pateicību par to, ko tā devusi, neatkarīgi no tā, vai guvums ir materiālas dabas vai garīgas, es izveidošu sevī paradumu dzīvot pašreizējam mirklim?»

«Jā. Šis ir ļoti iedarbīgs paņēmiens, kā piešķirt savai dzīvei vitalitāti. Izbaudot katru dzīves acumirkli, tu iegūsti dzīvesprieku un degsmi, kas ļauj pašam izveidot savu likteni.»

«Pašam izveidot savu likteni?»

«Jā. Es jau tev teicu, ka mums visiem ir dotas noteiktas spējas un talanti. Ikviens cilvēks uz mūsu planētas ir ģēnijs.»

«Nu tu nepazīsti dažus no advokātiem, ar kuriem kopā man iznāk strādāt,» es iemetu starpā.

«Ikviens,» Džūljens uzsvērti atkārtoja. «Mums visiem dzīvē ir dots savs uzdevums. Tajā pašā mirklī, kad tu atklāsi šo savu sūtību, koncentrējot tās īstenošanai visu savu enerģiju, tevī sāks izpausties tavas spējas un talanti, bet dzīvi sāks piepildīt laime. Tiklīdz tu sāksi savu misiju apzināties kļūt vai nu par izcilu bērnu skolotāju vai arī iedvesmas pilnu mākslinieku, visas tavas vēlmes sāks bez īpašām pūlēm īstenoties. Tev pat nevajadzēs īpaši censties, jo viss izdosies pats no sevis. Īstenībā ir tā: «Jo vairāk tu centies, jo uzstādīto mērķu īstenošana prasa vairāk laika.» Tā vietā tev vajag sekot saviem sapņiem un jau iepriekš sagatavoties tām balvām, kas noteikti sekos. Tādā veidā nokļūsi pie sava dievišķā galamērķa. Tieši to es domāju, sakot, ka tu pats izveidosi savu likteni,» Džūljens prātīgi paskaidroja.

«Kad es vēl biju zēns, tēvs bieži lasīja man priekšā pasaku par Pēteri un burvju pavedienu. Pēteris bija mazs un kustīgs zēns. Visi viņu mīlēja ģimene, skolotāji un draugi. Bet viņam piemita viens trūkums.»

«Kāds tas bija?»

«Pēteris nekad nespēja izdzīvot pašreizējo brīdi. Viņš nemācēja priecāties par dzīvi. Uzturēdamies skolā, viņš ilgojās pēc rotaļām brīvā dabā. Rotaļājoties brīvā dabā, viņš ilgojās pēc vasaras brīvdienām. Viņš nemitīgi ilgojās pēc kaut kā tāda, kā viņam nebija, nekad nemēģinot izdzīvot ikvienu mirkli, kas pildīja viņa dienas. Kādu rītu Pēteris klaiņoja pa mežu, kas atradās netālu no viņa mājām. Juzdamies noguris, viņš apsēdās zemē atpūsties un iesnaudās. Pēc dažām minūtēm, kas bija pavadītas dziļā miegā, viņš izdzirdēja kādu saucam viņu vārdā. «Pēter! Pēter!» kaut kur no augšas skanēja spalga balss. Kad zēns lēnām atvēra acis, viņš izbiedēts ieraudzīja sev līdzās stāvam dīvaina izskata sievieti. Viņai varēja dot vairāk nekā simt gadu, bet sniegbaltie mati šķipsnās vēlās pāri pleciem kā pūkaina sagša. Izdēdējušajā rokā sieviete turēja mazu kamoliņu, no kura nokarājās garš zeltīts pavediens.

«Pēter,» viņa zēnu uzrunāja, «šis ir tavas dzīves pavediens. Ja pavilksi to mazliet, stunda paies kā pāris sekundēs. Ja pavilksi stiprāk, dienas paskries kā pāris minūtes. Un, ja vilksi no visa spēka, tad mēneši un pat gadi aiztrauksies kā vēja spārniem.» Šāds atklājums Pēteri ļoti satrauca. «Es gribētu to paņemt, ja drīkst,» viņš pieklājīgi palūdza. Vecā sieviete žigli pieliecās un iedeva kamoliņu ar zelta pavedienu zēnam.

Nākamajā dienā Pēteris sēdēja klasē nemierīgs un nogarlaikojies. Tad viņš atcerējās savu jauniegūto rotaļlietu. Mazliet pavelkot zeltīto pavedienu, viņš tai pašā brīdī atradās mājās un rotaļājās dārzā. Aptvērušam burvju pavediena spēku, Pēterim drīz vien apnika būt vienkāršam skolas zēnam. Viņš ilgojās kļūt par pusaudzi, ar visiem tiem priecīgi satraucošajiem pārdzīvojumiem, ko solīja šāds vecums. Un tā nu viņš atkal paņēma kamoliņu un pavilka zelta pavedienu stiprāk.

Nu viņš vienā mirkli kļuva par pusaudzi. Ar ļoti jauku un skaistu meiteni, vārdā Elīza, blakus. Bet Pēteris vēl aizvien nebija apmierināts. Viņš nekad nebija pratis izbaudīt pašreizējo mirkli, paraugoties apkārt uz visām tām brīnumainajām lietām, ko dzīve tam katrā brīdī dāvāja. Tā vietā Pēteris ilgojās būt pieaudzis. Un tā nu viņš zeltīto pavedienu parāva ļoti spēcīgi. Un vienā mirklī garām aiztraucās gadi. Tagad viņš bija pārtapis par pieaugušu vīru pusmūža gados. Elīza tagad bija viņa sieva, un viņiem bija pilna māja bērnu. Bet Pēteris pamanīja arī ko citu. Viņa mati, kas reiz mirdzēja kraukļa melnumā, bija sākuši sirmot. Un viņa māmiņa, kuru viņš tik ļoti mīlēja, bija kļuvusi veca un nespēcīga. Pēteris vēl aizvien nejutās apmierināts. Viņš nekad nebija apguvis prasmi izdzīvot pašreizējo brīdi. Un tā nu viņš atkal strauji pavilka burvju pavedienu un gaidīja, kas tagad notiks.

Tagad Pēteris bija pārtapis par deviņdesmitgadīgu sirmgalvi. Viņa tumšie, biezie mati bija kļuvuši balti kā sniegs. Viņa skaistā, jaunā sieva Elīza arī bija kļuvusi veca un tagad jau vairākus gadus kā mirusi. Viņa brīnišķīgie bērni bija izauguši lieli un devušies projām no mājām, lai dzīvotu paši savu dzīvi. Un tad Pēteris pirmo reizi mūžā saprata, ka dzīvi visā tās daudzveidīgajā skaistumā nemaz nav iepazinis. Viņš nekad nebija kopā ar saviem bērniem devies makšķerēt, nedz kopā ar Elīzu mēness piestarotā naktī gājis pastaigāties. Viņš nekad nebija stādījis dārzu, nedz arī izlasījis kādu no tām brīnišķīgajām grāmatām, kuras mīlēja lasīt viņa māte. Tā vietā viņš bija steigā izskrējis cauri dzīvei, ne mirkli neapstādamies, lai ieraudzītu to labo, ko dzīve ik brīdi tam piedāvāja.

Izdarījis šādu atklājumu, Pēteris ļoti noskuma. Viņš nolēma aizstaigāt uz mežu, kur mēdza klejot, zēns būdams, lai sakārtotu domas un veldzētu dvēseli. Iegājis mežā, viņš ievēroja, ka no sīkajām atvasītēm, kuras bija redzējis bērnībā, izauguši vareni ozoli. Mežs bija izvērties par īstu Paradīzes stūrīti. Pēteris atlaidās kādā zālainā klajumiņā atpūsties un iesnaudās. Brīdi Vēlāk viņš izdzirda kādu saucam viņu vārdā. «Pēter! Pēter!» balss viņu uzrunāja. Viņš pārsteigts atvēra acis un ieraudzīja to pašu veco sievieti, kura pirms daudziem jo daudziem gadiem bija viņam iedevusi burvju kamoliņu ar zeltīto pavedienu.

«Nu, kā tev patika mana īpašā dāvana?» viņa vaicāja.

Pēteris nevilcinādamies atbildēja: «Sākumā tā man sagādāja prieku, bet tagad es to ienīstu. Visa mana dzīve ir paslīdējusi garām, neļaujot neko no tās izbaudīt. Tajā, protams, būtu bijuši gan skumji, gan arī priecīgi brīži, bet man nebija iespējas izbaudīt arī tos. Savā dvēselē es jūtos pilnīgi iztukšots. Man ir pietrūcis dzīvošanas prieks.»

«Tu esi ļoti nepateicīgs,» sacīja vecā sieviete. «Tomēr es vēl izpildīšu vienu tavu pēdējo vēlēšanos.» Pēteris mirkli padomāja un steidzīgi sacīja: «Es atkal gribētu būt mazs skolas zēns un izdzīvot savu dzīvi vēlreiz.» Tad viņš iegrima dziļā miegā.

Tad Pēteris atkal izdzirda kādu saucam viņu vārdā un atvēra acis. «Kas tas šoreiz varētu būt?» viņš neizpratnē nodomāja. Atvēris acis, viņš laimīgs ieraudzīja savu māti, noliekušos pār viņa gultiņu. Viņa izskatījās jauna, vesela un starojoša. Pēteris saprata, ka dīvainā sieviete, kuru sastapa mežā, patiešām bija izpildījusi viņa vēlēšanos un atgriezusi to atpakaļ bērnībā.

«Pēter, pasteidzies! Tu esi pārāk ilgi gulējis. Ja tu šajā pat mirklī necelsies augšā, tu sapņu dēļ nokavēsi skolu,» māte viņu brīdināja. Man laikam nav jāsaka, ka Pēteris burtiski izlidoja no gultas un sāka dzīvot tā, kā bija vēlējies. Pētera dzīve kļuva skanīga un piepildīta. Tajā netrūka nedz prieka, nedz apmierinājuma, nedz pacilātības. Bet viss notika tikai tad, kad viņš pārtrauca upurēt tagadni nākotnei, pilnā mērā izdzīvojot ik brīdi, ko dzīve tam sniedza.»

«Apbrīnojams stāsts,» es klusi teicu.

«Diemžēl, Džon, stāsts par Pēteri un burvju pavedienu ir tikai pasaka. Cilvēkiem, kuri dzīvo reālajā pasaulē, nekad netiks piedāvāta izdevība nodzīvot savu dzīvi vēlreiz daudz pilnskanīgāk. Šodien tev vēl tiek dota iespēja pamosties jaunai dzīvei tādai dzīvei, kurā tiek izgaršots ik mirklis. Dari to, iekams vēl nav par vēlu. Laiks slīd cauri pirkstiem kā sīksīki smilšu graudi. Lai šī jaunā diena iezīmē tavā dzīvē pagrieziena punktu. Lai tā kļūst par dienu, kad tu reizi par visām reizēm izlemsi darīt to, kas tev patiešām ir svarīgi. Apņemies pavadīt vairāk laika kopā ar cilvēkiem, kuri piešķir tavai dzīvē nozīmīgumu un jēgu. Izjūti godu un cieņu pret dzīves īpašajiem brīžiem. Līksmi izdzīvo un izbaudi tos. Dari to, ko vienmēr esi vēlējies darīt. Uzkāp kalnā, kura virsotni vienmēr esi vēlējies sasniegt. Vai arī apgūsti trompetes spēli. Ļaujies lietusgāzes stihijai vai arī uzsāc jaunu biznesu. Iemācies izprast mūziku, apgūsti kādu jaunu valodu un iededz sevī bērnībai raksturīgo dzīvesprieku. Veiksmes un panākumu vārdā neatsakies no laimes. Un vispār izbaudi pašu procesu. Atspirdzini savu garu un sāc rūpēties par savu dvēseli. Tas ir ceļš uz Nirvānu.»

«Uz Nirvānu?»

«Sivanas Lielie Skolotāji uzskatīja, ka ikvienas patiesi apgaismotas dvēseles galīgais mērķis ir nokļūt vietā, ko dēvē par Nirvānu. Patiesībā Nirvāna ir ne tikai vieta vien. Lielie Skolotāji uzskatīja Nirvānu par apziņas visaugstākās attīstības stāvokli, kurā viss, kas bijis iepriekš, iegūst pilnīgi jaunu kvalitāti. Nirvānā iespējams pilnīgi viss. Tajā nav ciešanu, bet dzīves ritējumu caurvij atbrīvotība, miers un svētlaime. Lielie Skolotāji uzskatīja, ka, sasniedzot Nirvānu, cilvēki, vēl aizvien dzīvojot uz Zemes, jūtas kā Debesīs. Tas bija viņu dzīves augstākais mērķis,» Džūljens paskaidroja, un viņa rāmā seja izstaroja eņģeļu mieru.

«Mums ikvienam šai dzīvē veicams kāds īpašs uzdevums,» viņš pravietiski piebilda. «Padomā par to, kāds ir tavas dzīves patiesais aicinājums un kādā veidā tu spēj sevi veltīt citiem. Nepaļaujies savu slikto ieradumu inercei. Iededz savas dzīves lāpu jau šodien, ļauj tai uzliesmot arvien spožāk. Sāc pielietot tās stratēģijas un principus, kurus esmu tev darījis zināmus. Esi tas, kas tu patiesībā esi. Pienāks laiks, kad arī tu nogaršosi tos augļus, kurus sniedz Nirvāna.»

«Un kā es zināšu, ka esmu sasniedzis apskaidrību?»

«Par tuvošanos šim apziņas visaugstākajam stāvoklim liecinās daudzas mazas norādes. Tu sāksi apjaust svētību visās apkārtējās pasaules lietās: mirdzoša mēnesstara dievišķajā vizmojumā, tveicīgas vasaras dienas vilinošajā lebesu zilgmē, smaržīgā margrietiņas ziedā vai arī maza bērna nebēdīgajos smieklos.»

«Džūljen, es tev apsolu, ka to laiku, ko pavadīji kopā ar mani, tu nebūsi tērējis velti. Es vadīšu savas dienas tā, lai dzīvotu saskaņā ar Sivanas Lielo Skolotāju mācību, un pildīšu tev doto solījumu nodot šo mācību tālāk tiem, kuriem tā varētu palīdzēt. Es to saku no visas sirds. Dodu tev savu goda vārdu,» spēcīgu emociju uzplūdā es izjusti sacīju.

«Jā. Nodod šīs Sivanas Lielo Skolotāju sniegtās zināšanas visiem tiem, kas atrodas tavā tuvumā. Viņi drīz vien sajutīs šīs mācības iedarbīgumu un radikāli pārveidos savas dzīves tieši tāpat, kā to paveiksi tu. Un atceries, ka izdzīvojams ir pats process kā tāds. Ceļš ir tikpat vērts kā galamērķis.»

Es ļāvu Džūljenam turpināt. «Jogs Ramans bija liels stāstnieks, bet viens no viņa stāstiem bija tik izcils, ka es to gribētu izstāstīt arī tev. Vai drīkstu?»

«Protams.»

«Pirms daudziem gadiem senajā Indijā kāds maharadža gribēja savai sievai kā lielas mīlestības un cieņas apliecinājumu uzbūvēt kaut ko lielu un paliekošu. Būvei bija jābūt tādai, kāda pasaulē vēl nekad nav redzēta. Tādai, kura atmirdzētu mēness piestarotajās debesīs.

Tādai, kuru cilvēki apbrīnotu gadsimtiem ilgi. Un tā nu strādnieki karstajā saulē strādāja dienu no dienas, likdami ķieģeli pie ķieģeļa. Ar katru dienu būve pieņēma aizvien noteiktāku apveidu. Tā aizvien vairāk sāka atgādināt monumentu, kas kā lāpa izstaro mīlestību, izgaismodamās caurspīdīgi zilajā Indijas debesu zilgmē. Visbeidzot, pēc divdesmit divu gadu ilga darba, marmora pils bija gatava. Vai zini, par ko es runāju?»

«Nav ne jausmas.»

«Par Tadžmahalu. Vienu no septiņiem pasaules brīnumiem,» Džūljens paskaidroja. «Tajā ietvertā doma ir šāda: «Ikviens cilvēks, kas dzīvo uz mūsu planētas, ir pasaules brīnums. Ikviens no mums tādā vai citādā veidā uzskatāms par varoni. Ikvienā no mums rodams potenciāls, lai gūtu apbrīnojamus panākumus, iemantotu laimi un ilglaicīgu dzīves piepildījumu. Un vienīgais, kas nepieciešams, ir pamazām, soli pa solim īstenot savu sapni Pilnskanīga dzīve, tieši tāpat kā Tadžmahals, tiek veidota dienu no dienas, liekot ķieģeli pie ķieģeļa. Nelielas uzvaras ved pie lielām uzvarām. Neievērojamas un pakāpeniskas pārmaiņas un uzlabojumi, par kādiem tev stāstīju, ļaus izveidot pozitīvus paradumus. Pozitīvi paradumi, savukārt, novedīs pie taustāma rezultāta. Bet rezultāts tevi iedvesmos vēl lielākām personības izmaiņām. Sāc dzīvot tā, it kā katra diena tavā mūžā būtu pēdējā. Maini savu dzīvi jau šodien. Apgūsti ko jaunu, vairāk smejies un dari to, ko patiešām vēlies. Neļauj nevienam citam kļūt noteicējam pār tavu dzīvi, jo tas, kas atrodas pagātnē, un tas, kas atrodas nākotnē, salīdzinot ar to, kas slēpjas tevī, kļūst visai maznozīmīgs.»

Neteicis vairāk ne vārda, Džūljens Mentls, reiz bijušais advokāts miljonārs, kurš tagad pārtapis par apgaismotu Lielo Skolotāju, piecēlās, apskāva mani kā brāli, kāda pašam nekad nebija bijis, un izgāja ārā no manas istabas tveicīgas vasaras dienas karstajā saulē. Palicis viens un sakārtojis savas domas, es pamanīju, ka vienīgais apliecinājums Sivanas Lielo Skolotāju sūtītā vēstneša neparastajam apmeklējumam klusi stāvēja manā priekšā uz žurnālu galdiņa. Tā bija viņa tukšā tase.

Trīspadsmitās nodaļas kopsavilkums

Dzīvošana pašreizējam mirklim

• Dzīvo tagadnē. Izbaudi katru tās acumirkli.

• Nekad neupurē laimi par labu panākumiem.

• Izbaudi pašu ceļu un dzīvo tā, it kā katra diena tavā mūžā būtu pēdējā.

• Līdzdarbošanās savu bērnu bērnībā.

• Pateicības praktizēšana.

• Apņēmība pašam veidot savu likteni.

Mums visiem šai dzīvē veicams kāds īpašs uzdevums. Pārstāj būt savas pagātnes vergs un pats veido savu nākotni.

SEPTIŅI MŪŽSENI APGAISMOTAS DZĪVES PRINCIPI

ATSAUKSMES PAR GRAMATU «MŪKS, KURŠ PĀRDEVA SAVU FERRARI »

• «Absolūti sensacionāla grāmata, kas tavā dzīvē ienesīs svētību.»

Marks Viktors Ilansens, grāmatas «Cāļa zupa dvēselei» līdzautors

• «Valdzinošs stāsts, kas māca un aizrauj.»

Paulu Koelju, «Alķīmiķa» autors

• «Tas ir līksms, fascinējošs un fantastisks piedzīvojums sevis pilnveidošanas, pašrealizēšanas un personiskās laimes pasaulē. Tajā rodamas gudrības pērles, kuras spēj bagātināt un pilnveidot jebkura cilvēka dzīvi.»

Braiens Treisijs, grāmatas «Augstākais sasniegums» (Mcaimum Achievement) autors

• «Robins S. Šarma pavēsti mums visiem ko tādu, kas spēj pārveidot cilvēka dzīvi. Viņš sarakstījis rokasgrāmatu cilvēka dzīves pilnveidošanai mūsu trauksmes un steigas pilnajā laikmetā.»

Skots de Garmo, Success Magazine bijušais izdevējs

• «Robins S. Šarma radījis aizraujošu stāstu, kurā klasiskie personības pārveidošanas paņēmieni ietverti vienkāršā dzīves filozofijā. Aizraujoša grāmata, kas pārvērtīs jūsu dzīvi.»

Heins Sentdžeimss, grāmatu «Vienkāršo savu dzīvi» (Simplify Your Life) un «Iekšējā vienkāršība» (InnerSimplicity) autors

• «…sniedz atbildes uz dzīves lielajiem jautājumiem.»

The Edmonton Journal

• ««Mūks, kurš pārdeva savu ferrari» ir pārdomāta un noderīga grāmata, ko noteikti vērts izlasīt. Tā patiešām spēj lasītājam palīdzēt tikt galā ar ikdienas dzīves trako tempu.»

The Kingston WhigStandard

• «Lieliska grāmata. Robins S. Šarma ir nākamais Ogs Mandino.»

Dotija Voltersa, grāmatas «Runā un kļūsti bagāts» (Speak & Grow Rich) autore

• «…vienkārša gudrība, no kuras var smelties jebkurš.»

The Calgary Herald

• «Šī grāmata ierindojama vienā kategorijā ar tādu personiskās pilnveidošanās ievirzes darbu kā «Bagātais bārddzinis» (Wealthy Barber). Tajā sniegts padziļināts ieskats galvenajās koncepcijās, kuras palīdz iegūt lielāku iekšējo līdzsvaru, paškontroli, būtiski pilnveidojot ikdienas dzīvi.»

lnvestment Executive

• «īsta dārgumu krātuve. Elegants un iedarbīgs izklāsts tam, kā dzīvē gūt panākumus un laimi. Robins S. Šarma mūžsenās zināšanas par šo tēmu veiksmīgi savienojis ar pašreizējo lielo pārmaiņu laiku. Nespēju ne uz brīdi nolikt to malā.»

Džo Tais, grāmatas «Nekad ne no kā nebaidies, nekad ne no kā neatsakies» (Never Fear, Never Quit) autors

• «…vienkāršas stratēģijas, kā atraisīt savu iekšējo potenciālu.»

The Halifax Daily News

• «Brīnišķīgs stāsts, kurā lasītājs tiek iepazīstināts ar filozofiju, kas spēj piešķirt tā dzīvei vēl nekad nebijušu kvalitāti.»

Kens Vegotskis, grāmatas «Galējais spēks» (The Ultimate Power) autors

• «Robins S. Šarma ved lasītāju pretī apgaismībai.»

The Chronicle Herald

• «Lieliski izveidota grāmata līdzībās, kura atklāj vienkāršas, bet pārsteidzoši iedarbīgas idejas par to, kā iespējams pilnveidot cilvēka dzīvi. Iesaku šo patiesi izcilo grāmatu izlasīt visiem saviem klientiem.»

Džordžs Viljamss, firmas Karat Consulting International prezidents

• «Robins S. Šarma parāda, kā sevi pilnveidot garīguma virzienā.»

The Ottawa Citizen

Citi tā paša autora darbi

«Mūka, kurš pārdeva savu ferrari, zināšanas par sevis pašrealizāciju» (Leadership Wisdom from the Monk who Sold his Ferrari)

«Mūka, kurš pārdeva savu ferrari, zināšanas par ģimeniskumu» (Family VVisdom from the Monk who Sold his Ferrari)

«Kurš pēc tavas nāves sēros?» (Who Will Cry When You Die)

«Svētais, zinātkāri apcviedīgais un firmas prezidents» (The Saint, the Surfer and the CEO)

PATEICĪBAS

«Mūks, kurš pārdeva savu ferrari» bija ļoti īpašs projekts, kas tika īstenots, tikai pateicoties dažu ļoti īpašu cilvēku pūlēm. Esmu ļoti lielu pateicību parādā savai lieliskajai komandai, kā arī visiem tiem, kuru entuziasms un enerģija pārvērta grāmatas ieceri realitātē. Jo sevišķi maniem kolēģiem firmā Sharma Leadership International. Jūsu veikums un savas misijas apzināšanās mani patiesi aizkustināja.

īpašu pateicību vēlos izteikt:

• Visiem tiem daudzajiem tūkstošiem manas pirmās grāmatas «Mega dzīve» (Mega Living) lasītājiem, kuri izbrīvēja laiku, lai sarakstes formā vai ari, apmeklējot manus seminārus, dalītos pieredzē par gūtajiem panākumiem. Paldies par jūsu nemitīgo atbalstu un mīlestību. Tieši jūsu dēļ es rakstu šo grāmatu.

• Kārenai Peterickai par veikto koordinēšanas un saskaņošanas darbu, kā arī nenogurdināmību, nodrošinot projekta īstenošanu tam paredzētajā laikā.

• Džonam Samsonam, manam jaunības draugam, par saturīgiem pirmā uzmetuma komentāriem.

• Markam Klāram, kā arī Tammijai un Šarifam Īziem par lielo ieguldījumu manuskripta tapšanā.

• Ursulai Kacmarčikai no Tieslietu departamenta par iedrošinājumu un atbalstu.

• Katijai Danai par lielisko vāka dizainu un noformējumu. Man šķita, ka nekas nevar būt pārāks par «Pašpilnveides gudrības» (Timeless Wisdom for Self-mastery) noformējumu. Es maldījos.

• Markam Viktoram Hansenam, Rikām Frišmenam, Kenam Vegotskim, Bilam Oltonam, bet jo īpaši Satja Polam un Krišna Šarmam.

• Bet visvairāk esmu pateicību parādā saviem brīnišķīgajiem vecākiem Šivam un Šašī Šarmām, kuri mani ir vadījuši un atbalstījuši no manas dzīves pirmās dienas. Arī manam uzticamajam un gudrajam brālim Sanjam Šarmam, medicīnas zinātņu doktoram, un viņa jaukajai sievai Sūzenai. Manai meitai Biankai par klātesamību un manai sievai Alkai, vislabākajam draugam. Jūs visi esat tā gaisma, kas rāda man ceļu.

• Airisai Tupholmai, Klodam Primo, Džūdijai Bransekai, Kerolai Bonetai, Tomam Bestam, Mikaelai Kornelai un pārējiem izdevniecībā Harper Collins strādājošajiem fantastiskajiem sava darba entuziastiem par enerģiju un uzticību, kas ieguldīta šīs grāmatas tapšanā. Īpaši sirsnīgu pateicību vēlos izteikt Edam Kārtonam, izdevniecības Harper Collins prezidentam par to, ka viņš uzreiz saskatīja šīs grāmatas potenciālu; par to, ka spēja man noticēt, kā arī par to, ka ļāva grāmatai ieraudzīt dienasgaismu. Esmu visnotaļ pateicīgs par sniegto atbalstu.

Daži vārdi par Robinu Šarmu

Robins Šarma ir viens no pasaulē visizcilākajiem ekspertiem jautājumos par sevis disciplinēšanu, maksimālu realizāciju un pašatklāsmi. Viņš ir iztēles meistars, kura idejas ietekmē miljoniem cilvēku dzīvi. Robins Šarma ir daudzu starptautisku bestselleru autors, kurš sarakstījis tādas grāmatas kā «Mūks, kurš pārdeva savu Ferrari», tam sekojošo tikpat populāro darbu «Mūka, kurš pārdeva savu Ferrari, sniegtās zināšanas par sevis pašrealizāciju», grāmatu «Kurš pēc tavas nāves sēros?» Kā arī «Svētais, zinātkāri apsviedīgais un firmas prezidents», kas kļuva par www.amazon.com visvairāk pirkto grāmatu.

Robins ir arī viena no konsultatīvā biznesa megazvaigznēm. Viņš ir ļoti pieprasīts lektors organizācijās, kas ieinteresētas tādu savu darbinieku izaugsmē, kuri spētu saskatīt pārmaiņu laikmeta sniegtās iespējas, uzņemties līdera lomu, paceļot jaunā pakāpē gan savas biznesa kompānijas, gan attiecības ar klientiem. Robins ierindojams starp tādām atzītām autoritātēm kā Džeks Velčs, Bils Klintons, Kristofers Rīvs, Dr. Fils, Dīpaks Čopra un Veins Daiers.

Bijušais advokāts un divu akadēmisko grādu (tai skaitā arī maģistra grāda Juridiskajās zinātnēs) īpašnieks Robins ir firmas Sharma Leadership International jeb SLI prezidents. Tā ir visā pasaulē atzīta konsultatīvā firma, kas piedāvā dažādas programmas un apmācibas tehnikas, lai uzņēmējdarbības īstenotājiem un to darbiniekiem palīdzētu maksimāli realizēt savu iekšējo potenciālu nolūkā pilnveidot sevi ne tikai kā personību, bet arī kā augstas klases profesionāli. SLI nodrošina arī autoritatīvus un visai efektīvus divu dienu apmācības seminārus ar nosaukumu Elite Performers Series, kas to dalībniekiem palīdz radoši atraisīt savas profesionāli radošās spējas un piešķirt dzīvei jaunu kvalitāti. Bez tam SLI piedāvā arī ļoti populāru viena mēneša apmācības ciklu ar nosaukumu The Monthly Coach.

Būdams biežs viesis masu medijos, Robins vada gan savu personisko raidījumu, gan arī ir piedalījies vairāk nekā tūkstoš televīzijas un radio šovos.

Robina personiskā misija ir palīdzēt cilvēkiem iepazīt savu dziļāko būtību, dodot iespēju pašiem tā izmantot savu potenciālu, lai rosinātu darboties arī savus līdzcilvēkus.

Robina Šarmas Bērnu fonds (The Rabin Sharma Foundation for Children) palīdz trūcīgajiem bērniem apzināties savas spējas, lai īstenotu savus sapņus.

Robins S. Šarma

Mūks, kurš pārdeva savu Ferrari

2006

Mākslinieks ULDIS BALTUTIS

No angļu valodas tulkojusi ĪRISA VĪKA

Noskanējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

Content

MŪKS, KURŠ PĀRDEVA SAVU FERRARI
Robins S. Šarma

Pirmā nodaļa MODINĀTĀJZVANS

Otrā nodaļa NOSLĒPUMAINAIS APMEKLĒTĀJS

Trešā nodaļa DŽŪLJENA MENTLA BRĪNUMAINĀ PĀRTAPŠANA

Ceturtā nodaļa BRĪNUMAINĀ SASTAPŠANĀS AR SIVANAS LIELAJIEM SKOLOTĀJIEM

Piektā nodaļa LIELO SKOLOTĀJU GARĪGAIS MĀCEKLIS

Sestā nodaļa PERSONĪBAS PĀRRADĪŠANAS GUDRĪBA

Septītā nodaļa VISNEPARASTĀKAIS DĀRZS PASAULĒ

Septītās nodaļas kopsavilkums

Astotā nodaļa IEKŠĒJĀS UGUNS IEDEGŠANA

Astotās nodaļas kopsavilkums

Devītā nodaļa SENA PAŠKONTROLES MĀKSLA

Devītās nodaļas kopsavilkums

Desmitā nodaļa DISCIPLINĒTĪBAS SPĒKS

Desmitās nodaļas kopsavilkums

Vienpadsmitā nodaļa LIETA, KAS DZĪVĒ VĒRTĒJAMA VISAUGSTĀK

Vienpadsmitās nodaļas kopsavilkums

Divpadsmitā nodaļa DZĪVES GALVENAIS UZDEVUMS

Divpadsmitās nodaļas kopsavilkums

Trīspadsmitā nodaļa MŪŽĪGAIS LAIMĪGAS DZĪVES NOSLĒPUMS

Trīspadsmitās nodaļas kopsavilkums

SEPTIŅI MŪŽSENI APGAISMOTAS DZĪVES PRINCIPI

ATSAUKSMES PAR GRAMATU «MŪKS, KURŠ PĀRDEVA SAVU FERRARI »

Citi tā paša autora darbi

PATEICĪBAS

Daži vārdi par Robinu Šarmu