Марина та Сергій Дяченко

Одержима

(роман у чотирьох історіях)

ІСТОРІЯ ПЕРША

Демон

— Хто має владу над частиною, той має владу над усім. Це основний закон магії.

Курилися пахощі. Щирився череп на парчевій скатерці. Щільно затягнуті штори й рами ледь пропускали рев шумної вулиці. Ось язичок полум’я хитнувся, поплив, освітив фотографію: чоловік близько сорока років на тлі БМВ. Машина гарна, власник — ні: хамувата посмішка на круглому гладкому лиці, тонкі губи, маленькі очиці.

— Хто має владу над образом, той має владу над плоттю…

Блиснули в тьмянім світлі леза ножиць. Відокремили людську фігурку від БМВ, від кущів на задньому плані, від неба, бруківки й тротуару; втративши машину, чоловічок став жалюгідним, і навіть хамувата посмішка вилиняла.

— Образ переходить у тінь, тінь розсипається попелом… — пальці з довгими чорними нігтями захопили фігурку й піднесли до вогню. Голова спалахнула першою, і посмішка зникла. Клієнтка, й так бліда, зіщулилась і прикусила губу.

— Не бійся! — таємничий грізний голос на секунду полагіднішав. — Нічого з ним не станеться. Полюбить тебе — і край!

Відьма опустила палаючий папір на блюдце, діждалася, доки згорить увесь, спритно струсила попіл у формочку. Нахилила свічку, залила зверху гарячим воском; остигаючи, віск каламутнішав і втрачав прозорість. На столі, вкритому церковною парчею, народжувалася воскова лялечка.

— І забуде раб Божий Олександр усіх своїх жінок, — голос підвищився, набуваючи металевих ноток, — а любитиме тільки рабу Божу Світлану, й очима, й серцем, і тілом, і душею…

Клієнтка аж нахилилася вперед, і стало видно, як сильно вона прагне бути коханою.

Чорний ніготь підчепив фігурку, пальці не без зусиль вивільнили лялечку з форми. Плавився віск; з окремої грудочки відьма спритно зліпила геніталії. Фігурка виявилася занадто малою для такої пишноти, однак ні відьму, ні клієнтку це не збентежило. Відпавши раз і вдруге, деталь досить-таки косо закріпилась на восковому тілі.

— Зі здоров’ям у нього проблеми, — заклопотано повідомила відьма. — Лікуватимеш.

— Полікую, — клієнтка дрібно закивала.

— І щось печінка його мені не подобається, — довгі пальці покрутили фігурку так і сяк. — А ти!

Клієнтка підстрибнула на стільці.

— Покинь курити! — чорний ніготь викривально вп’явся їй у груди. — Не можна тобі курити!

— Покину, — блідими губами пообіцяла клієнтка.

— А тепер іди. Я духа викликатиму. Без духа не вийде. Йди! Гроші залиши на порозі!

— А… — тихо пискнула клієнтка.

— Двісті баксів. Залишиш більше — здійсниться скоріше.

— Д-дякую… — клієнтка зісковзнула зі стільця, як тепле масло з ножа, повагалася, наважилась: — То коли мені ждати?

— Він тобі зателефонує. Сама не набивайся. Приїде до тебе, у ноги впаде.

Застрягши між надією та сумнівом, тітка ніяк не могла піти; стіл, накритий церковною парчею, раптом дрібно затрясся, наче кришка на киплячій каструлі. Клієнтка позадкувала.

— Бачу!

Тремтлива рука випустила довгий палець із чорним нігтем, ніготь вказав у куток — у півморок:

— Бачу! Он він!

Клієнтка метнулася до виходу. Через частку секунди від неї лишився ледве вловимий запах — нервового поту та недорогого дезодоранту, такого сильного, що його не зміг до решти вбити навіть дух ладану. Стіл іще якийсь час дрижав, зловісно й моторошно, потім відьма Ірина припинила його трясти. Хряснули вхідні двері; відьма потяглася так, що з’їхали до ліктів рукава широкої білої хламиди. Стягла з голови хустину, задмухала свічку. Розсунула штори, впускаючи до кімнати світло, відчинила кватирку; повернувшись до стола, висунула з-під парчі відро й струсила в нього обрізки фотографії, дрібне сміття та воскову лялечку з величезним членом.

* * *

У тому самому під’їзді обладнала собі офіс повна жінка-нотаріус; працювала вона багато й заробляла, здається, непогано.

І сестра в неї була приватним нотаріусом, і дочка нотаріусом; в Ірини не було сестер, зате її бабусю цілком серйозно вважали відьмою.

На килимку перед дверима лежали дві стодоларові купюри, вісники удачі. Ірина прискіпливо оглянула кожну, понюхала — гроші були правильними, та ще й новими. Якби розумний парфумер здогадався випустити парфуми із запахом грошей, Ірина стала б найпершою його шанувальницею. От якби таких соток — та ціла валіза, як у кіно!

Посеред кухні сиділа за ноутбуком Віка, секретарка й прибиральниця, бухгалтер і начальник відділу кадрів в одній особі. Худорлява й завжди трохи здивована, Віка нагадувала ящірку-черницю (чернечого вигляду надавала їй чорна хламида й чорна робоча хустинка аж по самі брови). Розклавши на столі чорні широкі рукава, Віка стукала по клавішах, але не зависала «Вконтакті», як можна було подумати, а саме працювала. Відкривши «Великий сайт Відьми Ірини», вона строчила послання на форум — вдячне послання, сповідь урятованої клієнтки.

Клацання миші — повідомлення пішло на сайт; Віка прийняла в Ірини гроші, записала двісті баксів до крихітного прибутково-видаткового блокнота, потім розкрила органайзер:

— Буде ще одна через півгодини. Сьогодні гарний день.

Ірина кивнула й витягла пачку сигарет. Віка залишила пост перед комп’ютером і вийшла до кімнати; відпрацьованими рухами, як боєць, що звично розбирає й збирає гвинтівку, поміняла свічку у свічнику, витрусила скатертину, протерла ганчіркою череп на столі, поміняла на блюдцях кавового кольору пірамідки.

— Пахощі ти цього разу купила палені, — крикнула з кухні Ірина. — У горлі дере.

— Курити треба менше, — відгукнулася Віка сварливо, проте не злісно.

Ірина гмикнула й затяглася.

Про відьомську сутність своєї баби вона вперше довідалась із засмучених маминих монологів на кухні: «Відьма, а не свекруха! На мене пристріт наводить, щоб я не могла влаштуватися на роботу, щоб від тебе, козла, фінансово залежала!» Батько мовчав — він узагалі був неговірким, багато пив і до сорока років заробив інвалідність. Підрісши, Іра перестала мріяти про хатинку на курячих ніжках, де живе її могутня баба: слово «відьма» в маминому виконанні означало те саме, що й «сука», «холера» та інші спеціальні слова, які Іра залюбки повторювала в школі.

З першого ж класу її стали називати відьмою — може, за гострий негидливий язичок. А може, тому, що вона про все завжди знала більше за всіх.

Ні, на уроках це ніяк не виявлялося. Вона гадки не мала, що таке третій закон Ньютона і як влаштована хімічна промисловість. Зате вона знала, хто з ким зустрічається і як далеко зайшли стосунки, що треба сказати найсуворішій училці, аби та розтанула й поставила «три», хто в чому винен і хто чого боїться; до одинадцятого класу її цуралися вже без сміху, не раз і не двічі за спиною перешіптувалися: «Відьма!»

Випускаючи дим у кватирку, Ірина посміхнулася. Баба, яку вона бачила рідко й пам’ятала туманно, не скидалася на бабу-ягу, навпаки — була кругленькою, м’якою, охайною й незлою. Правда, похорон у неї був моторошний: Іра запам’ятала безліч похмурих людей, завішені вікна й дзеркала, дощ і чиюсь істерику; вона запам’ятала круглі очі бабусиної сусідки, коли та переказувала пошепки жахливі деталі: «Дах довелося розбирати… Бо відьма вона, відьма».

Пізніше, пройшовши через медичне училище, бухгалтерські курси, заміжжя, випробний термін у турбюро, курси фен-шую, ще одне заміжжя й фінансовий крах, Іра чітко усвідомила: відьма — це навіть не покликання. Це професія, і професія потрібна; всі хочуть заміж за мільйонера або, в крайньому разі, за хамуватого власника БМВ, усі хочуть любові й грошей, чужих чоловіків, грошей, здоров’я й щастя, грошей, принца на білому коні, грошей…

Продзвенів дзвінок у дверях, і відьма з жалем загасила сигарету.

* * *

Дівчині було років двадцять із гаком. Миловида. Пухка. «Мінус три кілограми, і було б те, що треба, — подумала, мружачись, Іра. — А так у тебе проблеми, дівчинко. Йтиметься, зрозуміло, про мужика».

— Здорова була, дівчино. Сідай. Із чим прийшла?

Нова клієнтка опустилася на краєчок стільця. Щось у її обличчі, в манері відводити очі раптом збентежило Ірину: дівчина принесла з собою таємницю.

— Викладай, — Іра масно всміхнулася. — Допоможу.

Підтягти вище сумочку, утримуючи її однією рукою, дівчина відкрила застібку й витягла приготовану заздалегідь фотографію. Двоє всміхалися в камеру: ця ж таки дівчина та чоловік. На колінах у дівчини собака, і не кімнатна іграшка, як тепер буває, а покруч лайки з дворнягою, доволі-таки велика тварина. Розпещена, бач — на колінах сидить… А чоловік непростий. Гарний. Теж розпещений, куди тому собаці. Рук не видно, обручки не видно, але, судячи з пози, голубочки розписані в загсі або навіть повінчані, принаймні дівчина вважає цього красеня своїм…

Ірина перевела погляд із фотографії на гостю: дівчина сиділа, навіщось притискаючи сумку до грудей.

— Твій колишній? — відьма проникливо кивнула на фото.

Дівчина швидко подивилась їй у вічі. Потім випросталася, ледь розслабилася, великим і вказівним пальцями лівої руки намацала слід од обручки на правій.

«Он як, — подумала Іра зацікавлено. — У відьом ми не віримо. Раптом чуємо про себе правду… губимось… і з полегкістю розуміємо, що в нас є слід від обручки — доказ, і відьомські чари здаються нам тією ж таки класичною дедукцією…»

Азарт зайнявся, як світанок над річкою. Ірина ледь-ледь звела куточки губ; тримайся, мала. Зараз тебе патратимуть.

— Чого прийшла? — одним поворотом керма вона змінила маслянистий тон на прокурорський, жорстокий. Дівчина здригнулася. Права рука її знов лягла на сумку. Ірина примружилась.

— По пораду, — пролопотіла дівчина.

— Брешеш! Що у тебе в сумці?

Клієнтка на секунду розгубилася. У сумці в неї щось важливе… Не бомба ж? Тоді що?

— Диктофон? — на Іру зійшло натхнення. З обличчя дівчини зрозуміла, що влучила в «десятку», і не на жарт розлютилась: — Підставити мене надумала?!

Дівчина замахала головою. Сум’яття, ніяковість, упертість і страх змінювались на її лиці, немов полотнища на автоматичному рекламному щиті.

— Ану виймай, або я тебе так прокляну, що смерті захочеш!

Дівчина здалася. Вийняла з сумки цифровий диктофон. Вимкнула. Поклала на стіл.

Підвела на Іру вперті сірі очі:

— Я просто хотіла взяти інтерв’ю. Підготувати матеріал. Для журналу.

— На кого працюєш? — Ірина готова була дихати полум’ям.

— Ні на кого… Я журналістка. Фрілансер. Замовні статті… Та все, що трапиться.

— Знаю, як ви пишете. Брехню ви пишете, журналісти. Вимітайся!

Дівчина покірно встала. Прийняла зі стола диктофон. Борючись із бажанням утягти голову в плечі, підхопила за краєчок фотографію.

— Стій, — вирвалося в Ірини майже проти волі. Дівчина завмерла — ніби вони з відьмою гралися в гру «Завмри». Відьма не зводила очей з фотографії; двоє всміхалися. Собака сяяв щастям. Собака був простим, чоловік — ні.

— А мужика цього ти вже не повернеш, — повідомила Ірина, мстиво дивлячись дівчині у вічі. — Інша жінка між вами.

Дівчина кліпнула:

— Нічого ви не знаєте, — в голосі пролунало полегшення і навіть тінь глузування, здається, промайнула. — Ні-чо-го.

І, несучи свою перемогу, як розгорнутий прапор, мерзотниця розвернулась і зробила крок до дверей. Ірина давно змирилася з можливістю провалу (при нашій роботі всяке буває), але такого відвертого приниження пережити не могла.

— Це що, його мати?

Вона кинула слово в спину, мов м’ячик, і, навіть не бачачи обличчя, миттю вгадала: воно.

Ну, тепер пострибаєш, мала негіднице.

— Його мати… свекруха, тебе… мучить!

Дівчина не витримала й обернулась. По її очах Ірина зрозуміла, що втрачає ініціативу, і набрала в груди якнайбільше повітря:

— Вона… стривай, вона… померла?

Зіниці в дівчини розширились, і фотографія полетіла на підлогу. Таких точних пострілів за всю Іринину кар’єру було три чи чотири — і кожний приносив невимовну втіху.

— Померла! — Ірина ревнула, як ціла юрба плантаторів за мить до лінчування раба-втікача. — А спокою тобі не дає!

В яблучко. Он як налякалася, вівця! Відчуття влади було легшим за повітря і розпирало відьму зсередини так, що вона, здається, була готова злетіти.

— Бачу! — Палець із довгим чорним нігтем указав клієнтці за плече. — Он же вона!

Дівчина боролася довгу мить — а потім піддалась і озирнулася. Кілька секунд розглядала кімнату, ось диплом із печаткою на стіні, пучки трав, підвішені на нитці, жаб’ячий кістяк, біла коробка кондиціонера…

— Не бачиш? А я бачу! — Голос відьми бив на сполох. — Я бачу духів! Я бачу демонів!

Віка, чекаючи на кухні, шанобливо покивала головою на цей крик.

— Бачу! Ходить свекруха за тобою, як пришита, відлякує твоє щастя! А що ти їй зробила, зізнавайся?

Сірі очі дівчини потемніли на тлі молочно-білого лиця. І знову в яблучко; прекрасно. Негідниця надовго запам’ятає її «інтерв’ю».

— Винна? Зізнавайся — винна?!

Горопашна репортерка вискочила з кімнати. Ірині хотілося крикнути їй у спину — «Ату», але замість цього заревіла міддю:

— Так і ходитиме за тобою! Не підпустить до тебе щастя, так і знай!

Грюкнули вхідні двері. Майже відразу зазирнула Віка:

— Слухай, чого це вона? Як ошпарена… Не заплатила!

— Психована, — Іра стягла з голови хустину. — Ще й журналістка…

Кілька хвилин вона сиділа, переводячи подих, слухала, як стишується серце. І таке буває в нашій практиці: ми блискуче працювали, ми спізнали натхнення; з другого боку, клієнт пішов не заплативши — професійний прокол. Неприємно.

— Втомилася? — Віка поставила чашку на стіл — просто на церковну парчу.

— Вікусю, — сказала Іра, — зателефонуй, будь ласка, Льоші з турагентства, хай підбере мені готель у Хургаді… або краще в Шармі, днів на десять.

Гримнув дзвінок у дверях.

— А це хто? — насторожилася Ірина. — До четвертої ще…

— Це піцу привезли, — Віка посміхнулася. — Ходімо обідати.

* * *

Вони їли піцу з грибами, пили апельсиновий сік на кухні й говорили про ціни, про Вічину дочку, котра майже виросла і якій час уже думати про майбутнє, а її батько, тварюка така, вже три роки носа не потикає і не відповідає на дзвінки. Віка, як завжди, зажурилася від того, що важко самій піднімати дівчинку, а потім повеселішала, бо вона, дама без вищої освіти і взагалі без професії, якось дає раду, тягне й піднімає. Потім Віка зателефонувала в турфірму й замовила для Ірини п’ятизірковий готель у Шарм-ель-Шейху.

Тим часом столик під церковною парчею, де так і залишилася стояти чашка з недопитим чаєм, раптом почав трястись, наче у вагоні. Двері до кімнати були причинені, ноутбук грав ретро-композицію «Дискотека вісімдесятих»; тільки коли чашка зісковзнула зі стола і з гуркотом розсипалася на друзки, Ірина й Віка відчули лихо.

На темній паркетній підлозі розтеклася калюжка, схожа на зірку. Білі скалки з золотою смужкою розлетілися по всій кімнаті.

— Протягом скинуло? — припустила Віка.

— Наче ж не було ніякого протягу…

Відчинена кватирка цідила денне повітря. Аромат пахощів послабшав; ні жаб’ячий кістяк, ні диплом на стіні, ні череп, ні сушене зілля не постраждали.

— Поривчастий вітер, — сказала Віка, повертаючись із кухні зі щіткою в одній руці і шваброю в другій. — Сьогодні в прогнозі…

— Чашки шкода, — сказала Іра. — Зручна була.

* * *

Їй траплялося зустрічатись із незадоволеними родичами клієнток, із дружинами відбитих чоловіків і з нареченими вкрадених женихів. Бували скандали, іноді мордобої, але такі інциденти потрапляли до розряду неприємностей, а не серйозних проблем.

Кілька разів у її практиці запах смаленого з’являвся зовсім близько, густий і їдкий. Бувало, тікала темними вулицями від гопників, найнятих її побити, часом доводилося міняти офіс і терміново виселятися з винайнятої квартири. Їй вдавалося втрясати проблеми з міліцією, бандитами, податківцями; щоразу вона ясно розуміла, звідки йде небезпека і що треба робити, аби її уникнути.

Чомусь розбита чашка, предмет простий і неважливий, змусила її знову відчути запах смаленого. Ледве вловимий. Та — найгірше — вона не могла збагнути, звідки загрожує небезпека.

Починала боліти голова.

Рівно о четвертій з’явилася наступна клієнтка — провінціалка років п’ятдесяти, на вигляд простувата, але чіпка й розумна. Її дочка жила в Америці й ніяк не могла вийти заміж — хоч мужиків, здавалося б, не бракувало.

— Ти подивись! — жінка з порога стала звертатися до Іри на «ти», одразу зрівнюючи їхні позиції. — І фігурою Бог не обділив, і личком, робота грошова, і вічно біля неї то один, то другий крутиться. А заміж — увесь час зривається! Оцей, останній, уже й обручку купив. А потім злиняв, наче водою змило… Чи це не вінець безшлюбності, бува?

— Він, — Ірина уважно розглядала фото дівчини. — Вінець. Так і є, — вона скорботно покивала. — Хто наклав, є підозри?

— Нема, — жінка безпорадно розвела руками. — Вона… ні з ким не сварилася, щоб аж так…

— Вона хрещена?

— Аякже!

— Ех, шкода, що вона в Америці, тут би я їй за дві секунди зняла… — Ірина замислилась, звівши очі до стелі, і машинально помітила, що побілка потемніла й невдовзі вимагатиме ремонту. — Тоді так. Піди до церкви, візьми три свічки…

Стіл здригнувся під руками. Похитнувся череп. Сіпнувся язичок свічки. «Кватирку слабко причинила, — приречено подумала Іра. — Зараз як розчахнеться, як дмухне…»

Вона потрясла головою. У вухах гуло, і гуркотіння наростало; Іра стурбовано торкнулася вух кінчиками пальців.

Тиск? Зміна погоди?

— Що це? — запитала вона, суплячись. — Чуєш?

— Ні, — несподівано боязко відгукнулася клієнтка. — А що?

— Гуде…

Землетрус? О, ще…

ІРА ІРА ІРА ІРА ІРА

Відьма підстрибнула на стільці й сильніше потерла вуха:

— І зараз не чує… те?

Клієнтка дивилася здивовано. Тим часом низький чужий голос повторював і повторював ім’я відьми, і тонкий звук «і» лунав у його виконанні басовитим ревом.

Стіл трясся, і череп нестримно їхав до його краю. Вогник свічки застрибав і згас. Ірина підхопилася, перекинувши стілець; тривалий біль пронизав уздовж хребта, розтікся по руках і ногах. Ніколи в житті вона не знала таких конвульсій, ніколи її так не корчило.

ІРА! ІРА!

— Ні! — заволала вона, в паніці забувши, що повинна мати владу над демонами. — Щезни! Ні! Мамочко! Матусю! Поможіть!

Ніхто не допоміг. Ірина впала на підлогу, вхопилася за край скатертини, ніби намагаючись за неї втриматися. Повз лице пробігли запилюжені чобітки зі збитими каблуками, грюкнули двері, і сліду клієнтки не було; Іра корчилася, стукаючи п’ятами по паркету, права туфля злетіла з ноги. Череп звалився з краю стола, стукнув по лобі й пострибав у темний куток.

— Помо…

І все закінчилося раптово. Ущухло гуркотіння. Припинилися корчі. Відчинилися двері, зазирнула Віка:

— Чого вона… Що з тобою?!

Ірина сіла. Руки тряслися. Спину заливало потом, губи здалися чужими, коли Іра через силу розтягла їх до вух:

— Подивися… у мене усмішка не крива?

— Це що, усмішка?!

— Це тест на інсульт, — простогнала Іра. — А руки…

Насилу підвівшись, вона випростала руки перед собою. Долоні тремтіли. Відьма заплющила очі й дотяглася пальцем до кінчика носа.

— Що з тобою? — Віка допомогла їй підвестися, посадила на стілець. — Вона тебе що, по голові стукнула?

— Ні, — Іра потерла чоло. — Це череп…

— Що в тебе з черепом?

— Не в мене! Череп зі стола впав…

Вона глибоко зітхнула. І ще раз. І ще.

— Попустило, — сказала нарешті. — Такий, знаєш, напад… Завари мені чаю, добре?

Віка ретельно її оглянула. Відтягла повіку. Помацала лоба. Вийшла; Ірина відчинила кватирку, пройшлася кімнатою, із задоволенням помічаючи, що в голові більше не паморочиться, що у вухах не дзвенить, що руки трясуться дедалі менше. Підібрала загублену туфлю; потім відчинила шафу, замасковану чорною тканиною, вийняла сумку, з сумки косметичку, розкрила пудреницю…

Спершу вона побачила червону ґулю в себе на лобі, бліде обличчя, хустку, що сповзла з голови, потім, краєм ока, вона побачила в кутку кімнати, біля самих дверей, щось таке, від чого волосся під хусткою стало дибки.

— А-а!

Пудрениця дзвінко хряснулась об підлогу. Розлетілися скалочки пудри, навпіл тріснуло дзеркальце. Ірина з жахом озирнулася; того, що привиділось їй у віддзеркаленні, в кімнаті не було й бути не могло. Це глюки, це морок, це…

Сумка зісковзнула з краю стола. Викотилась парасолька, вивалився блокнот, застрибала по паркету ручка. Іринині руки, самі собою, витяглися вперед і відразу ж конвульсивно притислися до грудей; вона спробувала закричати й зрозуміла, що оніміла, що язик провалився, що в горлі — бездонна вирва.

Її руки, наче чужі, наче на тросиках, наче з примусу потяглися до ручки. Вона, праворука, схопила ручку лівою і поповзла, мов жебрачка, мов каліка, навколішки поповзла через кімнату — до блокнота, що розгорнувся на чистій сторінці…

«Ірино, ти влетіла».

Вона дивилась, аж очі вилазили з орбіт, як її ліва рука виводить нерівний рядок, у якому повторюються три слова: «Іро, ти влетіла, Іро, ти влетіла».

Правою рукою вона перехопила ліву. Ривком одірвала від паперу, затрясла, сподіваючись витрусити ручку; дарма. Зведена корчем, кострубата, мов пташина лапа, ліва рука бажала писати, і ліва рука перемогла.

«Слухайся мене, гадино, корись, бо гірше буде».

Зайшла Віка — й сахнулася з жаху.

— «Швидку!» — зуміла вичавити Іра. — Шви…

І закашлялась.

* * *

«Швидка» приїхала на диво швидко — видно, Віка по телефону красномовно описала стан хворої. Машина зупинилася перед під’їздом із двома вивісками: праворуч — «Нотаріус Попова А. Н.», ліворуч — «Відьма й цілителька Ірина».

Лікар, серйозний чоловік близько сорока років, був на диво непривітним. Іринин диплом відьми, череп, дбайливо покладений назад на стіл, та інші атрибути професії дратували його неймовірно. Вислухавши плутану Іринину розповідь, він крізь зуби звелів сестрі виміряти тиск, не став слухати белькотіння пацієнтки про те, що вона гіпотонік, і звелів звернутися до фахівця:

— До невролога. Або до психіатра. Це у вас, схоже, професійне!

Ірина, змучена й ледь жива, не чула діалогу лікаря й літньої сестри, коли машина від’їжджала від під’їзду:

— Чого ти так на неї визвірився?

— У мене теща лікує в такої самої відьми рак шлунка. Уже п’ять років. Добре, що раку в неї нема. А якби був?!

* * *

Востаннє вона була в церкві півроку тому — одружувався троюрідний племінник, і його мати запросила на вінчання всіх родичів, за списком. Весілля було бучним і людним; принаймні у церкві натовп був, наче в автобусі.

Сьогодні людей майже не було. У півтемряві горіли свічки.

Вона зайшла і стала на порозі; подумавши, перехрестилася. Прислухалася до себе; нічого.

Осмілівши, підійшла ближче до вівтаря. Перехрестилася ще раз. Купила десять воскових свічок, найтонших, і розставила перед іконами, щоразу ревно хрестячись і глибоко вдихаючи запах ладану.

Нічого не відбувалося.

«Якби це був… біс, — міркувала вона з острахом, — або… демон, він би мені до храму не дозволив навіть зайти. Мене знов би почало корчити, мучити… А я в храмі, хрещуся, ставлю свічки — і нема ніяких припадків!

Мені треба до невролога, а не до батюшки. Які біси? Які демони?! Це професійне, лікар правду сказав, але не в тому розумінні, що я відьма, а в тому, що я сама себе випадково загіпнотизувала. Завтра ж запишуся на прийом… А як із Єгиптом? Летіти чи ні? З одного боку, відпочинок мені потрібен…»

Вона ще раз механічно перехрестилася на ікону.

«…Відпочинок потрібен, але що, як мене скрутить у літаку?! Ні, треба спочатку поставити діагноз, підлікуватися…»

Вона встромила запалену свічку в металевий тримач. Тричі перехрестилася. Зітхнула з полегкістю.

Вийшла на свіже повітря, без упину хрестячись і всміхаючись. Щедро роздала милостиню.

Бабусі дивилися на неї, мов на святу.

* * *

Вона жила сама, квартиру винаймала, готувала рідко. А сьогодні апетит узагалі зник; Ірина вийняла з холодильника стосик заморожених сирників, подивилася на нього, сховала назад. Дістала пакет кефіру, заварила чай і вляглася перед телевізором.

Спершу захопилася серіалом. А потім потихеньку стала засинати.

Злипалися очі. Треба було встати, вмитися, перевдягтися, намастити лице кремом, розстелити ліжко; вона лежала, розуміючи, що зараз не встане. Нарешті відпустив нервовий дрож, нарешті так добре, так спокійно… От тільки щось деренчить у телевізорі…

Не встаючи, вона дотяглася до пульта. Натисла червону кнопку; припинили бурмотіти диктори новин. Але деренчання не зникло; Ірина не відразу зрозуміла, що деренчать тарілки на кухні.

Вона звелася на лікті.

Бом, сказав антикварний годинник із боєм. Бом, бом, бом; хіба вже дванадцята?!

На кухні лунко розбилася порцеляна.

Насамперед вона перехрестилася. І ще раз. Устала, запхнула ноги в капці… Увімкнула верхнє світло в кімнаті, потім у передпокої, тоді на кухні.

Потім, затамувавши подих, зазирнула до середини. Уся кухонна підлога була всипана скалками. Щільно затягнуті штори матово поблискували. На полиці цокав годинник і теж показував дванадцяту.

Повільно ступаючи, прислухаючись до тиші, Ірина пройшла до ванної. Спершу ввімкнула світло; тоді рвучко відчинила двері. Нікого; Ірина зайшла й стала перед дзеркалом.

І майже одразу побачила його.

Обернулася; його не було. Знову подивилася в дзеркало; він вийшов із глибини:

— Я попереджав, що буде гірше?

Там, у дзеркалі, у задзеркаллі, ця незнайома й страшна людина взяла за голову Іринине відбиття — і вона відчула, як чужі руки впиваються їй у волосся. Він сильно, грубо штовхнув її, ударив лобом об дзеркало; посипалися скалки, полилася кров, але дзеркало, розсипавшись, перестало віддзеркалювати ванну, і зник задзеркальний демон.

Крапаючи кров’ю, вона вискочила з ванної. Кинулася до вхідних дверей — але замок заклинило; зірвала слухавку — проте та мовчала. Схопила мобільник — той вирвався з рук, ніби живий, упав на підлогу й розлетівся. Полетів під диван акумулятор.

Заблимав торшер — неначе вітром гойдало далекі дроти. Увімкнувся й вимкнувся телевізор. Ірина кинулася до вікна, відчинила — восьмий поверх…

За спиною, в кімнаті, антикварний годинник почав бити невлад.

* * *

До сьомої ранку поріз на лобі давно затягся.

Вона сиділа скорчившись перед журнальним столом, і перед нею, і на підлозі, і по всій кімнаті валялися папірці: сторінки з блокнота, магазинні чеки, рекламні проспекти, серветки, — все паперове сміття, яке тільки було в квартирі, пішло тепер у діло. Ірина сиділа й писала не спиняючись лівою рукою: «Роби, як я скажу». «Слухай мене, не думай пручатися». «Ти шахрайка, брехуха, гидота».

У ручці закінчилася паста. Ірина писала без пасти, витискала на глянцевій рекламній картці, впоперек дівчини на серфі, впоперек хлопця на скейтборді: «Тільки спробуй комусь дзявкнути». «Тільки спробуй комусь сказати».

А він сидів у кріслі навпроти, і вже не потрібне було дзеркало, щоб його бачити. Сухорлявий, жовчний, у сірому костюмі з краваткою, безжальний, мов тесак.

За вікнами світало. Годинник пробемкав сьому; коли Ірина остаточно переконалася, що померла й потрапила до пекла, він уперше за багато годин заговорив:

— Дійшло, гадино? Все зрозуміла?

Ірина часто задихала:

— Зрозуміла… Бла… бла… гаю, відпустіть… мене… я все зрозуміла…

Вона з новим жахом зрозуміла, що не може навіть розридатися.

— Я більше не буду! — вирвалося в неї, звідкись із дитячих ще, з давніх страшних спогадів.

— Що ти не будеш? — запитав кат у сірому костюмі.

— Нічого! — вона спробувала перехреститись, але не змогла. — Я кластиму асфальт. Носитиму шпали. Завжди дотримуватимуся посту… Я…

У розпачі вона готова була пообіцяти, що піде до монастиря, але демон у сірому процідив, наче сплюнув:

— Заткнись.

І вона замовкла, ніби їй справді заткнули рота.

— Ти робитимеш те, що я скажу, з першого разу й моментально, — сказав чоловік у кріслі. — Так чи ні?

— Так, — простогнала Іра.

Ручка нарешті випала з її лівої руки. Рука зависла, мов перебита обухом.

— Приведи себе до ладу, — гидливо сказав демон у сірому. — Лице напудри й заклей пластиром. Одягнися. На все маєш півгодини, і спробуй спізнитись хоч на секунду.

* * *

О сьомій сорок п’ять вона була готова. Тональний крем, макіяж, акуратний пластир на місці порізу; повністю вдягнена й зачесана, вона стояла посеред кімнати, з жахом дивлячись на порожнє крісло.

Повільно повзла хвилинна стрілка. За вікном тривав ранок: поспішали діти до школи, роз’їжджалися машини, що ночували біля під’їзду. Пенсіонери виходили гуляти з собачками, матусі — з маленькими дітьми; годинник пробив восьму. Крісло порожнє, в кімнаті тихо та спокійно.

Вона чекала.

Потім, не витримавши, вийняла з сумки нову пудреницю, куплену вчора замість розбитої. Піднесла дзеркальце до очей; оглянула відбиття кімнати. Але віддзеркалена кімната теж була порожня. Пописані папірці, розлетівшись по кутках, надавали їй дикого вигляду.

Ірина підняла з підлоги свій мобільник. Намацала під диваном одлетілий акумулятор; щосекунди вона завмирала, прислухалася й озиралась, однак нічого не відбувалося. Під вікнами курликала сигналізація, і звичний звук гнав злі тіні надійніше, ніж півнячий спів.

Стискаючи в руках розібраний телефон, Ірина вийшла до передпокою. Тут теж було дзеркало, і ніхто, крім Ірини, не віддзеркалювався в ньому.

Мліючи, вона взялася за ручку дверей. І двері відчинилися!

Затамувавши подих, Ірина вислизнула з квартири. Захряснула двері; стрімголов, мов божевільна, кинулася геть із будинку.

Сусіди озиралися на неї, коли вона, задихаючись і ні з ким не вітаючись, мчала через двір, не зважаючи на газони й на калюжі. Ледь добігши до дороги, вона вдало зупинила машину; гепнулась на потерте сидіння, грюкнула дверцятами:

— Їдьте!

— Куди? — здивувався водій, чорнявий чоловік років тридцяти.

— Їдьте, потім скажу!

Машина влилася в потік транспорту. Ірина кілька хвилин сиділа, закусивши губу, прислухаючись; потім тремтливими руками зібрала телефон; вклала акумулятор, заклацнула кришку.

— Віка?

Сонне «привіт», що пролунало на тому кінці дроту, здалося Ірині солодким, мов янгольський спів.

— Вікусю! Зайди в Інтернет, негайно… подивися… мені потрібна консультація психіатра! Терміново!

Водій витріщив очі. Подивився на Ірину — і зразу ж знову на дорогу; ледь не врізався в круту тачку, що проїжджала повз нього.

— Краще знайомого лікаря, — бурмотіла Ірина, — а якщо знайомого нема, то якого-небудь… Ні, не булімія! Не депресія! Дай мені номер, я сама все поясню!

Віка, людина зібрана й чітка, через тридцять секунд продиктувала телефонний номер. Ірина набрала його, промахуючись повз клавіші; відповів чоловічий голос, низький, упевнений і спокійний.

— Мені терміново потрібна допомога, — квапливо почала Ірина. — У мене… марення, видіння. Я сама себе калічу, і…

У широкому водійському дзеркалі відбивався пасажир на задньому сидінні. Похмурий, жовчний, у сірому костюмі; Ірина завмерла з відкритим ротом, притискаючи до вуха телефон.

Той, хто сидів позаду, дивився в дзеркало — їй у вічі.

— Ти його бачиш? — запитала Ірина водія.

Він дико зиркнув на неї й ледь не врізався в самоскид.

— Алло! — наполягала слухавка. — Ви мене чуєте? Алло!

— Зупини! — викрикнула Ірина.

Водій метнувся до узбіччя, ніби тільки цього й чекав; Ірина вивалилася з машини. Дверцята грюкнули один раз — другого стуку не було, але той, у сірому костюмі, вже стояв поруч, мовчазний і суворий.

Ірина глянула на нього — й одразу, не розмахуючись, сильно вдарила себе правою рукою по обличчю: несподівано для себе. І дуже боляче.

* * *

О десятій ранку Ірина зайшла до під’їзду з двома вивісками: «Нотаріус Попова А. Н.» та «Відьма й цілителька Ірина».

Віка відчинила їй двері й позадкувала:

— Що з тобою?

Ірина годину не дивилася в дзеркало, але здогадувалася, що на лиці синець.

— Ти додзвонилася до психіатра?!

— Уже не треба, — глухо відгукнулась Ірина. — Все минулося. Я здорова.

— Здорова?!

Віка змусила її розвернутися до світла:

— Хто це тебе?!

— Спіткнулася, — сказав візитер у сірому костюмі. Він зайшов одразу за Іриною, але Віка його не побачила.

— Спіткнулась я, гадство, — процідила Ірина. — І сама себе кулаком… об стовп… випадково.

Віка витріщила очі. Піднесла палець до пластиру на Ірининому лобі:

— А це?

— Третє око, — глумливо сказав демон за її спиною. Віка не обернулася.

— Третє око, — вичавила Ірина. — Вікусю, відчепись, будь ласка.

Віка відповіла уважним поглядом:

— Кому телефонувати?

Ірина подивилася їй за плече; демон посміхався.

— Нікому, — сказала ледве чутно. — Усе добре.

Вона машинально вийняла з сумки пачку сигарет; тієї ж миті картонка стала гарячою, як вугілля, й Ірина, скрикнувши від болю, впустила пачку.

— Курити кидаєш, — повідомив демон.

— Курити кидаю, — крізь сльози повторила Ірина.

Відсунула ногою пачку. Подивилася на бліду Віку:

— На сьогодні скасовуй усіх. І будеш вільна. Сьогодні не працюємо.

— Добре, — Віка насупилася. Озираючись на Ірину, пройшла до стола, закрила ноутбук…

— Ноут нехай залишить, — сказав демон.

— Ноут залиши.

— Добре, — Віка помовчала. — Ір, я там фотографію в кімнаті знайшла. Хтось з учорашніх упустив.

«Ще б пак, — подумала Ірина. — Вчора клієнтки тут літали, як на крилах: туди-сюди, тільки двері грюкали».

— Я поки що не викидала, — продовжувала Віка, роздивляючись Іринин лоб. — Ось.

Фотографія лежала під ноутбуком: дівчина й чоловік усміхаються в камеру, на колінах у дівчини — собака.

— Її телефон, — демон раптом різко ступив уперед, ледь не налетівши на Віку. — Довідайся її телефон!

— Її телефон, — як автомат, повторила Ірина.

— Чий?

Ірина боялася дивитись на демона.

— Її, — припустила ледь чутно. — Цієї… дівулі.

Пильно поглядаючи на Ірину, Віка виписала зі свого блокнота телефон — на папірець-стікер.

— Зателефонуєш і віддаси фотку? — ризикнула все-таки запитати.

Ірина потрясла головою:

— Усе, Віко, ти вибач… Спасибі, одно слово. Йди.

— А завтра коли? — Віка схилила голову до плеча.

— Я зателефоную, — вичавила Ірина.

За Вікою нарешті зачинилися двері; Ірина стояла одна посеред кухні квартири-офісу, неспроможна зробити й кроку.

— Замкни, — сказав демон.

Ірина покірно пішла до передпокою. Коли вона повернулася, демон робив екскурсію по робочій кімнаті — зі столом, укритим парчею, з черепом, з не запаленою поки що новою свічкою.

— Стильненько, — сказав крізь зуби.

Ірина стояла, похитуючись. Шок, страх і безсонна ніч туманною завісою стояли між нею та світом.

— Покажи фотографію.

Ірина, мов сомнамбула, пішла на кухню, взяла фотографію в руки, відвертаючись, простягла демонові.

— Сідай за комп’ютер, — сказав він уривчасто. — За номером мобільного довідайся, хто така, ім’я, прізвище — все.

Ірина спершу сіла за ноутбук, і тільки потім ризикнула заперечити:

— А якщо… номер зареєстровано не на неї? І взагалі, якщо нема такої послуги?!

— Така послуга є, — так само уривчасто кинув демон. — Платна, зрозуміло. І не для всіх. Але ти постарайся, відьмо… якщо хочеш жити.

* * *

Вона народилася під щасливою зіркою.

У п’ять років тонула, але врятували, у дев’ять її збила машина, але обійшлося однією тільки зламаною рукою та легким струсом мозку. Замолоду її двічі ловили гопники в темному провулку, і обидва рази вдавалося вислизнути неушкодженою — серед ночі, напідпитку, в короткій спідничці. Ірина вміла виживати інстинктивно; можливо, тому після години безладної метушні їй усе-таки вдалося довідатися, що дівчину з диктофоном звуть, найпевніше, Катерина Катасонова.

— Шукай на «Однокласниках», «Вконтакті» — скрізь, — звелів демон.

Він не зникав ні на мить. Він був поруч. Він нависав над головою, і це позбавляло відьму здатності мислити тверезо; на щастя, майже одразу, на «Однокласниках», Катерина знайшлася — причому перша ж фотографія була знайома: те саме фото з чоловіком та собакою.

— Вони розлучились, але фото з сайта вона не зняла, — сказав демон, і з його голосу можна було б подумати, що він міркує.

— Скажи, — Ірина так утомилася, що й страх притупився. — Якщо ти потойбічна істота, ти повинен усе бачити й так? Навіщо тобі Інтернет? Якщо ти демон — піди в астрал…

— Заткнись, — кинув її співрозмовник, і її губи склеїлися. — Що я знаю, а чого не знаю… не твого розуму діло, відьмо.

Він помовчав і раптом додав, важко й вагомо:

— Але я точно знаю, що сьогодні вночі вона стрибне з даху.

— Що? — прошелестіла Ірина.

— Стрибне з даху! Вчинить самогубство!

— Е-е-е, — Ірина змигнула. — А чому?

— Не знаю, — відрізав демон. — Знаю, що станеться це сьогодні рівно опівночі.

— Я нічого їй не робила, — Ірину знову почало трясти. — Я не винна.

— Тварюка ти, — сказав демон, і під його поглядом вона зіщулилась. — Тобі кажуть, що людина себе життя позбавить, а ти тільки про свою шкуру!

«Моя шкура й так уже постраждала», — подумала Ірина, а вголос сказала твердіше:

— Я нічого не знаю. Я ні до чого.

— До чого, — демон дивився на неї згори вниз, Ірина проти волі втупилася в його жовті злі, люті очі. — Тому, якщо вона все-таки стрибне з даху — за нею стрибнеш ти.

— Я?!

— Не сумнівайся, я тобі допоможу.

Іринині руки конвульсивно сіпнулися. Ліва підхопила ручку й, засмикавшись, почала писати просто на клейончастій кухонній стільниці: «У моїй смерті прошу нікого не звинувачувати…»

— Ні! — Ірина засмикалася, намагаючись звільнитися, але клята рука все писала й писала. — Я… благаю! Я все зроблю!

— Тоді телефонуй їй, — демон навис над її головою. — Призначай зустріч. Пропонуй інтерв’ю. Обіцяй, що хочеш. У твоїх інтересах, щоб вона погодилася.

— Навіщо? Про що мені з нею говорити?!

— Ти повинна зрозуміти, що саме веде її до смерті. Ти повинна це зупинити. Або вирушити вслід за нею. Обирай.

* * *

Катя Катасонова вийшла погуляти з собакою.

Вранці Катя встигла вивести Джину всього на кілька хвилин і тепер прагнула винагородити її за терплячість. Джина стрибала, обнімалася, крутилася, як дзиґа; Катя відвела її далі від під’їзду, до скверика, де звичайно гуляли собачники, і відчепила повідець.

Джину подарував їй тато, коли Каті виповнилося двадцять. Джина була схожа на лайку, але виявилася дворнягою принаймні наполовину. «То й що, — сказала Катя, — нам не для виставок».

Через півроку тата не стало; Катя збожеволіла б від самотності, якби не Джина. Собака приносила їй щастя; вона й із Максом познайомилася на бульварі, коли гуляла з собакою. Макс пригальмував поруч і вдав, ніби в нього несправна машина.

Потім Макс прийшов до них жити. Джина прийняла його, як рідного. Якийсь час вони були дуже щасливі…

А потім усе сталось. І тепер Макс жив окремо.

Сусід виніс на прогулянку свого йорка. Румпель, ручний песик, рідко торкався лапами землі. Зараз на песикові був яскравий комбінезон, хоч погода надворі стояла тепла.

— Він чхав сьогодні, — сказав сусід, ніби перепрошуючи. — А з-за будинку вітер…

— Так, — погодилася Катя.

Вона весь час забувала, як звуть хазяїна Румпеля.

Джина гасала сквером, граючись у квача з Ямахою, молодою тер’єркою. Катя сіла на лаву, одвернулася від вітру й намацала в кишені куртки телефон.

Їй не заплатили за статтю про дитячу заїкуватість і, напевно, вже не заплатять. Рядки, крихти, крихти, рядки; вона так розраховувала на замовлення від Міли. Мілі потрібний був для її «глянцю» предметний нарис про сучасних відьом, і Катині спроби підсунути інших героїв виявилися марними. Здавалося б: зайди в Інтернет, пошукай півгодини й на основі живого матеріалу придумай інтерв’ю з відьмою. Ба ні, Катине сумління здолало здоровий глузд.

Крім відьми Ірини, Катя записалася ще й до цілительки Євпраксії та знахарки Віолетти, але після того, що сталося під час першого ж візиту, йти на прийом до наступних двох уже не було сили. Крім того, відьми виявилися страшенно дорогими — у Каті не було грошей ні на приворот, ні на зняття вінця безшлюбності.

Вона блідо всміхнулася, дивлячись, як радіє життю Джина. Хтось же серйозно в таке вірить!

Відьма Ірина виявилася неприємно, нелюдськи проникливою. Катерині було наплювати на всяку містику, але на згадку про пронизливий погляд цієї жінки їй щоразу ставало зле. І, що найгірше — Катя примудрилася залишити там фотографію. Збереглися, звісно, скани, електронний варіант, усе можна видрукувати заново — але сама думка, що їхнє з Максом щасливе фото підбере й викине хтось байдужий або недоброзичливий, була огидна Каті.

Стаття про відьом, здається, накрилась — і дуже шкода; Катя машинально привіталася з сусідкою, хазяйкою Ямахи. Міцніше стиснула телефон; якщо Макс перетелефонує, як вона багато разів просила — це буде зараз. Упродовж кількох хвилин.

Плювала вона на жіночу гордість. Люди не можуть розійтися, не поговоривши. Якщо треба буде Макса просити — Катя його проситиме; лише одна розмова. Знайти потрібні слова. Потрібні смисли.

Ну, телефонуй!

Джина раптом зірвалася з місця й рвонула через сквер у напрямі до будинку. Катя схопилася, похолонувши — там поруч вулиця, рух, транспорт… І наступної секунди побачила Макса: він вилазив з машини, припаркованої на узбіччі.

Засмикався в кишені телефон, але Катя бачила Макса — і він нікому не телефонував. Він гладив Джину, яка стрибала йому на груди, мов божевільна; Катя натисла «відбій» і, слухаючи, як калатає серце, покрокувала назустріч коханому — досі до болю любому! — чоловікові.

* * *

— Вона не відповідає, — в розпачі Ірина боялась дивитися на демона. — Що, як вона… ну… не відповість? Вимкне телефон?

— Дуже погано, — зауважив демон. — Дуже-дуже погано. Тоді ти помреш, Ірино.

* * *

Каті хотілося його обійняти, і це було б природно, і вона готова була його обійняти — проте останньої миті злякалась. Якщо вона обійме Макса, а той не підведе рук і стоятиме, чужий… Даючи цим зрозуміти, які недоречні ці ніжності… Тоді Катя не зможе сказати йому того, що давно збиралася.

Тому вона зупинилася за крок од нього, затамувавши подих, усміхаючись так, що тріскалися губи:

— Привіт… Як добре, що ти приїхав! Піднімемось?

— Вибач, я на хвилину, — він не здався роздратованим, але й тепла в його голосі не було. — У мене нарада через годину в іншому кінці міста… Я просто подумав, що ці дзвінки затяглись і нам треба нормально поговорити.

— Так, — сказала Катя.

Він слово в слово повторював те, що вона сама йому говорила — але в його вустах слова не давали надії. Навпаки — слова були, наче замкнені двері.

Засмикався в кишені телефон. Хтось наполегливо намагався додзвонитись; Катя знову дала відбій. Ех, треба було заздалегідь вимкнути мобілку.

Вони сіли на лаву; Джина крутилася поруч. Свята собака була щаслива бачити Макса, свого, рідного, звичного; Джина, мабуть, думала, що він повернувся з відрядження чи з тривалої відпустки.

— Я дуже рада тебе бачити, — сказала Катя.

Макс ледь розтяг губи:

— Ти схудла.

— Спасибі, — сказала Катя.

— Але тобі не треба більше худнути. У тебе синці під очима.

— Я просто втомилася, — сказала Катя й подивилася на нього знизу вгору: — Максе… Річ у тім, що… я була у відьми.

Слова вирвалися самі собою. Катя навіть сама злякалась. Але Макс, який наперед знав усі можливі слова, здивувався, випав із чемної шкаралупи:

— Де?!

— У відьми, — Катя всміхалась. — У справі. Я хотіла писати нарис, для Міли, ну, ти знаєш…

— І що? — Макс насупився.

— І відьма мені розповіла про все наше життя, — Каті раптом захотілося прикрасити. — Все-все, як ми були щасливі, і як ми розійшлись, і що між нами стоїть жінка, і що ця жінка… твоя мама…

Вона майже одразу зрозуміла, що помилилася. Макс вирішив, що вона бреше; Макс вирішив, що, намагаючись його повернути, Катя вдалася до вульгарних жіночих хитрощів.

— Мені дуже прикро, що ти розмовляєш про це зі сторонніми, — сказав він дуже холодно.

— Я не розмовляла, — Катя розгубилася. — Вона сама, розумієш? Я ніколи не вірила ні в яких відьом, але вона…

— І ти мене витягла, щоб оце все розповісти? — Макс сидів поруч на лавці, далекий, як чужа галактика.

— Я тебе витягла, — у Каті стиснуло горло, — щоб… Я тебе кохаю. Давай… спробуємо… ще? Спочатку?

Джина гасала парком тепер уже з крихітним Румпелем, йорком у яскравому комбінезончику. Тяглася довга, довга, довга пауза.

— Катерино, — сказав Макс, — ми не можемо почати спочатку. Фарш неможливо прокрутити назад, як стверджує народна приказка. Домовимося раз і назавжди: ти вільна, я вільний, ми друзі, заради пам’яті про час, коли…

Катя дивилась, як він говорить, як його губи змикаються й розмикаються. У кишені куртки вібрував телефон — тепер уже не переставаючи; дзижчав, наче велетенська впіймана бджола.

Макс ішов до машини, не обертаючись, не звертаючи уваги на Джину. Катя сиділа на лаві й щосили пам’ятала, що навколо люди і що треба тримати себе в руках. Якщо ридати — то вдома, обійнявши, щоб ніхто не бачив…

Телефон затих на кілька секунд і знову почав смикатися, трястися, лоскотати.

Вона сягнула рукою в кишеню. Вийняла апаратик. Хотіла вимкнути, але промахнулась і натисла кнопку відповіді.

— Катю! — трубка закричала із незрозумілим захватом. — Катрусю! Нарешті!

— Хто це? — Катя розгубилася.

— Відьма! — раділа слухавка. — Ірина! Вчора ми з вами зустрічалися!

Катя здригнулася:

— Звідки у вас номер мого…

— Висвітився ваш номер! — відьмин голос налився медом. — Катрусю, якщо вам треба допомогти — я допоможу безкоштовно. Хочете — поверну чоловіка, а хочете…

* * *

Частку секунди Ірина слухала короткі гудки.

— Дурна, — сказав демон з огидою. — У тебе фотографія! Яка їй дорога!

— Ага, — пробурмотіла Ірина.

Вона натисла на повтор, заздалегідь знаючи, що почує: «Телефон абонента вимкнений або перебуває поза зоною досяжності…»

Але Катя — диво! — знову відповіла.

— У мене ваша фотографія! — закричала Ірина, і голос її задзвенів, відбиваючись від стін кухні. — Ви загубили фотографію! Я під’їду, куди ви скажете, і віддам!

— Не треба, — збайдужіло відгукнувся в слухавці Катин голос. — Уже не треба.

— Катю! — заблагала Ірина. — Я можу допомогти! Чесне слово! Дозволь мені допомогти!

Пішла довга пауза. Катя не натискала відбій, і тиша тяглась, як остання ниточка надії.

* * *

Дівчина сиділа на автобусній зупинці згорбившись, засунувши руки в кишені куртки. Біля її ніг лежала собака на повідку — начебто лайка, з пухнастим білим хвостом. Ірина побачила її здалеку й квапливо звеліла таксистові триматися правіше.

Демон мовчки їхав на задньому сидінні. Таксист його не бачив; варто було Ірині вилізти з машини на зупинку — як демон опинився поруч, моментально й безшумно.

«Він існує в моїй свідомості, — приречено подумала Ірина. — Тільки я його бачу, тільки я його чую; я сама себе б’ю, і з даху, раптом що, стрибну теж сама…»

Бридкий холод продер між лопатками. Вона відкашлялася:

— Привіт, Катю. Все буде добре. Ми все зробимо, навіть не сумнівайся!

Дівчина відповіла їй похмурим, затуманеним поглядом. «Ой, гадство, — подумала Ірина. — Щось сталося… щось нове».

— Що вам треба? — глухо спитала дівчина.

Ірина сіла поруч. Витягла фото з сумки:

— На.

— Можете залишити собі, — дівчина говорила розмірено й байдужо.

Ірина подивилася на собаку; та лежала на брудному асфальті, притиснувшись до Катиних ніг, і насторожено дивилася на відьму. Демон стояв поруч, заклавши руки за спину; собака не звертала на нього уваги.

«Навіть собаки його не бачать», — подумала Ірина, і плечі її опустилися.

— Так не годиться, — сказала вона, звертаючись, зокрема, й до себе, борючись із легкодухістю. — Гарна собачка… Як звуть песика?

— Джина.

— У-у, гарна… Гарна собака, очі розумні… Так, сонечко, почнемо спочатку. Ти хочеш повернути чоловіка. Ти цього хочеш — ти його повернеш…

Катя відсунулася на лавці.

— Не називай її «сонечку», «кицю» або «зайчику», — півголосом сказав демон. — Невже важко здогадатися?

Ірина зціпила зуби. Не дивлячись на демона, знову звернулася до дівчини:

— Думаєш, мені це вперше? Та я й таким допомагала! Знаєш, скільки щасливих пар живуть, біди не знають, тому, що дехто до мене вчасно прийшов? Не знаєш…

Катя мовчала й дивилася вперед невидющим поглядом.

— Отже, свекруха померла, ви з чоловіком посварилися, тепер тобі треба…

— Мені від вас нічого не треба, — крізь зуби сказала Катя.

Ірина подивилася на фото у своїй руці. Звела очі:

— Тоді чому не йдеш?

Катя знизала плечима й підвелася. Відразу схопилася собака, замахала хвостом; демон саркастично гмикнув.

Ірина залишилася сидіти.

Катя, намотавши на руку повідець, підтягла собаку ближче до себе й покрокувала до переходу через вулицю; Ірина сиділа, закусивши губу.

— Дурна, — повідомив демон.

Вона ледь стрималася, щоб не крикнути йому заткнутися.

Катя зупинилася перед світлофором. Червоний, червоний, повз неї проповзають стада машин, реве й гуркоче вулиця…

Зелений.

Пішоходи, скільки їх було, покрокували по «зебрі». Катя підняла ногу — й поставила назад.

Озирнулася через плече.

Повернулася й пішла назад, до зупинки.

— Навчи вченого, — сказала Ірина зі стриманим торжеством.

Їй дуже хотілося брудно нагрубіянити демонові. Але вона боялася.

* * *

Ірина триста років не бувала в «Макдональдсі» й не любила його, але вибору в неї не було; заклад о цій порі був відносно вільним. Зграйка школярів галасувала в протилежному кутку, але навіть їхній галас не дратував — звучав життєствердно.

— Моя свекруха не померла, — сказала Катя. — Вона загинула.

— Як це сталося? — Ірина крутила в руках пластикову чашечку з колою. Демон стояв, склавши руки, у Каті за спиною, і його погляд Ірині дуже заважав.

— У неї стався серцевий напад за кермом, — Катя говорила неохоче, сама, здається, здивована своєю відвертістю. — Вона їхала з дачі, одна, машиною…

Дівчина замовкла. Ірина напружилась, відчуваючи за цим мовчанням важливе:

— Ну і?

— А перед цим ми з нею посварилися, — дуже тихо сказала Катя. — На дачі. Вона поїхала дуже зла.

— Почуття провини, — похмуро сказав демон за її спиною.

Ірина кивнула:

— Ти почуваєшся винною?

Катя відвела очі.

— І чоловік теж? Він тебе звинувачує?

Катя навпіл розірвала серветку.

— Стривай-стривай, — Ірина примружилась. — А як він дізнався про вашу сварку?

— Ми одне від одного ніколи нічого не приховували, — сказала Катя ще тихіше.

— Дурна, — з тугою сказав демон. — Ну що за молода ідіотка…

— Ти мені заважаєш! — Ірина різко підвела голову; Катя подумала, що репліка адресована їй, і лице в неї витягнулось. Наступної секунди вона впіймала Іринин погляд й обернулася через плече.

По проходу між столами віддалялася прибиральниця з ганчіркою.

— Ходить тут зі шваброю й заважає, — пояснила Ірина, червона й зла.

Катя опустила плечі, знову закрилася, пірнула в себе, і було ясно, що кожне слово доведеться тягти обценьками.

— Доля привела тебе до мене, — сказала Ірина якомога впевненіше. — Ти думала, що йдеш по інтерв’ю, по матеріал для нарису. А це доля. На, забери все-таки свою фотку. Вона, можливо, тобі життя врятувала…

Демон скорчив гримасу. Не звертаючи на нього уваги, Ірина простягла фото через стіл; Катя, повагавшись, узяла його.

— Натерпілася від свекрухи, так? — вкрадливо запитала Ірина в момент, коли Катині пальці торкнулися паперу.

Дівчина швидко звела вогкі очі:

— Вона сама ростила сина. Єдиного. Макс дуже добрий і дуже любить… дуже любив маму. Я не хотіла його засмучувати. Я мовчала. Поїхали на дачу, Максові треба було повернутися раніше, йому на роботу… Вона його відвезла й приїхала назад. Слово за слово… Я їй виклала все. І вона мені все виклала. Грюкнула дверима, завела машину… А через кілька годин зателефонував Макс, що вона… вона…

Катя закрила лице серветкою, плечі беззвучно застрибали. Ірина дивилась, як вона плаче; їй багато разів доводилося бачити, як ревіли жінки різного віку, бувало, й сама викликала чужі сльози. Траплялося використовувати сльозливих, залякувати й обнадіювати, і брати гроші за надію; тепер вона дивилася на Катю й не знала, що з нею робити.

— Я тепер дачі цієї бачити не можу, — Катя говорила пошепки, борючись із риданнями. — Ми там не бували відтоді, як… Та це вже все одно. Максим… зі мною… не хоче… Мати йому завжди казала, яка я погана, так і вийшло… Мені треба до туалету…

І далі прикриваючи лице, вона вислизнула в бічний коридорчик, щоб у вбиральні, у замкненому просторі, наодинці з собою беззвучно виплакатися. Ірина пожувала пластикову соломинку; лід у стаканчику з колою розтав. Ірина ковтнула раз, другий, поморщилася, поставила посудинку на тацю.

— Зараз полудень, а стрибнути з даху вона повинна опівночі, — сказав демон. — Тобі треба зняти з неї почуття провини й помирити з чоловіком. На все маєш дванадцять годин.

Ірина слухала, обм’якнувши, ніби злившись із кріслом, із підлогою, з «Макдональдсом», ставши частиною інтер’єру, мовчазного й безмовного.

— Якщо впораєшся, відьмо, якщо опівночі вона буде жива… Тоді можна буде тебе привітати. Попрацюй заради цього, добре?

— А чом би не підсипати їй у чай снодійного? — Ірина підвела голову. — Або замкнути де-небудь, щоб вона не могла опівночі стрибнути з даху?

Демона пересмикнуло від відрази:

— Шарлатанка ти. Липова відьма, простих речей не знаєш.

— А конкретно? — Ірина зціпила зуби.

— Їй треба змінити долю, — дуже серйозно сказав демон. — Це може зробити людина, самостійно прийнявши рішення. Якщо ти, дурна, її замкнеш, буде тільки гірше. Вона все одно знайде свою смерть, та ще й інших за собою потягне. Тебе — точно.

— Ясно, — Ірина зціпила зуби ще міцніше і встала.

— Ти куди? — демон насупився.

— До нужника! — вона гаркнула так голосно, що навіть школярі за дальнім столиком озирнулися. — Сподіваюсь, до жіночого туалету ти за мною не попрешся?

* * *

У туалеті не було нікого, крім Каті; дівчина ледь чутно схлипувала за зачиненими дверима.

«Шмаркачка, тютя. Мені б твої проблеми, — подумала Ірина, стискаючи кулаки. — Подумаєш, свекруха вбилася. Ти її ненавиділа — туди їй і дорога! Подумаєш, чоловік пішов. Мужиків навколо — зграї, тільки помани. Жонаті, нежонаті, розведені, бідні, багаті, багатіючі… Молоді, старі. А ти, дурноверха, через Макса свого ридаєш та через свекруху журишся, і полізеш, скотино, на дах… Та й хрін би з тобою… Але ж ти й мене за собою потягнеш! А мене за що?!»

Вона зайшла до порожньої кабінки. Замкнулася. Ледве стрималася, щоб не загарчати, слухаючи Катине хлипання, щоб не крикнути на неї; нехай слабкі вмирають. Нехай стрибають із дахів. А я сильна, мені добре, життя влаштоване, і нема проблем! Не було до вчорашнього дня…

Вона вийняла телефон. Секунду вагалася. Потім, закусивши губу, набрала повідомлення Віці: «Усе погано, викликай до контори санітарів з гамівною, я можу себе вбити».

Знову замислилася на мить; ні, не буває демонів у сірих костюмах із краваткою. А якщо бувають, то… Нічого не шкода, увесь світ летить догори дриґом. Будемо вірити в гострий психічний розлад, але зробимо все, щоб вижити. Абсолютно все.

Вона написала ще одне повідомлення, навздогін: «Це не жарт! Вікусю, виручай!»

Катя тихо висякалась у себе в кабінці. Добрий знак: зібралася виходити. Ірина для годиться спустила воду, вийшла до вмивальників — і зустрілася очима з демоном.

У дзеркалі.

Там же, у дзеркальних глибинах, відчинилися двері і зайшли дві незнайомі жінки. Розмовляючи, вони пройшли далі, не зважаючи на чоловіка у жіночій вбиральні.

Ірина зобразила усмішку. Вийняла помаду й ретельно нафарбувала губи; якщо руки й тремтіли, то трохи. Демон нічого не сказав — тільки дивився підозріливо.

Вона повернулася за столик раніше від Каті. Демон ішов по п’ятах. Ірина сіла, посміхнулася, легко закинула ногу на ногу:

— Зараз повезу її до себе в контору, замовляння почитаю, забалакаю, заспокою, те-се…

— Нема часу, — прошелестів демон.

— Мені краще знати, — впевнено заявила Ірина. — Я відьма, я їх усіх наскрізь…

Її рука, раптом здобувши власну волю, схопила зі стола зубочистку. Ірина не встигла їй завадити, і, напевно, не змогла б: її права рука з розмаху тицьнула зубочистку в долоню лівої — між великим і вказівним пальцями. Ірина верескнула; всі люди, скільки їх було в залі, підстрибнули на стільцях і обернулися.

Вона висмикнула зубочистку. Простежила очима за крапелькою крові, що скотилася на зап’ястя й далі, під рукав.

— Не треба, — прошепотіла ледь чутно. — Зроблю, як ти скажеш. Куди її везти?

* * *

Стежкою, з обох боків порослою лопухами, вони пройшли від хвіртки до будинку. Дача була стара: городик, де колись вирощували картоплю, за минулі роки перетворили на газон, а потім забули й геть запустили. Трава росла тут упереміш із буйними бур’янами, а незарослим лишилося єдине місце — бетонна опора для пляжної парасолі.

— Навіщо ми сюди приїхали? — запитала Катя. У руці в неї побрязкувала зв’язка ключів.

— Навіщо? — голосно перепитала Ірина, звертаючись до демона, що замикав ходу.

— Тут ключове місце їхніх відносин, — відгукнувся демон. — Вона повинна все згадати, заново пережити й пробачити собі. Усвідомити, що немає її провини…

Рука, проколота зубочисткою, боліла. Ірина поморщилася.

— Тут вони бачилися востаннє, — знову заговорив демон.

Ірина різко зупинилася, розкинула руки, звела лице до білого похмурого неба:

— Тут! Тут ви бачилися востаннє!

Катя помовчала секунду. Потім зізналася:

— Так. І вона… стояла саме там, де ви зараз стоїте. Як ви дізналися?

* * *

У будинку було задушливо й запилюжено. Вікна затягло павутинням. На поличці біля входу лежав перекидний календар, що назавжди застряг у торішньому серпні. На кухонному столі валялися старі газети, пластикові стаканчики, самотньо лежав на блюдці засушений пакетик випитого чаю, ниточка з жовтою етикеткою звисала, наче хвіст померлої миші.

— Ніколи цієї дачі не любила, — сказала Катя. — Я б краще до лісу з наметом або на море. Але вона казала — на дачу, і ми їхали на дачу…

«Як я тут опинилася?» — з тугою подумала Ірина, а вголос сказала:

— Ох, як тут багато негативної енергії назбиралося.

Демон бродив навколо, ледь не натикаючись на Катю, яка його не помічала. Він дивився й, здається, обнюхував предмети, але ні до чого не торкався руками. «Мабуть, він безтілесний, — з іще більшою тугою подумала Ірина. — Але мацати, щоб переконатися — нехай його наші вороги мацають».

— З’ясуй — свекруха хворіла? — сухо, голосом слідчого почав демон. — Була на обліку в кардіолога? Скільки їй було років? Скільки часу минуло від сварки до аварії? Коли настала смерть? Чи робили розтин, і якщо так, то де?

— Надто багато запитань, — пробурмотіла Ірина.

У неї в кишені задзвонив телефон. Демон насторожився; Ірина глянула на дисплей: висвітився Вічин номер.

— Хто це? — спитав демон.

— Віка, — відповіла Ірина підкреслено спокійно. Подумала — і натисла відбій.

— Я її відпустила на сьогодні, — пояснила Каті, а насправді демонові, щоб остаточно уникнути підозр. — Потім перетелефоною.

Демон прискалив око. Невідомо, що було в нього на думці, але дівчина заговорила знову:

— Тепер я не хочу на море. Якби вона була жива — я б на дачі сиділа навіть узимку!

— Працюй, відьмо! — гаркнув демон. — Які ліки вона приймала? Як це відомо, що аварію спричинив серцевий напад, що написано у свідоцтві про смерть?

— Якщо я не можу собі вибачити, що я її довела, то він мені тим паче не вибачить, — монотонно тягла Катя.

— Ану тихо! — гаркнула Ірина на обох, і обоє, на диво, замовкли. Відьма відчула миттєве, проте виразне задоволення.

— То хто сказав, що ти її довела? — заговорила м’якше, звертаючись до Каті. — Не пхинькай, зараз усе з’ясуємо…

Вона зазирнула до кімнат, проте заходити не стала. Повернулася на кухню, знайшла в буфеті руді чашки й картонну коробку з чайними пакетиками. Відшукала — диво! — непочату пластикову пляшку з водою. Відкрутила кран на кухні, почекала, доки стече іржава вода, сполоснула електрочайник.

— Ти повинна собі пробачити! — вона говорила владно, впевнено, як на прийомі. — Ти собі пробачиш — і він тобі пробачить!

Проста думка раптом змусила її завмерти з чайним пакетиком у руці:

— А ти, бува, не вагітна?

Катя здригнулася:

— Ні.

— Шкода, — пробурмотіла Ірина. — Для діла можна було б йому сказати, що чекаєш дитину.

Демон свиснув з огидою і кинув на Ірину погляд, якого вона воліла б не бачити.

— Для якого діла? — сухо поцікавилася Катя.

— Для нашого спільного діла, — Ірині стало прикро. — Для його повернення.

— Брехня нікого не рятувала, — повідомила Катя ще сухіше.

Ірина зітхнула; вона багато чого могла розповісти про цілющі властивості неправди, але боялася, що слухачі в неї невідповідні.

— Ну і як ви розсталися зі свекрухою? Що ти їй наостанок сказала?

Катя набрала в груди повітря:

— Сказала, що з мене годі, що я її більше бачити не можу, що вона життя ламає своєму синові й мені…

Голос її обірвався. Очі знов змокріли.

— А вона… вона сказала, що я змія й безвідповідальна скотина і що вона зі мною в одному домі не залишиться… Що я дивлюся на неї, ніби смерті бажаю!

Катя стиснула кулаки. З силою опустила на стіл:

— Навіщо я це говорю? Що це змінить? На що я сподіваюся?!

— Цукор є? — лагідно спитала Ірина.

Вона заново перетрусила розсохлу кухонну тумбу. В одній шухляді знайшлася картонна коробка з намальованим від руки хрестом. Ірина відкинула кришку: це була аптечка. Звичайний набір городника: бинт, пластир, анальгін, зеленка, льодяники від ангіни…

— А це чиї таблетки? — Ірина витягла з коробки білу упаковку з яскравою смугою.

— Свекрушині, мабуть, — не дивлячись, сказала Катя. — Вона звичайно приймала цей… як його… кардостатин.

— Кардофібрат, — прочитала Ірина на упаковці.

Демон опинився раптом дуже близько, біля самого лиця:

— Вона поміняла ліки?!

Тремтячою рукою Ірина відкрила коробочку. Витягла пластинку з таблетками — двох бракувало.

— Кардофібрат! — демон тріумфував. — Дві таблетки! Від зміни препарату могло статися запаморочення! Потьмарення! Сварка ні до чого: вона просто невдало поміняла ліки! І невчасно сіла за кермо! Скажи дівчині: вона не винна, причина в тому…

— Але протягом останнього місяця вона ніяких ліків не приймала, — сказала Катя, не чуючи його. — Тільки валер’янку.

Ірина вперше побачила розчарування на обличчі демона. Не просте розчарування — тугу.

— А яка гарна версія, — сказав він тихо.

— Це точно? — Ірина строго глянула на Катю. — Може, вона з’їла ці дві таблетки, а тобі не сказала?

— Вона цю коробку взагалі сто років не відкривала, — твердо відповіла дівчина. — Свої ліки носила при собі.

Демон відійшов у дальній кінець кухні. Вигляд у нього був пригнічений. Спостерігаючи за ним краєм ока, Ірина вперше поставила собі запитання: а йому яке діло до цієї Каті? Він начебто не знав її до вчора, не знав її імені, гадки не мав, хто така.

«Це не демон, — сказала вона собі, перевівши погляд на клейончасту скатертину. Це, найпевніше, моя душевна хвороба…

Але яке діло моїй душевній хворобі до цієї дурної дівки з її свекрухою, дачею, шмарклями, з її собакою?!»

— Ну от, — знов почала Катя, — вона поїхала, я пішла до себе й двері зачинила. Наділа навушники… а тут, як на зло, у плеєрі сів акумулятор. Я лягла, заплющила очі й чула, як вона поїхала… Потім вона повернулася, хвилин через п’ятнадцять… Заганяти машину не стала, зайшла, вийшла і знов поїхала.

— А навіщо вона поверталася? — для порядку запитала Ірина.

Катя байдужо знизала плечима:

— Забула щось. Мало чого.

Демон знову оживився:

— Що? Що вона могла забути?

Задзвонив телефон в Ірининій кишені. Знову викликала Віка; з незворушним лицем Ірина натиснула відбій.

«Ну — зорієнтуйся, подумки зверталася вона до Віки. — Ну зрозумій, що сталося. Ну допоможи мені якось… Не знаю як… Тільки не надзвонюй мені, будь ласка, бо він усе зрозуміє і я ненароком виколю собі око…»

— Вона врізалась у стовп, — ледь чутно сказала Катя. — Але лікарі казали, що серце зупинилося раніше…

«Ми в глухому куті, — подумала Ірина. — Ну, знаю я, як загинула її свекруха. Ну, знаю, що дівчинка себе звинувачує… Що ж робити?»

Вона примружила повіки, питаючи поради в натхнення. Демон стояв біля вікна веранди, його довга фігура виразно темніла проти світла…

— Бачу! — Ірина вказала пальцем демонові в груди. — Бачу!

Демон, здається, здригнувся й позадкував.

— Що? — злякалася Катя.

— Бачу її примару! — натхненно віщала Ірина. — Вона тут! Вона прийшла до тебе… Зараз я з нею поговорю! Як її ім’я й по батькові?

Катя мовчала цілу секунду.

— Припиніть, — сказала нарешті. — Ви ж самі в це не вірите. Немає там ніякої примари.

Шкода, що вона не могла бачити обличчя демона: той поморщився з непередаваним сарказмом.

* * *

Катине заціпеніння нарешті урвалось. Немов сновида, вона дозволяла маніпулювати собою; вражена розмовою з Максом, навіщось повелася на розмову з відьмою. Тепер усе стало ясно, як день, і в цьому денному світлі нікуди було ховатися.

— Спасибі, ви мені дуже допомогли.

Головне було — викурити відьму за поріг. Тягти її силою Катя не збиралася, та й не подужала б. Та коли вона замкне вхідні двері, відьма залишиться надворі.

— Спасибі, ви мені дуже допомогли, — фраза звучала чи то як знущання, чи то як проклін.

— Катю, стривай! — масним голосом кричала відьма.

— Усе, годі. Ви мені дуже допомогли, я щаслива, їдьмо звідси.

Відьма чомусь була налякана. Раніше Катя, у своєму гіркому заціпенінні, не замислювалася над тим, чому відьма так причепилася до неї, чого хоче — бо ж не грошей. У Каті немає грошей, щоб оплатити такі зусилля. Щастя для Каті? Чому раптом? І чому вона так нервується, явно чогось боїться, не Катиного ж гніву?

— Зараз поїдемо, — примирливо сказала відьма. — Катю, одну хвилинку. Одну секундочку, тільки…

Стоячи на порозі, Катя втратила пильність.

Продовжуючи солодко всміхатися, відьма стрибнула до неї, схопила за лікоть і сильно рвонула на себе — в будинок. Катя заточилася й ледь не впала, а відьма чіпким мавпячим рухом вихопила в неї ключі від дачі, два здоровенних сталевих стрижні на кільці.

Катя злякалася по-справжньому.

Відьма була вже на порозі, по той бік дверей. Катя навалилася на двері зсередини, намагалася не дати їх зачинити, але відьма була масивнішою й сильнішою.

Ніхто не кричав. Катя оніміла з жаху й тільки боролась, наче востаннє, за свою волю. Відьма встромила ключа в шпару й помилилася: жовтий ключ від верхнього замка, а білий від нижнього, а не навпаки. Поки відьма поспіхом опанувала цю нехитру науку, Катя відскочила вглиб будинку, розбіглася — і всім тілом гахнулася об двері.

І перемогла.

Затріщали завіси. Заходив ходором одвірок. Відьма відсахнулася, оступилася й скотилася з дерев’яного поріжка; Катя вирвалася на волю, мокра, тремтяча, люта.

— Відьма! — крикнула в лице жінці, що впала на траву біля порога. — Відьма! Я в міліцію зателефоную! Я…

— Телефонуй, — пробурмотіла відьма, тяжко дихаючи. — В міліцію, у Пентагон… куди хочеш.

* * *

Кілька секунд відокремлювало її від простої розв’язки: замкнути дівчисько на дачі, не дати йому вийти до півночі. Хай там що казав демон. Замкнена людина охочіше слухає, легше вірить, із замкненим простіше домовитись. Якби вдалося замкнути Катю — проблема була б розв’язана на дев’яносто відсотків…

Але кляті ключі переплутались, а дівуля виявилася сильнішою, ніж можна було подумати.

Падаючи з порога, Ірина добряче вдарилася стегном. Тепер демон і Катя стояли над нею й кричали, кожен своє; демон не звертав уваги на Катю, а Катя не чула й не бачила демона.

— Відьма! — репетувала дівка, незвично агресивна. — Я в міліцію… я в міліцію…

— Там записка! — репетував демон. — На підлозі в передпокої! Підніми й прочитай!

— Совісті у вас немає! Божевільна! До шизарні! Геть звідси! Я зараз охорону викличу!

— Там аркуш паперу! Підніми! Скоріше!

Крекчучи й стогнучи, Ірина зіп’ялася на ноги. Катя відскочила, ніби її вітром звіяло, і, часто озираючись, відступила до хвіртки. «Яка міліція? — подумала Ірина. — Де тут охорона? Єдина твереза думка у всьому цьому потоці: якщо зв’язати мене й запхнути в гамівну сорочку, я не зможу себе бити й калічити, я не полізу на дах услід за цією божевільною…»

Катя йшла. Покинувши будинок із навстіж розчиненими дверима, не піднявши з землі ключів, вона відступала до автобусної зупинки, йшла вулицею, і голова її виднілася вже над краєм паркана: Катя шукала хоч якоїсь допомоги. Ірина насилу уявила, як за нею женеться, як наздоганяє, скручує… Як та виривається й верещить…

— Відьмо, ти хочеш жити? Подивися, що там за лист!

Вона вирішила цього разу послухатися демона. Морщачись, піднялася на ґанок. Катя завмерла на безпечній відстані — на вулиці, біля сусідньої ділянки; Ірина зазирнула у відчинені двері.

Картонний перекидний календар, що стояв на поличці біля дверей, гепнувся від удару дверима, і серпень змінився груднем. З-під календаря — а звідки ж іще? — вилетів пожовтілий аркуш паперу з блокнота в клітинку.

На папірці було написано розгонистим почерком: «Катерино, пробач мені, що я на тебе накричала. Я тебе розумію, зрозумій і ти мене: два дні тиск стрибає, голова розривається. Приїду додому — перетелефоную. Є. М.»

* * *

Увечері в затишному ресторані, у напівтемряві, при свічках, гарна, посвіжіла, щаслива Катя сиділа навпроти Максима.

Вони трималися за руки!

Ірина спостерігала за ними з дальнього кутка. Лоб їй трохи пік, заклеєний свіжим пластиром. Боліла рука, проколота зубочисткою. Потемніли синці на обличчі, і сіпав ще один, свіжий, на стегні.

Перед Іриною стояв келих червоного вина й лежали на тарілочці три скибочки сиру.

Крісло навпроти було порожнім — всім здавалося, що дивна жінка напивається на самоті. Насправді ж навпроти Ірини розташувався демон у сірому костюмі. Якби йшлося про людину, можна було б упевнено сказати: він в ейфорії.

— Ось, виявляється, чому поверталася її свекруха! Вона записку залишила, вибачилася! Мудра жінка… Земля їй пухом… Дівчину, виходить, від могили врятувала — вже після смерті…

Слухаючи його звіряння, Ірина замовила ще один келих вина. Крізь легкий алкогольний флер демон здався кумедним. Навіть смішним.

— А що тобі до цієї Каті? — запитала вона, жуючи сир. — Чому ти так за неї переживаєш? Вона тобі родичка?

— Ні, — демон перестав усміхатись.

Ірині не сподобалася зміна виразу його обличчя, і вона квапилась перейти до нової теми:

— А ти з іншими духами не спілкуєшся? З демонами, з примарами… ні?

Демон наїжачився:

— Не твого розуму діло!

Ірина зробила два великих ковтки й пообіцяла собі мовчати, поки можна.

Тим часом за дальнім столиком розвивалося дійство. Сьогодні, до візиту в цей ресторан, стосунки Максима й Каті на підвищеній швидкості проскочили кілька етапів; обоє кричали, і обоє плакали. Обоє ходили до церкви й ставили свічки за упокій матері й свекрухи — Євгенії Миколаївни. Обоє змучилися, й, нарешті, крига скресла: Максим гладив Катину руку, ніжно гладив і цілував, і просив пробачення, і каявся, що був егоїстом, дурнем, сліпим…

— Здається, мужик тільки тепер збагнув, яким він був ідіотом, — сказав демон, ніби відповідаючи на Іринині думки.

Годинник на стіні показував двадцять першу п’ятнадцять.

— Ще годинку вони посидять, — продовжував коментувати демон, — а потім поїдуть разом додому. Ми їх проведемо. Простежимо, щоб усе було добре.

— Свічку потримаємо, — не змовчала Ірина.

— Якщо треба, — суворо відгукнувся демон, — то й потримаємо, не турбуйся!

Офіціант приніс іще келих на таці. Ірина сьорбнула; в неї заплющувалися очі.

— Звір ти, — пробурмотіла вона сонно. — Цілу ніч мене мучив… Цілий день ганяв… Знущався… Ні жалю, ні співчуття…

— А в тебе, відьмо, було співчуття до приреченої дівчини?

— А чого її треба жаліти, а мене ні?

Демон похмуро посміхнувся.

— Я додому піду, — пробурмотіла Ірина.

— Підеш, коли я дозволю.

— А закурити можна?

— Ні! Ти покинула курити, запам’ятай!

Ірина допила третій келих. Знесилено відкинулась на спинку крісла:

— Хто ти такий узагалі? Як тебе звуть?

Демон мовчав.

— Хто знає ім’я демона, той має над ним владу, так? — Ірина була рада виявити поінформованість.

— Мене звуть Олег, — раптом сказав її співрозмовник.

Ірина на секунду протверезіла:

— Демон Олег?!

— Для тебе Олег Васильович, — відрізали з крісла навпроти.

Ірина помовчала.

— Ти б відпустив мене, Олегу, — сказала нарешті. — Що я тобі зробила?

Демон дивився повз неї — на Катю й Максима за дальнім столиком. Ірина повернула голову; Катя підвелася, щось сказала чоловікові, взяла сумочку з крісла, рушила в бік убиральні…

Максим узяв свій телефон, що лежав на краю стола.

Ірина повернула голову. Знову подивилася на демона — в очі. Увесь цей день вона уникала його погляду, і не дивно; тепер чи алкоголь, чи завершена справа додали їй відваги.

Очі в демона Олега були моторошні — жовті. З вертикальними зіницями.

— За любов, — Ірина підняла келих із залишками вина на дні. — Ти пити не можеш? Ти не їси, не спиш, так?

Демон мовчав.

— Розкажи мені про себе, — не відчуваючи опору, Ірина нахабніла. — Якщо вже ти в мене вселився, а не в когось іншого… Ми майже родичі, так?

Демон мовчав, але очей не відводив.

— Ти був людиною? Звідки ти взявся? Розкажи, мені ж цікаво…

Демон звів кутики губ.

— Добре, — Ірина зітхнула. — А чому ти вселився в мене? Хіба я щось можу? Чому не в міністра якого-небудь, не в мільйонера?.. Чому ти не вселився просто в Катю, якщо тобі так закортіло її врятувати?

Демон відкинувся на спинку крісла. Нарешті опустив очі:

— А ти сама як думаєш?

— Ніяк, — зізналася Ірина. — Я гадки не маю, чого ти до мене причепився.

— Ти відьма.

— Та яка я відьма, — Ірина зітхнула. — Я справжнісінька шарлатанка, кручу-верчу, шепчу-брешу…

— А ким ти мріяла стати в дитинстві? — раптом запитав демон. — Відьмою?

— Лікарем, — зізналася Ірина.

— Нащо?

Ірина задумалася.

— Нінащо. Просто так.

— Допомагати людям?

— Ну що ти за… — Ірина осіклась. — Яке там — «допомагати людям»? Мені б хто-небудь допоміг! Я все життя сама-самісінька, ні грішми підтримати нікому, ні блатом, ні добре слово сказати… Батько — алкоголік, мати — п’яниця! Ну, вступила я до медучилища, ну, покрутилася в поліклініці сестрою… Знаєш, які там зарплати? Кому я з такою зарплатою допоможу?!

* * *

Катя поправила перед дзеркалом макіяж. Усміхнулася; щасливе лице, бліде під тональним кремом, із заплаканими очима — заплаканими й веселими… Як багато може статися за один день. Крах і відродження. Кінець і початок.

Вона підморгнула своєму віддзеркаленню. Зараз вони разом поїдуть додому. їх зустріне Джина.

Вона засміялася.

З убиральні було два виходи; розтягуючи мить щастя, Катя пройшлася по маленькій критій оранжереї. Постояла біля акваріума з великими червоними рибами. Повільно повернулася до зали.

Тихенько грала музика. Макс сидів упівоберта, лицем до виходу з туалету, куди пішла Катя; не бачачи її, він розмовляв по телефону. Крізь тихий шум і ніжну музику до Каті спершу долинула інтонація — муркотання. М’який рокіт. Мед і вершки, шовк і оксамит, голос закоханого чоловіка.

А потім вона почула слова.

— Сонечку, — говорив комусь Макс, — сьогодні ніяк, я зайнятий. А завтра обов’язково. Люблю, люблю, моя пташко. На добраніч і до завтра.

* * *

— …Ти знаєш, що таке робота в цій поліклініці? За копійки? Ну й послала я все якнайдалі, пішла туди, де гроші… Тобто я думала, що там гроші… Як я прийшла, та фірма накрилася… Ой, нащо я це все розказую? Воно тобі треба? Ти про Катю турбуєшся, вона з просунутих, і почуття в неї просунуті: любов там, благородне почуття провини… Куди мені!

Ірина озирнулася.

Макс сидів, поклавши на край стола телефон, і в позі його було нетерпіння. Макс дивився на вхід до вбиральні; звідти вийшла одна дама, потім друга, але Каті не було.

— Де вона? — насторожено запитав демон.

Максим подивився на годинник.

Ірина встала, на ходу тверезіючи:

— Рахунок, будь ласка.

Карбуючи крок, вона зайшла до жіночого туалету. Неделікатно обвела поглядом дівчину біля дзеркала та літню даму з серветкою в руках, зазирнула до порожніх кабінок.

Пройшла прибиральниця — зайшла в одні двері, вийшла в другі. Ірина, неначе собака-шукач, вийшла до критої оранжереї, тупо оглянула риб в акваріумі, обернулася до гардероба…

І встигла побачити в прорізі дверей, перш ніж вони зачинилися, знайому фігурку.

* * *

У центрі міста завжди свято. Катя йшла в юрбі, серед рекламних вогнів, серед ліхтарів та фар, серед квіткових кіосків, серед вітрин і туристів, містом, де навіть опівночі не видно зірок через усюдисуще світло. Катя любила світло. І зараз, на світлі, їй було добре й спокійно.

Вона, немов змія, скинула одну за одною кілька шкур. Неначе кішка, прожила кілька життів; і провина, і любов — усе закінчилося в один день, і настала свобода. Спокій. Сила. Свобода.

На ходу вона набрала телефон редактора Міли — і потрапила вдало.

— Катрусю! — весело закричала Міла. — Прийняли твій старий нарис про дитячу заїкуватість і добре заплатять, правда, вже наступного місяця!

— Тільки не пізніше, — твердо сказала Катя. — І підкинь мені ще замовлень, будь ласка, яких завгодно замовлень: я з чоловіком розлучаюся остаточно.

Міла була вражена:

— Та ну! Слухай, поважаю, респект, давно час. Під’їдеш завтра до редакції?

— Ага, дякую!

Вона дочекалася зеленого світла. Перетнула магістраль. Уповільнила крок, набрала Максів номер; він, як ніколи, відгукнувся зразу:

— Катю, ти де?!

— Вибач, зателефонували в терміновій справі, — сказала, дуже задоволена своїм спокоєм. — Довелося піти. Знаєш, нам треба одержати офіційне свідоцтво про розлучення, щоб не було ні проблем, ні питань.

Тиша у слухавці була красномовнішою за будь-який крик.

— Вибач, це все, — сказала Катя. — Я там за себе розплатилася… на добраніч.

Вона перервала зв’язок, і одразу прорвався дзвінок од відьми. Катя, поморщившись, знову натиснула відбій.

* * *

Дівуля могла взяти машину. Могла піти куди завгодно; навколо топтали брук тисячі шин, і тисячі ніг топтали тротуар.

Демон був тут, за плечем. Мовчазний.

Ірина знову набрала її номер. Відповіді не було. І не буде.

— Падлюка! — закричала вона вголос. — Падлюка цей Макс… Які ж падлюки мужики, які гади, вона тебе кохає, паскуднику ти такий!.. Ба ні… і ту йому треба, і цю… Жеребці, жеребці безсовісні!

Від неї сахались, наче від припадочної. Навколо впиралися в небо висотні будинки: самогубець тут знайде вихід, бодай якийсь дах…

— Що тепер робити?!

Демон мовчав. Ірина знову й знову повторювала дзвінок; ніхто не відповідав.

* * *

Слухаючи, як смикається в кишені телефон, Катя зупинилася перед вітриною. Сувеніри й ласощі; Катя пройшлася залою, вибрала шоколадний торт, ароматичну свічку із запахом меду і насамкінець — величезну троянду.

— Йдете в гості? — запитала привітна касирка.

Катя всміхнулася їй:

— Ні, це я собі.

— Оце правильно! — касирка навіть спину випрямила. — На здоров’я!

Усміхаючись, їй запакували торт і свічку. Катя вийшла з магазину, притискаючи до грудей ароматне й ніжне, обережно стискаючи стебло з підрізаними шипами. На годиннику було пів на одинадцяту; Катя подумала, що краще проїхатися кілька зупинок на метро, ніж…

Поруч грюкнули дверцята машини. Здоровенний ґевал рвонув до входу в магазин, як ядро з гармати, і Катя опинилася на шляху цього ядра. Кругле тверде плече відкинуло її вбік, згорток випав з рук, пластик лопнув.

— Чого розчепірилась на дорозі, суко? — на ходу кинув ґевал і зник за дверима.

Катя залишилася стояти. Механічно підняла згорток…

І знову впустила.

Зверху впустила троянду.

Доля наздогнала її цієї миті — наздогнала й накрила непроглядною чорнотою.

* * *

— Ви не бачили тут дівчини в червоній курточці? Ви не бачили тут… Сам такий. Стривай… Пані, пані! Ви не бачили тут дівчини в червоній… Чорт!

Ірина зупинилася посеред вулиці. Прямо перед нею була вітрина дорогого супермаркету — сувеніри й ласощі; на ґанку лежала загублена кимось велика троянда.

Вона ввійшла до магазину. Сліпо озирнулась, нікого не знайшла, заслужила підозріливий погляд охоронця.

Вийшла.

Стрілки всіх міських годинників підповзали до одинадцятої.

Катин телефон не відповідав.

* * *

Машина — фургончик із логотипом на борту — зупинилася біля під’їзду багатоповерхівки. Скуйовджений чоловік у картатій сорочці відразу почав гасати туди-сюди, задоволений і обурений водночас:

— Чого так пізно? Уже одинадцята година! Я вас чекав цілий день!

— Ну, вибачте, — примирливо сказав працівник. — Ми не винні, нам пізно зателефонували, пізно привезли…

— Це неподобство! Я не чекатиму до завтра!

— А не треба чекати, зараз установимо, хіба довго?.. Ключі від даху є?

Катя зупинилася, дивлячись, як працівники вивантажують із фургончика супутникову тарілку в упаковці. Ні, вона ні про що не думала. Вона просто дивилася; звично вібрував у кишені телефон.

— Є, є ключі від горища!

— Давайте швиденько… Взяли, пішли!

Катя звела очі до неба. Високо над нею вимальовувався на тлі фіалкового марева темний край даху.

* * *

— Що тепер робити? — Ірина стояла, дивлячись на свій телефон. На шкалі акумулятора залишилася остання поділка: ще трішки, і апарат розрядиться.

— Молитися, — сказав демон, і від звуку його голосу в Ірини волосся стало сторч. — Заупокійну читати. Я тобі ще вранці сказав, що вона накладе на себе руки! Я тебе заздалегідь попередив, паскудо! Що ти зробила, аби її втримати?!

Під його напором Ірина наїжачилася — з останньої сили:

— Що я зробила?! Та я цілий день тільки те й робила! Я її хіба що на руках не носила! Вона що, маленька? Якщо гріха не боїться і нікого їй не шкода, то нехай стрибає!

Демон зробив крок уперед — і раптом навис над Іриною, безжальний і страшний:

— А тобі когось шкода? Що ти знаєш про життя і смерть, цвіль? Що ти знаєш про самогубців? Коли ніщо не прив’язує до життя, лише біль, коли тільки й чекаєш, щоб це швидше закінчилося?!

Ірина оступилася. Позадкувала. Притислася спиною до ліхтарного стовпа; люди навколо мали її за божевільну.

— Ніщо не прив’язує, — пробурмотіла Ірина.

І раптом з розмаху вдарила себе по зраненому лобі; демон тут був ні до чого.

* * *

Катя нерішуче піднялася на чуже горище. Тут було відносно чисто й просторо, пахло пилом і вологою, пахло вітром великого міста. Працівники робили свою справу, поспішали, підсвічуючи ліхтарями, і якщо й зиркнули на Катю, то одразу ж про неї забули.

Вона мала вигляд пристойної дівчини. Спокійної, впевненої в собі, забезпеченої, нормальної дівчини, якій захотілося подивитись, як пораються працівники на даху і чи правильно встановлено тарілку…

Вона відійшла в тінь. На даху було таємничо, як у дитинстві; лісом стояли антени, великі й малі. Працівники квапилися, матюкалися, водили променями ліхтарів; Катя відійшла, зникла за цегельною башточкою, розчинилася — наче її ніколи т/т і не було.

* * *

Намагаючись зупинити машину, Ірина вискочила далеко на проїзну частину. Хтось вилаяв її, опустивши скло. Хтось завищав гальмами…

Нарешті зупинилися пошарпані «Жигулі».

На годиннику у водія було пів на дванадцяту.

* * *

Катя ніколи не боялася висоти. Тепер це було як ніколи доречно.

Вона стояла майже на самому краєчку, милуючись містом. Милуючись гострими вогнями, далекими й близькими. Кольоровими й білими. Усе відбувалося само собою; так і треба. Так легко; скинути біль, мов ношу. Вимкнутись, наче зіпсований прилад. Нічого нема, нічого нема, порожнеча…

* * *

Ірина бігла через двір, задихаючись, кашляючи, тримаючись за серце.

* * *

Раптом защемив, засмикався телефон. Вона забула про нього. Після довгої безплідної атаки він затих, а тепер знову вібрував у кишені куртки, надсадно, як друге серце. І в порожнечі, у безчассі й бездумності, що поглинули Катю, цей рух — і цей звук — здалися раптом важливими.

Відстрочка? Хвилина, дві?

Вона вийняла телефон; не дивлячись, хто телефонує, натиснула кнопку:

— Алло.

І раптом почула.

* * *

Вона сиділа на кам’яній підлозі, притиснувшись плечем до дверей. Притиснувши до цих дверей телефон.

А собака, почувши своє ім’я — забута собака, яку сьогодні ввечері не виводили — скиглила й дряпала двері зсередини пазурами, гавкала, скавчала і кликала.

— Джина, — хрипко повторювала відьма. — Джина…

* * *

— Джина, — прошепотіла Катя в слухавку.

Навряд чи собака її чула — радше, відчула і зайшлася новим гавкотом, заскавчала, завила.

Телефон вирвався з Катиної руки й полетів униз, у порожнечу. Дівчині здалося, що вона дивиться на нього довгі хвилини — як він падає зі страшної висоти, як свище вітер, як наближається чорна земля…

Телефон упав на асфальт.

По всьому місту пробило північ. Запищали електронні годинники, застукали баштові, електронні злилися в серію нулів.

Точка відліку.

* * *

Ще через годину Катя сиділа в нічному дворі, на лаві, стискаючи в руках повідець, а Джина сиділа поруч, не наважуючись відійти ні на крок.

— Пробач мені, — шепотіла Катя, зарившись пальцями в густу вологу шерсть.

І підводячи лице до неба, повторювала:

— Пробач мені…

У будинку світилося всього п’ятеро чи шестеро вікон. Спустився сусід, хазяїн Румпеля; поставив йорка на землю поруч із Джиною. Маленький пес здивувався.

— Можна? — запитав сусід.

Катя кивнула. Він сів поруч із нею, пліч-о-пліч; між їхніми ліктями було кілька сантиметрів.

— Ви сьогодні дуже пізно, — сказав сусід. — Я подумав… Краще б вам тут самій не сидіти.

Катя швидко на нього глянула. На його серйозне, відкрите, уважне лице; вона й досі не знала імені цієї людини.

— Я не сама, — сказала вона й заплакала.

* * *

Дорогою до офісу Ірина розжилася на піцу з грибами та на пляшку коньяку. Ліки допомогли: коли від піци лишилося кілька шматочків тіста по краях, а пляшка спорожніла майже наполовину, відьма знову відчула себе людиною.

— Ні слова доброго, — вона роззирнулася. — Ні тобі «спасибі», ні «молодець»… Це ж була моя ідея! Моя! Геніальна! Хоч би похвалив!

Ніхто не відповів. Демона Олега не було в полі зору.

П’яно всміхаючись, Ірина дістала пудреницю. Мигцем поморщилася, побачивши свою фізіономію; наблизивши дзеркальце до очей, оглянула відбиття кухні:

— Агов!

Але демон не відбивався і в дзеркалі.

Ірина пройшла до приймальні. Торкнулася черепа. Ширше розчинила кватирку; демона не було.

— Гей-гей!

Навчена гірким досвідом, вона не поспішала радіти. Повернулася на кухню, зазирнула під стіл і знайшла під стіною пачку сигарет, яку стусаном загнала туди ще вранці.

— Ага!

Допомагаючи собі руків’ям швабри, Ірина витягла пачку. Нігтями під чорним облупленим лаком підчепила сигарету, затиснула в зубах. Клацнула запальничкою. З насолодою закурила…

Нічого не сталося. Ні стусана, ні окрику.

— Слава тобі, Господи, — сказала вона від усієї душі й, переклавши сигарету в ліву руку, широко перехрестилася. — Пішов, гад. Немає його! Слава Богу…

Регочучи, захлинаючись, вона зробила кілька кіл кухнею. Розчавила сигарету в попільниці; стрибала, здійнявши руки до стелі, і бурмотіла невиразно:

— Тепер усе… тепер усе… тепер пішов… усе… свобода…

Задеренчав дзвінок у дверях.

Демони не дзвонять; гадки не маючи, хто це міг би бути, але заздалегідь готова обійняти й розцілувати гостя, Ірина відчинила двері.

Два медики в синьому ввірвались, як ніндзя, і моментально — не встигла Ірина кліпнути — натягли на неї гамівну сорочку. Услід за санітарами зайшла бліда, змарніла Віка:

— Усе добре, Ір. Спокійно. Усе буде добре…

— Гей-гей-гей! — заволала обурена Ірина. — Відбій тривоги! Зі мною вже все нормально, уже все, здорова!

Старший з людей у синьому, пройшовши на середину кухні, роззирнувся. Подивився на півпляшки коньяку, покивав головою; його погляд зупинився на кривому написі впоперек стола: «У моїй смерті прошу нікого не звинувачувати»…

— Господи, — простогнала Віка. — Цього я й боялася!

— Біла гарячка, — сказав старший медик. — У машину!

Ірина розсміялася.

Вона сміялася весь час, поки її обережно зводили сходами й пакували в карету «Швидкої допомоги».

Двоє людей сиділи поруч на лаві у дворі, і поруч перебували ніч дві собаки.

Займався світанок.

ІСТОРІЯ ДРУГА

Гра в наперстки

— Якщо чесно, то треба мені у відпустку…

Поки спускалися сходами лікарні, Віка все намагалася підтримати Ірину під лікоть. «Невже в мене такий жахливий вигляд? — думала відьма. — Невже я схожа на людину, нездатну здолати трьох сходинок?»

Ледь одійшовши від порога, вона вивільнила руку:

— Сигарети принесла?

Віка простягла їй пачку «Вінстона» й запальничку. Ірина затягнулася; згори, з вікон, затягнутих у фігурні ґрати, на неї дивились із заздрістю.

— Клієнтки телефонували, — повідомила Віка, явно бажаючи підбадьорити. — Одна плакала, дякувала — до неї чоловік повернувся. Друга хоче ще раз прийти — не дотримувалася твоїх приписів, не постувала, тому й досі роботи не знайшла.

— Ага, — безбарвно відгукнулась Ірина.

— На сайт пишуть, нові щодня телефонують… Відпустка, звісно, це добре. Але оренди за офіс ще ніхто не скасував.

«Капіталізм, — похмуро подумала Ірина. — Потогінна система, як у дев’ятнадцятому столітті. Ні тобі оплаченого лікарняного, ні тобі соцпакета, ні профспілкової путівки до санаторію. Працюй, працюй, наче раб на галерах. Бо клієнтура розбіжиться, оренда зжере весь прибуток, а у Віки, до речі, дочка шістнадцятирічна, їй наступного року до інституту вступати…»

Відразу подумки вона роздратовано себе урвала: «А чому це я повинна дбати про Вічину дочку? Що, своїх проблем мало? У мене задниця сколота, повна сумка таблеток, та ще й діагноз під сумнівом. От замкнули б мене до шизарні місяці на три, якої б Віка тоді заспівала? Добре, що згоди на лікування я не підписала, а той факт, що я небезпечна для себе й оточення, у стані ремісії виявити не вдалося. А якби я розказала чесно, що і як зі мною було — застосували б, не вагаючись, статтю двадцять дев’яту про примусове лікування, і сиділа б я в палаті, і з нудьги знімала б вінець безшлюбності подругам по нещастю…

Добре, що я прикусила язика й не розказала їм правди про демона. Не зізналася, хто мені лоба об дзеркало розбив, хто синця під оком поставив. Утім, синець уже майже зійшов…»

— Іринко, — Віка стурбовано зазирнула їй в обличчя. — Ти взагалі як?

— Нормально.

— Ти вибач, раптом що. Я за тебе злякалася. Подумай сама. Припадок, потім лице розбите, неадекватна поведінка, потім ті твої есемески…

— Ти все правильно зробила, — вимушено погодилася Ірина.

— А тепер ти… здорова?

— Сподіваюсь, — Ірина намацала на дні сумки, під капцями в пакеті, перемотаний скотчем паперовий згорток з таблетками. Однією з перших лікаревих версій була «симуляція наркоманки в надії одержати свої колеса…» Помилився ескулап. Ніякої радості від цих таблеток мені нема. Чи їх треба горілкою запивати?

Одна надія — якщо, боронь Боже, знову з’явиться цей… демон на ім’я Олег, — таблетки виженуть його крутіше за будь-який екзорцизм.

— Добре, — вона кинула сигарету повз урну. — Їдьмо.

* * *

Якщо чесно, відьмі треба було не у відпустку, а на пенсію.

За три довгі ночі, проведені в клініці, вона встигла багато про що передумати. І, як буває в складних ситуаціях, щохвилини всередині розгойдувався величезний маятник. Праворуч — і вона вірила, що в неї стався нервовий зрив, загострення невідомо де набутої шизофренії, обтяжене маренням. Ліворуч — і вона точно знала, що їй явився натуральний демон — потойбічна істота — чомусь стурбований порятунком самогубці Каті.

Демон досяг успіху, Катю врятовано Ірининими руками, зате рятівниця опинилась у шизарні. Заради справедливості — сама винна; якби відьма не намагалася так затято позбутися демона, не довелось би красуватися в гамівній сорочці.

А якби Катю, зовсім чужу дівчину, врятувати не вдалося?

Ледь задрімавши, Ірина прокидалася на твердому ліжку від страшного сну — вона стоїть на даху, і ноги самі собою роблять крок у порожнечу. Хіба є сумнів, що демон відьми не пощадив би?

А скількох він уже не пощадив?!

«Чому саме я? — питала себе Ірина і щоразу доходила невтішного висновку: через те, що я відьма. Я стою над пеклом, упевнена, що це порожня бульдозерна яма, і за гроші придурююся, що говорю з духами. І раптом із ями вилазить… не хочу знати хто. Він вилазить, бо я говорю з духами, в яких не вірю, але він вилазить…»

Залишившись, нарешті, сама, Ірина довго прибирала в квартирі: збирала, вигрібала звідусіль аркуші, клаптики, обривки паперу, на яких олівцем і кульковою ручкою було написано одне й те ж: «Іро, ти влетіла». Збирала їх, намагаючись не дивитися, скосивши очі, затамувавши подих; зав’язала все у два великих поліетиленових пакети й винесла, хитаючись, на смітник.

Сусідка подивилася співчутливо. За час, проведений у лікарні, Ірина схудла так, що одяг висів на ній мішком. Це для клієнтів добре: у їхніх очах худа відьма краща за ситу.

«Хоча — які там клієнти! Я ж клялася зав’язати!»

* * *

В офісі нічого не змінилося. Хіба що з кухонного стола зникла клейончаста скатертина з написом «У моїй смерті прошу нікого не звинувачувати», а на її місці з’явилися пластикові серветки з голландськими краєвидами: млин, пастушки, корови.

— Дивися, — Віка ввімкнула ноутбук, відкрила для Ірини таблицю. — Цій, цій і оцій я обіцяла перетелефонувати сьогодні о дванадцятій… От зараз і телефонуватиму. їм треба терміново. Платити готові. їм тебе рекомендували, розумієш, як справжню відьму.

— Хто рекомендував?

— Колишні клієнтки.

— Ти ба, які ми, — Ірина важко опустилася на стілець.

— Іринко, — Віка сіла навпроти, — я ж говорила з твоїм лікарем. Він каже — нема в тебе шизофренії, йому, каже, весь його досвід підказує, що нема. Він узагалі був переконаний, що ти симулянтка — тільки не розуміє, нащо тобі симулювати.

— Якщо чесно, — Ірина нарешті наважилася вимовити вголос те, що не давало їй спокою, — якщо чесно, Вікусю, треба б мені покинути практику. Якось це все… Це дзвіночок.

Віка помовчала.

— А жити на що? — нарешті спитала.

— Ну, — Ірина подумала, — ти що, роботи не знайдеш?

— Знайду, — Віка насупилась. — Хоча… А ти на що житимеш?

— А тобі хіба не однаково? — Ірина витягла з пачки нову сигарету. — Усі наче подуріли: думають і думають, бачиш, про інших, рятують їх, переживають за них…

— Я за тебе не переживаю, — Віка ображено підібгала губи. — Це твоє власне рішення.

Ірина курила, дивлячись у стелю.

— Я тобі щось винна? — запитала нарешті. — По грошах?

Віка змінилася на лиці. Тонкі губи взагалі зникли, втяглися під шкіру; вона вийняла паперовий блокнот (особливо важливі розрахунки Віка комп’ютерам не довіряла), послинила палець, перегорнула кілька сторінок; показала Ірині.

Ірина так само мовчки витягла гаманець. Відрахувала гроші. У гаманці після цього майже нічого не лишилося.

— Дякую, — біла й сувора, як статуя, Віка сховала гроші й поклала на стіл ключі від офісу. — Сплачені рахунки за електрику в нижній шухляді стола. Щось іще?

Ірина люто затяглася.

— Дякую, — з гірким сарказмом повторила Віка.

І рушила до дверей. Ішла дуже довго, як по злітній смузі — хоч у тісній квартирі від кухні до виходу було близько трьох метрів, не більше.

— Стривай!

Віка з готовністю зупинилась, але обертатися не стала.

Ірина відклала сигарету:

— Ти, той… Шизофренії в мене нема, але нерви не в порядку. Спробуємо… Помаленьку. Ану ж я ще на щось згоджуся?

* * *

— Як листя на дереві, як золото в кришталі, так збільшаться гроші раби Божої Анни!

Горіла свічка, масно дихали пахощі. Наче нічого й не було, щирився старий череп на столі, вкритому церковною парчею. У кришталевій вазі, дзенькаючи, каталася старовинна жовта монетка.

— Як зірки на небі, як золото в дзеркалі, так збільшаться гроші раби Божої Анни!

Монета лягла на кругле дзеркальце.

— Як сильна річка притягує струмочки, а море — сильні річки, як жінка притягує чоловіка, а чоловік — жінку, як ніч притягує день, а день — ніч, так щоб і ти, грошику, притягував рублі та євро, долари й фунти, хай прибуде до тебе, і хай буде так завжди!

У пальцях з оновленим манікюром з’явився зелений гаманець із зображенням Бенджаміна Франкліна.

— Гроші течуть золотою річкою й назавжди залишаються з тобою… Тут, до кишеньки, кладу тобі амулет твій. Завжди носи з собою. Руками не торкайся. Нікому не віддавай у жодному разі, з ним і гроші твої підуть!

Клієнтка — висока плечиста дама, в минулому, здається, спортсменка — енергійно закивала.

— Ітимеш — на поріг поклади двісті баксів. А як покладеш — скажи: «Скільки кладу, тисячу разів по стільки хай повернеться мені». І хай буде так!

Очі в клієнтки стали геть скляними.

Викликати духа цього разу Ірина не ризикнула й через хвилину відправила клієнтку назустріч незліченним багатствам; та залишила на порозі п’ять тисяч рублів дрібними купюрами — очевидно, все, що в неї було.

— А чого, добре, — стримано похвалила Віка. — Ір, ти ж сама маєш відчувати — пруха йде. Хіба ні?

— Та начебто пруха, — Ірина покрутила в руках запальничку, хотіла знову закурити, та раптом відчула відразу до сигарет. — Бачить Бог — вони самі цього хочуть, я їм роблю краще, по-чесному допомагаю!

Вона питально озирнулася, ніби чекаючи, що Той, до кого вона звертається, підслухує під вікном і схвально кивне у відповідь. Проте знамення не було; Ірина полегшено перевела подих:

— Знаєш… Там є цукерки шоколадні заникані, і десь іще був коньяк. Відсвяткуємо, їхали-возили, повернення в професію!

Продзвенів дзвінок у дверях.

На порозі стояв чоловік.

* * *

Вона не те щоб не любила працювати з чоловіками — певною мірою з ними було простіше. Але ті, що траплялися Ірині в її практиці, були зазвичай істериками, і тому їхні реакції, траплялося, заганяли її в глухий кут.

Цей новий не був ні істериком, ні підкаблучником. Довговолосий, але з твердим підборіддям; плечистий, але не культурист. Було йому років тридцять, й Ірина впіймала себе на несподіваній бабській цікавості, що не мала нічого спільного з роботою.

— Бачу, біда в тебе велика, — сказала вона одразу ж, як чоловік сів; таким, як він, важко першим почати скаржитися.

— Неприємність, — підтвердив він крізь зуби.

— Жінка, — означила Ірина найперше, найширше поле здогадів — і не промахнулася. Ніздрі клієнта роздулись, очі сказали «так».

— Любовний інтерес…

Ні.

— Зрада!

Точно. Першу серію розмови з клієнтом відьма любила найбільше — гра в «морський бій» на живій людині.

— Вона тобі зрадила…

Але не просто покинула. Немає однозначної реакції.

— Але ти її досі… любиш?

— Ненавиджу, — сказав чоловік крізь зуби.

— Від любові до ненависті, — Ірина проникливо всміхнулася. — Ну, розказуй, як ви розійшлись.

— Я фотограф, — він подивився на череп. — Роблю на замовлення фотосесії… портфоліо… Еротика. Деякі вдалі фото залишаю собі.

— Еротика, — повторила Ірина, ніби прислухаючись до звучання.

— Порнуха! — з викликом сказав клієнт. — Але на замовлення, індивідуально, розумієте?

— Розумію, — Ірина прискалила око. — Вдалі залишаєш собі.

— А вона залізла до мене в камеру й скачала мою добірку, — важко, ніби шпурляючи каміння, заговорив чоловік. — І виклала в мережу.

Затріщав ґнотик свічки.

— Ох, тяжка справа, чоловіче, — пригніченим голосом сказала Ірина. — 3 Інтернету ніяка відьма тобі не позбирає… Що з воза впало…

— Знаю, — погляд став колючим. — У мене тепер проблеми з клієнтами. Великі проблеми.

— Можна очі відвести, — подумавши, запропонувала Ірина. — Хто тебе не любить — щоб забув про тебе. Спершу свічку в церкві поставити й помолитися за їхнє здоров’я, а потім…

— Не треба! — чоловік стис у кулак руку на коліні. — Мені помститися їй треба, цій суці.

Ірина зустрілася з ним очима.

Їй траплялося в житті бачити по-справжньому страшних людей — готових убити, покалічити для діла й заради задоволення. Вона їх не боялася — просто знала, що треба триматися якнайдалі. Зараз, дивлячись у блакитні очі довговолосого фотографа, відьма здригнулася.

— Я хочу, щоб вона мучилася, — сказав чоловік, — щоб вона осліпла, щоб її паралізувало. Я добре заплачу. Коли я побачу, що пристріт діє, заплачу ще більше.

Ірина перша відвела очі:

— Не шкода? Вона ж… од ревнощів, мабуть. Любить, отже, ревнує.

Похитнувся стіл; здригнулося полум’я свічки, похитнувся череп.

— Я не хочу, щоб вона померла, — крізь зуби сказав чоловік. — Нехай помучиться.

— Фотографія є? — після паузи запитала Ірина.

Клієнт витяг із внутрішньої кишені роздруковане на принтері фото. Ірина піднесла фотографію до світла; миловида дівчина з великими зубами сиділа за святковим столом, широко всміхалася, на її плечі лежала чиясь рука. Очевидно, дівчину вирізали з групової фотографії, не шкодуючи чужих кінцівок.

Ірина примружилась. Поглянула на фото. Подивилася на клієнта; нюанс у русі його брів, ледь акцентований жест, уважний погляд змусили її насторожитися.

Вона знову поглянула на фото. Зубаста дівчина дивилася не прямо в камеру, а трішки повз; її невелика, але щира особистість відбилася на обличчі, у півколах біля губів, у малюнку тіней навколо повік, у блиску невеликих підфарбованих очей. Дівчина могла бути ким завгодно — тільки не авантюристкою, що викладає в мережу чужі інтимні знімки.

— Що ж ти, милий, чужу фотку мені підсовуєш?

Фотограф на секунду перестав дихати.

— Вибач, стара, — сказав хрипко, — не той папірець витягся.

— Перевіряєш? — Ірина підвищила голос. Від звертання «стара» її аж перекосило. — Та перевіряй-перевіряй. Думаєш, не бачу? Я все бачу!

Фотограф уперто стис губи.

— А ти як думав?! — Ірина підвищила голос ще на півтону. — Усе бачу. Зла ти людина, от зло твоє через людей і повертається…

Стіл знову затрясся. Захиталася свічка; череп підстрибував і хіба що не стукав зубами.

— Дешевих трюків не треба, — злісно сказав чоловік.

Ірина обома руками вчепилася в стільницю. З’явилася й зникла дурнувата думка про землетрус. Вона оглянула темну кімнату, намагаючись побачити, чи не тремтить іще щось, чи не гойдається лампа…

І завмерла, втупившись у дальній куток через плече фотографа. Рот роззявився сам собою. Чоловік хотів щось сказати, але, побачивши вираз її обличчя, замовк.

Стіл припинив трястися раптово, як і почав. Ірина замружилась — і знову розплющила очі. Потім протерла їх, розминаючи повіки пальцями. Ні; в тому кутку нікого не було. Нікого й нічого.

— Я на таке не купуюся, — голос клієнта здригнувся.

— А я не торгую, хлопче, — Ірина сама здивувалась, як хрипко й страшно пролунав її голос. — Забери свою фоточку.

Чоловік невпевнено взяв фотографію зубатої дівчини. Повагавшись, вийняв із внутрішньої кишені інший знімок: те саме застілля. Групове фото, не порізане ножицями, а ціле; за накритим столом, де царювала над тарілками величезна пляшка мартіні, сиділи рядком білявий чоловічок, худий і низькорослий, дівчина з великими зубами, а поруч із нею, поклавши їй руку на плече, — жінка трохи старша, фарбована блондинка років тридцяти в стильних окулярах. Цю блондинку легко можна було уявити за якою завгодно диверсією: не тільки фото злити в Інтернет, але й, мабуть, роздряпати пику щасливій суперниці чи навіть хлюпнути в очі кислотою.

— Ця? — строго запитала Ірина.

— Вона.

— Таки хочеш покарати? Бо дивись: усі під Богом ходимо. Щоб відповідати не довелося.

— А тобі не доведеться? — чоловік поборов страх і тепер соромився його. — Відповідати? Ти ж, мабуть, щодня твориш щось ще й гірше?

— Гірше — ні, — Ірина, миттю змінивши тон, масно всміхнулася. — Фотографії мало для твоєї справи. Треба ще щось — волосся, нігті…

Клієнт пограв жовнами і вийняв з тієї ж таки кишені білий пластиковий гребінець. У зубцях заплуталися дві-три волосинки; Ірина була неприємно вражена його передбачливістю.

— Це точно її волосся? Ти не чуже мені приніс?

— Її, — чоловік одвів очі.

— Отже, так, — Ірина міркувала, — для початку…

Стіл сіпнувся. Чоловік напружився. Ірина до останньої секунди сподівалася, що пронесе, що минеться; не минулося. Вона знову замружилася, відчуваючи, як усе її життя, щойно владнавшись, летить шкереберть.

Коли вона розплющила очі, демон на ім’я Олег стояв за кілька кроків, і його сірий костюм у напівтемряві здавався світлим. Ірина мовчала, наче язика проковтнула; клієнт мовчав теж. Не бачачи демона, він примудрився відчути його присутність і тепер дедалі більше нервувався.

— Я все для тебе зробила, — сказала Ірина крізь зуби. — Що тобі треба?!

— Мені? — вразився фотограф. — Та я ж…

— Фотографію лиши собі, — сказав демон. — Цю, другу, де вони разом бухають.

— Знову?!

— Що?! — викрикнув роздратований клієнт у паніці. — Я щось незрозуміле сказав?

Демон мовчав. Обличчя його було похмурим; Ірина, зціпивши зуби, знову подивилася на клієнта. Той злився, нервувався й пітнів, і запах поту пробивався крізь дух димучих пахощів.

— Фотку лиши, — сказала тяжко. — Оцю. І забирайся. Гроші поклади біля порога. Триста баксів, зеленими чи за курсом, а не покладеш — нарікай на себе.

— Ми так не домовлялися, — чоловік говорив крізь зуби. — Ти не сказала, що я одержу.

— Виконаю замовлення, — Ірина охрипла й прокашлялася. — Нашлю пристріт, якщо хочеш, на цю тітку в окулярах. Три дні мине — побачиш перші ознаки.

Фотограф глибоко зітхнув, аж загойдався вогник свічки. Ірина дивилася незворушно, як череп.

Чоловік уривчасто кивнув, устав і вийшов. За ним зачинилися двері. Демон, ніби тільки цього й чекав, широко пройшовся кімнатою. Старий паркет під його ногами не рипів.

— Що ти хочеш? — швидко пробурмотіла Ірина. — Чого ти знову…

— Тобі сподобалося в шизарні?

— Ні! — Ірина здригнулася.

— Хочеш провести там решту життя?

Череп сам по собі підстрибнув на столі, і блимнула свічка, наче лампочка на вітрі. Через частку секунди Ірина зрозуміла, що це вона сама гойднула стіл — різким мимовільним рухом.

— Ірино! — у двері зазирнула Віка. — Мужик нічого так бабок підкинув… Ти в порядку?

— Так, — Ірина нахилилася, ніби щось підбираючи з підлоги. — У повному порядку. Все в мене добре.

Багаторічна школа лицемірства могла б пишатися відьмою як найкращою ученицею. Але Віка, досвідчена помічниця, щодо інтуїції не набагато поступалася патронесі.

— Точно? — Вічин голос затремтів. — Ірино, ану глянь на мене.

Ірина випросталася. Пройшлася кімнатою, розсунула штори, впускаючи денне світло. Подивилася Віці просто у вічі:

— Ну що ти, Вікусю, мимо каси переживаєш? Тип цей — рідкісна погань, хоче пристріт наслати на свою колишню.

— Ірочко! — Віка не відводила погляду. — А ти ж начебто пристріту… не насилаєш… Чи як?

«Шарлатанка я все-таки чи ні? — запитала себе Ірина. — 3 одного боку, Віка все про мене знає, про мої замовляння й про закляття, і відгуки вдячних клієнтів сама ж пише на сайт. З другого боку… а хто його знає? Пристріт наслати — раз плюнути. Хтось устоїть, а хтось упаде. І доводь потім, що відьма насправді — авантюристка».

— Пристріту досі не насилала, — Ірина стягла з голови хустину. — Знаєш, треба б іконку в кімнату. Так, щоб… ну, щоб так.

— Ага, — погодилася Віка. — А ти ж відьма — це як, нічого? Іконка тут доречна?

— Я цілителька, — промимрила Ірина.

Ніколи й нікого не тривожила та каша, яку вона заварювала на замовлення з православних, язичницьких та вудуїстських обрядів. Допомагає тобі Христос, Перун чи Ґандальф — байдуже, аби допомагали, тому що ти — хороший і заслуговуєш на краще, а сусіди, рідня чи колеги — сумнівні; подекуди просто справжні негідники, тому Христос, Перун чи Ґандальф тобі допоможуть, а винних покарають…

Демон Олег стояв мовчки, схрестивши руки на грудях, як суддя чи навіть кат.

— То будемо святкувати? — все ще напружено запитала Віка. — Повернення в професію?

Ірина звела підборіддя:

— Будемо. Наливай.

Поки Віка поралася на кухні, Ірина пройшла до суміщеного санвузла найманої квартирки-офісу. Сіла на край ванни, вийняла з сумки паперовий згорток, заклеєний скотчем. У згортку лежали таблетки — всього п’ять штук.

— Не смій, — сказав демон.

У тісному приміщенні місця йому не було, тому він відбивався в дзеркалі.

Ірина пустила воду у ванну й у раковину, щоб створити шумову завісу.

— Я серйозно, — сказав демон, — ти від цієї гидоти звалишся з копит, а часу в нас — до четвертої ранку.

— Часу в нас? — буркнула Ірина, викочуючи на долоню білясту таблетку.

— Дехто повіситься сьогодні о четвертій тринадцять ранку. Якщо ти його не зупиниш.

Ірина засміялася.

— Відьмо, — сказав демон. — Ти сумніваєшся, що я можу запроторити тебе до шизарні назавжди?

Ірина потяглася губами до таблетки.

Рука її сіпнулася, ніби долоню підбили знизу. Таблетка злетіла, покрутилася в повітрі й упала у ванну, просто у вир біля стоку. Ірина заточилася й трохи не гепнулася вслід — як була, в одязі. Згорток з іще чотирма «колесами» випав, таблетки розкотилися по підлозі, забиваючись до щілин, до запилюжених дірок, проникаючи глибоко під ванну.

Ламаним жестом маріонетки Ірина міцно схопила себе за волосся й кілька разів смикнула — так, що з очей линули сльози, а на пальцях залишилися видерті з корінням пасма.

— Вистачить? — спитав демон. — Чи ще?

— За що?!

Її руки знову потяглися до волосся.

— Вистачить!

— От і молодець, — демон у дзеркалі підійшов зовсім близько, майже вперся лобом у скло. Втупився в Ірину згори вниз. — Скоріше відішли свою Вікулю нафіг. Треба працювати.

— Як же я відішлю? — Ірина стримувала сльози й говорила пошепки, боячись, що Віка на кухні почує голос або схлип. — Якщо я відішлю — вона ж одразу все зрозуміє. Викличе санітарів.

І тоді твій самогубець точно повіситься, тому що з гамівної сорочки навіть ти мене не визволиш!

— Відьмо, — сказав демон із дзеркала, — коли тобі треба, ти вирізняєшся розумом і кмітливістю. Придумай, як відіслати Віку, щоб вона нічого не запідозрила! Це тобі треба, а не мені.

— Тобі це теж треба, — пробелькотіла Ірина. — І подумай, кому треба дужче.

Демон дивився на неї з глибин задзеркалля, і погляд його потроху наливався такою люттю, від якої в Ірині заболів живіт.

— Добре, — сказала вона швидко. — Я придумаю.

* * *

На столі обіцяли свято коробка цукерок та маленька пляшка «Хеннессі». Під вікном репетувала сигналізація на чужій машині і про щось радилися клієнти нотаріуса, чий офіс був на поверх нижче. Ірина зі смутком подумала, що там клієнтів тепер більше, а ще недавно все було навпаки…

Демон вийшов із ванної, причому зачинені двері не відчинялися. Зупинився за спиною у Віки. Ірина облизнула губи.

— Ти чого така рум’яна? — Вічина пильність не слабшала.

— Бліда — погано, рум’яна — погано, — пробурмотіла Ірина. — Таблетку я проковтнула, мені лікар про всяк випадок із собою дав. Для профілактики.

— І що?

— І відчуваю, що розвезе мене зараз од цієї таблетки, — сказала Ірина з огидою. — Не буду я їх більше пити, в мене від них голова пухне… Вік, відкладімо свято на кілька днів?

— Тобі погано? — Віка насупилася.

— Я втомилася, — зізналась Ірина.

І, не стримавшись, подивилася на демона; той задоволено кивнув.

— Куди ти дивишся? — зразу відреагувала Віка.

— Нікуди. А що?

— Ти так глянула, наче в мене за спиною хтось стоїть!

— Віко, хто з нас божевільний — я чи ти?

Віка обернулася, вивчила порожній простір перед кухонними дверима.

— Ніхто, — пробурмотіла не надто впевнено. — То відвезти тебе додому?

— Накажи їй вимітатися, — сказав демон.

— А в тебе на сьогодні є якісь плани? — лагідно поцікавилася Ірина.

— Та, — Віка завагалась, — які там плани. Нема…

— А мала твоя після школи на курсах? — закинула Ірина пробний гачок.

— Ні, у неї по вівторках нема курсів. Прямо зі школи додому…

— Погуляти захоче?

— Яке там! У неї стільки уроків…

Віка замовкла, різко перемкнувшись. І раптом зізналася:

— Вона так учиться, просто відмінниця! Так старається! Усі кажуть здібна, працьовита. Треба тільки платити — там репетиторові, тут на курси…

— Не переживай, гроші будуть, — упевнено пообіцяла Ірина.

Віка раптом усміхнулася тепліше, ніж звичайно:

— Та ясно… Я поки жива — зароблю…

Ірина, що звикла читати по обличчях, побачила в її очах дочку Дашу, гостю з майбутнього, котра з відзнакою закінчила, університет, вступила до аспірантури й одночасно одержала роботу в солідній фірмі. І все це, якщо помріяти, всього через кілька років…

— Час іде, — демонові плювати було на Вічині материнські амбіції. — Кожна секунда на вагу золота. Жени її!

— Тоді йди, — бадьоро сказала Ірина, забувши, що після таблетки їй годилося б бути млявою й сонною. — Допоможи їй, ну, вечерю приготуй, нагодуй дитину.

— А як же ти?

— А мені ще пристріт насилати, — згадала Ірина.

Віка потемніла на виду. Підібгала губи; виклала на стіл загорнуті в папірець гроші:

— Цей мужик десять тисяч залишив!

— І воно того варте, — Іринин голос посуворішав. — І… ось. На, ти заробила. Потім зведемо рахунки.

Одержавши на руки пристойну суму, Віка остаточно забула про свою підозріливість. Можливо, наказові нотки в Ірининому голосі переконали її, що з відьмою все гаразд, а може, гроші перемкнули в голові крихітний важілець; хай там як, а Віка мовчки сховала коньяк, запхнула в пакет цукерки, пройшла повз непорушного демона і, вже стоячи з сумкою у дверях, озирнулася через плече:

— Іринко, ти б той пристріт… Усе-таки не треба, га?

— Але ж він заплатив. Нам же гроші потрібні, — Ірина не втрималася, щоб не підколоти.

Віка зітхнула:

— Ну… може, якось… не назавжди, не дуже сильно… Так можна?

«Учора вона забирала мене з шизарні, — подумала Ірина. — А сьогодні вірить у моє чаклунство, як вірять коханцеві, котрий сто разів зраджував».

— Тебе попідганяти? — крізь зуби поцікавився демон.

— Добре, — квапливо сказала Ірина Віці. — Не назавжди. Я ж не звір.

Віка кивнула, відчинила двері — і лишилася так стояти, однієї ногою на порозі:

— Ти зателефонуй у разі чого. Я приїду, допоможу тобі.

— Ага.

— Якщо стане погано — викликай «швидку».

— Ага.

— І напоготові тримай свої документи з клініки: виписку, висновок, список препаратів…

— Жени її! — страшно гаркнув демон. — Або гірше буде!

— Згадуються мені вірші улюбленого поета Єсеніна, — сказала Ірина, звівши очі до стелі. — Відшуміла діброва, облетіла, не реви, як корова, бо не буде діла. Бувай, Віко, до завтра.

І, перш ніж Віка встигла ще щось сказати, зачинила двері.

* * *

Дивлячись у двір крізь щілину в портьєрах, вона переконалася, що Віка справді пішла. У кімнаті із черепом панувала напівтемрява, на душі була дивна порожнеча: найстрашніше сталося, демон повернувся, а чи прийшов він з тартару чи виявився, як симптом хвороби, особливої ролі не грає. Хоч так, хоч сяк попереду пекло.

— Я тебе слухаю, — вона сіла за стіл. Вітер із відчиненої кватирки грався краєм портьєри.

— Фотографія, — нагадав демон.

Ірина взяла зі скатерки роздруковане на принтері фото: застілля, пляшка мартіні, білявий худорлявий чоловічок, зубата дівчина всміхається, красива стервоза в окулярах поклала руку їй на плече.

Багатозначний жест.

— Ну і?

— Хтось із них повіситься о четвертій тринадцять.

— Як це — хтось із них?

— Хтось із цих, на фотографії, — голос демона пролунав утомлено. — Я не знаю хто. Тільки знаю, що повіситься на смугастій краватці, чорно-синій, із Міккі Маусом.

— Краватка з Міккі Маусом?!

— Що, ніколи таких не бачила?

Ірина придивилася до фото. Чоловічок був у сорочці з розстібнутим коміром, зубата — у светрі, блондинка — у блузці. Ніяких краваток.

— І що ти від мене хочеш?

— Щоб ти довідалася, хто це й чому хоче накласти на себе руки. І зупинила. Як це було з Катею.

— Спасибі за щиру вдячність, я дуже зворушена.

— Тобі нема за що дякувати, — процідив демон. — Ти боролася за свою шкуру, і тобі вдалося вижити. Один раз.

Ірині здалося, що в кімнаті холодно, дуже холодно, що крижаний вітер несе з кватирки колюче арктичне повітря.

— Якщо до четвертої ранку ти не розв’яжеш проблеми самовбивці… — голос демона звучав, як із пекла.

— І Міккі Мауса…

— Так. Якщо ти не розв’яжеш цієї проблеми — повісишся, на тому, що під руку потрапить. На телефонному шнурі, на мотузці для білизни.

— Тоді я краще піду до шизарні, — твердо сказала Ірина.

— Спершу зробиш, що я сказав, а потім підеш до шизарні. З почуттям виконаного обов’язку.

— Ага, — Ірина розтягла губи. — Дохідливо…

Не змінюючи виразу обличчя, не гублячи усмішки, вона зірвалася з місця й кинулася до вікна:

— Ряту…

Розрахунок був на те, щоб наполовину вивалитися з вікна, потрапити на очі перехожим, привернути увагу матусь, що гуляють у дворі з візочками, та клієнтів нотаріуса. Розрахунок не виправдався: на третьому кроці в Ірини підкосилися ноги, а в горло наче хтось із силою ввігнав невидимий кляп. Ірина гепнулась, старий паркет опинився просто перед носом; демон підійшов і присів поруч навпочіпки.

— Життя — чудова штука, Ірино, — в його голосі почулися дивні, ностальгійні й водночас страшні нотки, аж дрож пройняв. — Чи не так?

Він поворушив пальцями, як це роблять ляльководи, керуючи маріонеткою на хрестовині; Ірина засмикалася на підлозі, здіймаючи й опускаючи руки та ноги.

— Життя чудове, — демон різко встав, і Ірина встала услід за ним, цілковито втративши контроль над тілом. — І так добре дивитися на світ розплющеними очима, — скорчена Іринина рука потяглася до ножиць, забутих на столі.— Ах, які яскраві барви, як світить сонечко…

Корячись чужій волі, Ірина схопила ножиці, повернула лезами до себе й піднесла до обличчя. Від жаху до неї повернувся дар мови.

— Олегу, — пробурмотіла вона благально, — не треба. Я все зроблю.

— Двоє очей — розкіш…

— Олегу! — заверещала Ірина. — Олежику, я все зроблю! Я клянусь!

Ножиці завмерли за кілька міліметрів од вибалушених від жаху очей. Потім рука її впала батогом, ножиці випали, і Ірина, знову здобувши владу над собою, насилу встояла на ногах.

— Візьми фотографію, — скомандував демон.

Ірина схопила фото тремтячою рукою. Білобровий хирляк, зубата брюнетка, блондинка в окулярах.

— Невже тобі їх не шкода? Невже не цікаво, чому людина, у якої є все, раптом вирішує… поквитатися з життям?

— Дуже цікаво, — пробелькотіла Ірина.

— Брешеш.

— Мені їх дуже шкода. Надзвичайно. Я все зроблю, щоб нічого не сталося…

— Лицеміриш, — гірко визнав демон.

На кухні задзвонив відьмин мобільний. Ірина не поворухнулася, так і сиділа з фотографією в руках; телефон дзвонив і дзвонив.

— Відповідай, — сказав демон. — Це може бути важливо.

Ірина послухалась, як автомат. У кухні було відчинене вікно; Ірина з тугою глянула у двір — там зараз було стільки народу, що жінці, яка раптово випала б із вікна другого поверху, не дозволили б заподіяти собі шкоду. Викликали б «Швидку», і ага: рецидив, палата, довгі рукава…

Номер на дисплеї висвітився туманно знайомий, але не Вічин.

— Алло, — сказала Ірина дерев’яним голосом.

— Ірина? — заговорила дівчина на тому кінці дроту, і відьма моментально впізнала голос.

— Катя, — пробурмотіла вона, від подиву трохи збадьорившись.

— Так, це я… Я так і не сказала «дякую». Я хочу подякувати… Ви врятували мені життя.

— Та ні, — Ірина захекалася. — Я просто…

— І… навіть більше, — Катин голос затремтів. — Якби не ви, я б зробила величезну дурість… і підлість. Ви мене врятували. Просто знайте це, от і все.

— Е-е, — сказала Ірина.

— Я вас ніколи не забуду.

І Катя від’єдналася. Відьма обережно поклала апарат на край стола.

— Бачиш, відьмо, — сказав демон. — На твоєму рахунку добра справа. Тобі зарахується.

Ірина помовчала. Подивилась на свої долоні — вони досі тряслися. Звела очі; демон стояв за три кроки, як і раніше схрестивши руки на грудях.

— Олегу, — сказала відьма, — хто тобі… — вона подивилась на телефон, — Катя?

— Ніхто.

— Тоді чому ти її врятував?

— Це ти її врятувала.

— Добре, — Ірина помовчала. — Я спитаю по-іншому… Як ти дізнався, що Катя стрибне з даху, якщо вона сама про це не знала?

— А оце, — демон дивився їй у вічі, — не твоя справа.

Ірина проковтнула клубок:

— Добре. Я питаю, бо, якби ти точно міг сказати, хто на цій фотографії, ну… має проблеми, нам було б простіше, е-е-е…

— Просто не буде, відьмо, — сказав демон. — Не сподівайся.

* * *

Отже, три різні людини. Ні імен, ні прізвищ, жодних підказок. На годиннику — чверть на першу; до останнього подиху самогубці залишилося шістнадцять годин і дві хвилини.

— Де це має статися?

— Не знаю.

— Хоч щось ти знаєш конкретно?

— Фотографія. Краватка з Міккі Маусом. Хтось із них. Усе.

Ірина пройшлася по кухні, розминаючи пальці, наче фокусник перед виступом. Відкрила Вічину телефонну базу. Насупилась. Узялася за телефон:

— Віка? Цей мужик, що останнім приходив, записувався по телефону?

— Ні, — відгукнулася в слухавці Віка. Чутно було, як шумить мотор і грає в маршрутці «Радіо Шансон». — Записався на сайті. Можеш подивитись… А навіщо?

— Для діла, — відрізала Ірина. — Ну все, вибач.

— Допомогти тобі?

— Сама впораюся.

Демон нависав над нею, заважаючи зосередитись. Ірина зайшла на свій сайт, ввела пароль, переглянула записи. Останній відвідувач зареєструвався на форумі під невимовним ніком і залишив для зв’язку електронну адресу, схоже, одноразову — ім’я скриньки звучало дико, безглуздий набір букв і цифр.

— Фігня, а не адреса, — буркнула Ірина.

— Якщо я хочу записатися на прийом до відьми, але не хочу виставляти свої координати, — мудро почав демон, — я створюю нову скриньку, спеціально для цього випадку…

— Або пишу, що в голову стукне.

— Ні. Я ж не малолітній мережевий троль, я справді збираюся піти на прийом до цієї відьми. Отже, я зацікавлений у тому, щоб одержати інформацію… Просто напиши йому! Зараз!

Ірина, як загіпнотизована, набила в поле теми: «Новини від відьми Ірини». Потім, майже не замислюючись над змістом, однак шукаючи на клавіатурі кожну букву, настукала повідомлення: «На твоїй фотці — прокляття. Зателефонуй мені».

Вона залишила в тілі листа номер свого мобільного й надіслала повідомлення — можливо, в нікуди.

— Якщо лист повернеться — значить, скриньки нема, — сказав демон, ніби відповідаючи на її думки.

— І що тоді робити?

Демон мовчав.

— Ти знав, що в базі немає його телефону? — раптом запитала Ірина.

Демон мовчав.

— Чому ти мені не сказав? Чому сам його не вистежив? Чому не запам’ятав номер його машини? Він же єдина ниточка! Чому ти…

— Через те, що я вселився в тебе! — гаркнув демон. — Я знаю те, що знаєш ти, дивлюся твоїми очима і слухаю твоїми вухами! Якби я міг сам щось довідатися — не став би бруднитися!

— Використовувати мене — значить бруднитись? — тихо уточнила відьма.

— Саме так, — демон пройшовся по кухні.

Ірина опустила очі. Поки демон лякав її, мучив, знущався — можна було прикидатися покірною і шукати шляху до порятунку. Але тепер демон не приховував огиди; вона раптом відчула себе глибоко й несправедливо скривдженою. «Я помщуся, — подумала вона, щоб подолати лють. — Я знайду, як помститися. Він ще не знає, з ким завівся».

Зціпивши зуби, вона перевірила пошту, раз і вдруге. Лист не повернувся.

— Принаймні скринька існує, — сказав демон.

«Але відповіді нема, — подумала Ірина. — Може, він створив собі електронну адресу на один раз та й забув про неї?»

— Я помилився, — визнав демон, помовчавши. — Я пам’ятав, що з Катею минулося легко… Ми її знайшли просто.

«Нічого собі “просто”», — подумала Ірина, але нічого не сказала.

Фото застілля лежало на клавіатурі. Крім пляшки мартіні, того дня гостям запропонували бутерброди з ікрою, нарізку сирів, салат зі свіжими овочами, заливну рибу…

— Що вони святкують? — запитав демон.

Ірина знизала плечима:

— Не Новий рік — це точно, на Новий рік люди вдягаються інакше. Чийсь день народження? Восьме березня? Може бути що завгодно, тільки…

Вона замовкла, вдивляючись у знімок. Те, що її зацікавило, ледь потрапило в кадр — самим краєчком.

— Це Великдень, — сказала вона впевнено. — Ось паска на столі. І отут шматочок паски, за пляшкою. Цього року Великдень припав на четверте квітня.

— А що, як це торішній знімок?

— Яке це взагалі має значення?

Демон не відповів. Ірина знову перевірила пошту — лист не повернувся, але й відповіді не було.

— Глухий кут, — сказала вона крізь зуби.

— Не глухий кут, — демон зупинився в неї за спиною. — Хто ці люди? Що ти про них знаєш?

— Цей білявий — бабій, — знехотя почала Ірина. — На вигляд — здохлика, грибок кривоногий, де воно й береться. Років йому близько тридцяти, за професією — офісний щур…

Почавши говорити, вона не могла зупинитися. Демон знову описав коло по кухні й сів перед відьмою. Його лице з уважного стало недовірливим, потім здивованим.

— Самотній, обручки на пальці немає… звісно, — Ірина, мружачись, дивилася на фото. — Найімовірніше, ви наймає квартиру. Однокімнатну. П’є… середньо. Незадоволений життям. Розраховує на цю чорненьку дівицю, яка сидить поруч, але, судячи з пози дівиці, йому нічого не обломиться. Мабуть, з цим усе… Тепер дівчина. Трішки за двадцять. Незаміжня. Дурненька. Але добра. От іще: вона постувала принаймні два тижні перед Великоднем, постувала ретельно. Тому дуже пишається собою… Не студентка. Освіта середня. У цій компанії постійного бойфренда не має… Найімовірніше, в пошуку. Але білявий її не влаштовує.

Ірина помовчала.

— І козі ясно, — сказала повільно, — що дівчина запала на нашого фотографа. І дивиться так трішки мимо… значущо.

— Як ти знаєш, що вона постувала? — подав голос демон. — Я тобі не клієнт. Не мороч мені голову.

Ірина й не подумала відповідати.

— Тепер блондинка… Руку поклала на плече дівиці, що означає ця рука? Ніякого сексуального підтексту. Радше, неусвідомлене застереження: не заривайся, кицю, цей мій. Підсвідомо відчуває в дівчині суперницю… Бо блондинка старша за брюнетку, трішки поправилася за минулі місяці: сидячий спосіб життя, коктейлі, тістечка, — Ірина перевела подих. — Вирішила худнути, тому на тарілці в неї тільки салат. Сама вона штучка ще та, розумна, зараза. Дами такого типу не вішаються ні за яких умов. Таким чином, під підозрою двоє: дівчина й грибок. Причому дівчина на першому місці.

— Чому ти вирішила, що дівчина постувала? — уперто перепитав демон.

Ірина зітхнула:

— Подивись на її тарілку. Ти коли-небудь бачив, щоб людина за святковим столом їла саму ковбасу?

— Може, вона просто любить…

— Ага-ага. Ще колір обличчя. Ще блиск в очах. І щоки запали.

— Непереконливо.

— Не збираюся тебе переконувати.

Демон замислився.

— Таким, як вона, дуже важливо вважати себе правильними, — помовчавши, сказала Ірина. — Знати, що ти добра. Щось важити у власних очах. Кажу тобі: якщо хтось на цій фотці потенційний самогубець — то це вона.

— Перевір пошту.

Ірина скорилася, заздалегідь знаючи, що результату не буде. І точно — скринька була порожньою; вона задумалася, розглядаючи кольорові рекламні вставки.

Відкрила Яндекс. Набрала в рядку пошуку: «Виклав інтимні фото».

Знайшлося чотириста шістдесят чотири тисячі сторінок.

Демон моментально навис над лівим плечем:

— Ще подивися на форумах. Ще в блогах. Ще…

— Сама знаю, — відгукнулася крізь зуби. — Не заважай.

* * *

Антивірус працював, як галерний раб: фальшиві скарги на хлопців, що нібито помістили в мережу фото покинутих жінок, вели просто на порносайти. Маневруючи між випещеними Демі Мур, Наомі Кемпбелл та любительськими знімками домогосподарок — голих, із гусячою шкірою, — струшуючи налиплі по дорозі віруси, відьма хвилин через п’ятнадцять відшукала форум, де обговорювали нову галерею «The Best від Миті Чеканкіна».

Плутаючись у посиланнях, Ірина вийшла спершу на головний сайт фотографа. Тут містилося парадне фото Миті з камерою на грудях: довге волосся зібране у хвіст, широкі плечі розправлені, блакитні очі інтригують. Електронна адреса, залишена для зв’язку, нічого спільного не мала з тією одноразовою, на яку Ірина вже надіслала листа.

Серед знімків, викладених для ознайомлення, голої натури не знайшлося. Ірина повернулася на форум, похапцем зареєструвалась і настукала повідомлення: «Привіт, а де ця галерея, про яку говорять?»

Їй дали посилання, і за кілька секунд відьма побачила те, що шукала.

Знято було майстерно. Двадцять фото, кожне з новою моделлю — від досить-таки скромних у жанрі м’якої еротики до розпусних, вишукано-вульгарних порнознімків. Дами, незалежно від форм і об’ємів, зухвало дивилися в об’єктив; тільки одна дивилася без виклику, повз камеру. Під фото був підпис: Ліза. Телефон такий-то.

— Скотина, — прошипіла Ірина. — Усе ясно: дівчина скромна, та ще й віруюча, Митя Чеканкін її спокусив, а його дама йому помстилася. Галерею виклали, — відьма перевірила дату, — позавчора… Двох днів вистачило, щоб набратися ганьби, та ще рідні, мабуть, додали перцю.

— Думаєш, це справжній міський телефон?

— Аякже. У цьому сутність помсти. Вона точно не сама живе, а з батьками, найімовірніше… Ясно, чому нещасна в петлю полізла!

— Ще не полізла, — уточнив демон. — Але твоя правда, мотив у неї є. А за номером телефону можна дізнатися адресу.

— Я відьма, а не хакер.

— Сучасна відьма не може не бути хакером! Давай.

* * *

— Я знала, що тобі сподобається, Митьочку.

Машина стояла правими колесами на тротуарі, тому світ здавався перекошеним. Чоловік на водійському сидінні стискав мобільник і силою волі змушував себе здаватися спокійним.

— Мене поставили на бабки, і це лише початок.

— Ну, ти ж творча людина. Для творчості необхідні сильні враження.

Жіночий голос в апараті тремтів од пристрасті. Так кішка захоплено вуркоче, граючись із мишкою.

Чоловік відсунув телефон від лиця. Глибоко зітхнув, заспокоюючись.

— Мені шкода, що так вийшло, — сказав у мікрофончик якомога спокійніше.

— Справді?

— Справді, шкода. Ти будеш покарана, Юліє.

* * *

Його співрозмовниця на тому кінці дроту — блондинка в кріслі перед комп’ютером — потягнулася, дивлячись у вікно. Прийняла зі стола окуляри:

— Що може бути жалюгіднішим за безглузді погрози?

— Сука, — прохрипіла слухавка. — Ти осліпнеш, оглухнеш, тебе паралізує!

— Фу, Митю. Це вульгарно.

— Ти згниєш заживо! Ти збожеволієш, ти…

Жінка торкнулася скроні. Поморщилася; голос якось дуже докучливо дряпав вухо, віддавався головним болем…

Вона подивилася на екран монітора.

Виставка голих дівок раптом утратила різкість. Затяглася ніби флером. Розмазалася перед очима, а вслід за нею розмазалися стіл і стіни, вікно й двері, кімната й люстра…

Вона підскочила від жаху, і підлога захиталася в неї під ногами. Упали на підлогу прямокутні окуляри…

— Рятуйте!

Стало темно; вона побачила, що лежить на паркеті, і за кілька сантиметрів од лиця валялася слухавка.

— Рятуйте, — прошепотіла вона. — Ряту…

* * *

Будинок — як виявилося, стара дев’ятиповерхівка — загубився серед висотних новобудов, і в густому, наче ліс, дворі все було зайнято: парковка — машинами, гірка й гойдалка — дошкільнятами, лави — матусями й бабусями, а вузькою стежкою вздовж палісадника гуляла жінка з дитячим возиком.

Ірина нервово пройшлася під липами. Набрала Лізин номер. Послухала автовідповідач. На секунду замислилась: а чи не влаштувати припадок просто тут, зараз, на очах у маси свідків? Чи швидко приїде «швидка»?

Демон був поруч, усім своїм виглядом застерігаючи від необдуманих учинків.

— Послухай… — почала вона.

Озирнулася. Вийняла мобільний, приклала до вуха, ніби відповідаючи на дзвінок, і заговорила півголосом:

— Коли ми цю дурну врятуємо, ти мене відпустиш чи ні?

— Зайве питання.

— Отже, не відпустиш.

— Ірино, — сказав демон проникливо, — невже тобі її не шкода?

— А мене хто пожаліє?

— Ти нікого — і тебе ніхто.

— Я що, все життя тепер рятуватиму якихось фріків?

— Це не фріки, а люди. Слабкі, так, але вони ще можуть…

— Олегу, — обірвала його Ірина, — ти можеш вселитися ще в когось, крім мене?

Демон промовчав.

— Що, не можеш?

— Можу.

— Чому не вселяєшся?

— Тільки після твоєї смерті.

— Що?!

— Я можу вселитися в когось після твоєї смерті, — похмуро зізнався демон.

Повз неї пробігли за м’ячем двоє хлопчаків, один кричав: «Гол!», другий верещав, намагаючись його перекричати: «Штанга!»

— А якщо я зараз закричу? — пошепки спитала в телефон Ірина. — Почну корчитися на землі й проситиму викликати «швидку»?

— Кричи.

— І що буде?

— Нічого! — виплюнув демон. — Розбіжишся й об стіну головою. Дітей шкода — їм рано на таке дивитися… Дорослим теж рано. Коли приїде «швидка», я буду вже вільним. І абсолютно безсилим. А вранці, о четвертій тринадцять, Ліза помре. От що буде.

Ірина опустила мобільний.

У гілках липи над її головою щебетали горобці. У пісочниці вовтузилися карапузи.

— Життя прекрасне, — дуже тихо й дуже гірко сказав демон.

Ірина сховала телефон. Дівчинка, що малювала на асфальті кола, підібралася близько до її ніг.

— Мала, — звернулася Ірина фамільярно й привітно, — ти знаєш Лізу з шістнадцятої квартири?

Дівчинка подивилася переляканими очима і втекла на майданчик. Ірина зітхнула: все правильно, не розмовляй із незнайомими…

— А навіщо вам Ліза з шістнадцятої? — бабуся з повідцем у руках із готовністю зупинилася навпроти. Пудель у червоному нашийнику гавкнув, крутячи хвостом.

— А, — Ірина широко всміхнулася, — просто я телефоную їй цілий день, а ніхто слухавки не бере… Вони вдома, не знаєте?

— Гуляють вони, — повідомила бабуся, і підозріливість на її обличчі трішки розгладилася.

«Ну, процес пішов», — подумала Ірина.

— Гуляють? Де?

— Та он же, — бабуся вказала в бік палісадника.

Жінка з візком тим часом розвернулася, вкотре дійшовши до кінця доріжки, і Ірина побачила її лице; їй знадобилося кілька довгих секунд, щоб упізнати дівчину з фотографії.

— Дякую, — сказала вона, сподіваючись, що бабуся піде, але та все стояла поруч і говорила без упину, як забуте радіо. Ірина не чула ні слова.

Возик. Дитина. Коли Ліза встигла народити? Хто батько дитини?

Чи не Митя Чеканкін постарався?!

— їхали-возили, — сказав демон.

Бабуся чекала відповіді. Дивилася вимогливо.

— Так, — сказала Ірина.

— Вона спитала, чи давно ти знаєш Лізу, — підказав демон.

— Не дуже, — зізналася Ірина.

Бабуся знову заговорила.

Ліза тим часом ішла, котила перед собою візок і думала про своє. Лице її було спокійним; Ірина ніколи б не повірила, що ця жінка страждає, що вона плаче ночами, що вона готова накласти на себе руки через знімок в Інтернеті.

— Дякую, — сказала вона бабусі. — Ваша собачка…

Пудель, на щастя, встиг утекти досить далеко. Бабуся миттю забула про Ірину:

— Моню! Ти куди?! Поганий хлопчик! Моню! Назад!

Пес тішився цією біганиною. Бабуся зникла з поля зору; Ірина відійшла далі від дитячого майданчика й знов зупинилася.

— Як вона може накласти на себе руки, якщо в неї дитина? — демон, здавалося, не вірив власним очам.

— Може, післяпологова депресія?

— Ірино! — демон раптом заговорив переконливо й жагуче. — Ти уявляєш, яка в тебе місія? Ти розумієш, що ти рятуєш уже двох? Жінку — від смерті й манюсіньку дитину — від сирітства!

Ірина мимоволі розправила плечі.

— Тобі зарахується, відьмо! — палко запевнив демон. — Ну, йди!

Широко крокуючи по намальованих на асфальті колах, по гравію і по траві, Ірина перетнула двір і обережно наблизилася до Лізи.

— Лізо, добрий день! Ви мене пам’ятаєте?

Відьма всміхалася так привітно, що дівчина зніяковіла. Їй було незручно зізнатися, щб вона не пам’ятає такої милої, гарної жінки.

— Я Ірина, — від бажання сподобатися відьма мало не навшпиньки стала. — Нас познайомив Митя Чеканкін, пам’ятаєте?

Дівоча усмішка у відповідь застигла на її губах:

— Вибачте, я не пам’ятаю. Ми з Митею… давно не спілкуємось.

Ірина кинула яструбиний погляд на візочок. Там лежало й спокійно сопіло немовля місяців шести, вгодоване, здорове.

— Вибачте, — Ліза моментальним рухом засмикнула мереживну завісочку. — Мошка…

«Віримо в пристріт, — відзначила Ірина. — Правильно робимо. Наша людина».

— Але ж ви на Великдень начебто добре посиділи? — здивувалась Ірина.

— На Великдень? — дівчина зніяковіла. — Ну так. Тільки потім ми… не зустрічалися.

— І звичайно, немає часу, — з розумінням кивнула Ірина. — Дитина забирає всі сили.

— Ні, — Ліза пильно подивилася на відьму. — Тільки з десятої до першої і з другої до четвертої. Та й то, якщо погода погана, ми менше гуляємо…

Ірина часто закліпала. Ліза раптом широко всміхнулася:

— Я нянею працюю! Он у тому будинку, — вона кивнула на висотку, — знайшла родину за оголошенням…

Поки Ірина перетравлювала новину, Ліза знову покрокувала по доріжці. Відьма пристосувалася до її кроків; поруч ішов демон. Ірина кинула на нього докірливий погляд, той знизав плечима.

— Отож я й здивувалася, — зізналась Ірина, переводячи подих. — Митя мені не казав… втім, не будемо про нього, якщо ви посварилися.

— Ми не сварилися. Ми просто розійшлися.

Ірина вп’ялася очима в її лице. Ні, ця дівчина не страждає. Спогади про Митька викликають у неї досаду, і край.

— Я телефонувала вам, — довірливо сказала Ірина. — Мобільний вимкнений, домашній не відповідає.

— У мене телефон виправся у пральній машині разом із джинсами, — весело зізналася дівчина. — Ще минулого тижня. Висох, але не працює. Івасикові батьки, — вона кивнула на візочок, — мені поки що свій дали, для зв’язку.

— А автовідповідач ти іноді прослуховуєш? — м’яко запитала Ірина.

— Автовідповідач?

— Ну, на домашньому телефоні повідомлення…

— Ні. Він не працює.

— Он як, — сказав демон за спиною, і Ірина ледь стрималася, щоб не озирнутись. — Ірино, вона гадки не має, що її фото є в мережі.

— А звідки у вас мій номер? — дівчина вповільнила крок.

— Від Митька, — в Ірини не було часу на роздуми.

Ліза насупилася:

— А навіщо він роздає мій телефон?

— Він не роздає, — Ірина спробувала добродушно обуритися. — Він…

Ліза дивилася тепер уже з відвертою підозрою.

— Більше не бреши, — попередив демон. — Ти й так забрехалася.

— Я випадково побачила в Миті вашу фотографію, — пробурмотіла Ірина. — Оцю, — витягла знімок. — А я, розумієте, ясновидиця… відьма.

Ліза мимоволі позадкувала.

— І на цій фотографії, — Ірина труснула аркушиком, — я побачила, що вам бажають зла… Вам наврочено. Я зніму. Безкоштовно!

Ліза повернулася так, що між нею й Іриною опинився візочок:

— Нічого мені не наврочено! Взагалі, я вас не знаю, у мене немає грошей, з мене нічого взяти!

— Та не треба мені ваших грошей!

Завовтузилось у візочку немовля. Почулося перше пхикання — наче далекі перекати грози.

Одночасно в Лізиній кишені задзвонив телефон.

Немовля розплакалось.

Ліза витягла мобільний:

— Алло! Так, Світлано, ми гуляємо у дворі!

Дитина плакала. Ліза метушливо трусила візочок:

— Так, заплакав. Ні, він увесь час спав, щойно прокинувся, буквально щойно… Що? Які фотографії?

Якийсь час вона слухала, зсунувши брови.

— Не знаю, — голос її раптом ослаб і потоншав. — Гадки не маю… Добре, зараз…

Дитина плакала. Забувши про візочок, забувши про все, Ліза стояла з телефоном у руці й із жахом дивилася на Ірину.

— Я ж кажу, тобі пороблено, — впевнено сказала відьма. — Але ми вроки знімемо, вір мені!

На очах у дівчини виступили сльози:

— Вона щось говорить про фотографії в Інтернеті… що я в них більше не працюватиму… якась маячня!

* * *

Каталка безшумно котилася на гумових колесах лікарняним коридором. Черговий лікар, худорлявий блондин, слухав чоловіка з довгим хвостом за плечима:

— Ми розмовляли по телефону, потім вона замовкла. Я скоренько до неї приїхав і бачу…

— У тебе й досі її ключ? — худий, здається, здивувався.

— Ну… так. Вона збиралася поміняти замок, але…

— Про що ви говорили?

— Ми сварилися, — зізнався чоловік із хвостом за плечима. — Потім вона скрикнула. Потім — «рятуйте»…

— У неї є родичі?

— У неї мати у Воронежі.

— Треба, щоб хтось із родини приїхав і привіз її поліс.

— Ага… Ігоре, я тобі страшенно вдячний. Я взагалі не знав, що робити… Це таке щастя, що твоє чергування…

— Та яке там щастя? — блондин поморщився. — Зроблю, що зможу. Простежу… і все.

— А що з нею, Ігоре? — помовчавши, запитав чоловік із хвостом.

Блондин глянув підозріливо. Знизав плечима:

— Нічого доброго не бачу.

* * *

— …Як ви можете зняти вроки, якщо ви не можете забрати цю гидоту з мережі?!

— Я знаю, я все зроблю, я все зніму.

— Це ж роками так і висітиме… з одного ресурсу на інший… разом з адресою, телефоном…

— Телефон можна змінити.

— А якщо я зустрічатимуся з хлопцем? Працюватиму за фахом? Я ж вихователь дитячого садка…

На кухні двокімнатної Лізиної квартирки Ірина, освоївшись, заварювала чай:

— Лізо, таких знімків у мережі мільйони. Цілі юрми. Тебе ніхто зі знайомих не помітить.

— А Світлана помітила! Через два дні!

Ірина подивилася на демона.

— Це не Світлана, — сказав той, зітхнувши. — Це її чоловік, видно, любить «веселі картинки». От і наскочив.

— Митя мені зробив гарну фотосесію, — захлинаючись слізьми, пояснювала Ліза. — І кілька фотографій захотів… ню. А я його… любила… я думала, він зі мною… він мене…

І вона знову заридала — ніби підключили новий резервуар зі слізьми.

— Ану припини! — зненацька грубо сказала Ірина.

Ліза закашлялася. Затихла.

— У тебе що, помер хтось? — Ірина підвищила голос. — Чи захворів? Чи тебе покинули? Митя цей… та дякуй Богу, що ти з ним ближче не зійшлася! Це лайно на паличці, цей твій Митьок! Подумаєш, виклали голу фотку в мережу!

— Не просто голу, а…

— Ну й що? Ти що — потвора? Ні! Подивися на себе!

— Я…

— Мовчи! Годі сльози лити! Чи ти одна під роздачу потрапила? Знаєш, які в Митька неприємності?

— А, — Ліза звела мокрі очі, — хіба це… не Митя сам виклав?

— Ох, — сказав демон.

— Це не Митя виклав, — Ірина зробила серйозне лице. — Це…

Вона знову вийняла із сумки вже прим’ятий знімок.

— Це вона, — ніготь з чорним лаком тицьнув на лице блондинки в окулярах.

— Юлька, — прошепотіла Ліза, раптом напружившись.

Сльози на її очах висохли.

— Вона не тобі мстилась, а йому, — мудро кивнула Ірина. — І з ним заодно багато народу постраждало. Можеш не сумніватися — пику йому наб’ють, а може, щось і гірше.

Ліза роздивлялася фотографію, ніби хотіла очима пропалити в ній дірку; вікно було відчинене, на другий поверх долинав галас дітей у дворі й собачий гавкіт.

Ірина досвідченим оком оглянула кухню: серветочки, тарілочки, картинки в рамках…

— З матір’ю живеш?

— З мамою й бабусею… Бабуся зараз у лікарні, мама на роботі. Вони в мене, слава Богу, в Інтернет не ходять… У нас навіть комп’ютера немає… І як я поясню, що мене з роботи вигнали?

— Ніяк! Скажи, що та родина перебирається, їде чи, навпаки, до них бабуся з провінції приїхала, та що завгодно. А я тобі замовлений амулет зроблю — робота сама до рук прийде. Гарна й легка.

Ліза схлипнула.

— Я сумуватиму за Івасем… малим…

— Свого народиш, то й сумувати перестанеш, — Ірина вперше за останню годину трішки розслабилася. — Ну, пий чай.

Усе було непросто. І водночас — усе було правильно. Дівчина поплаче й забуде. Зрозуміло, до самого ранку не можна залишати її саму; треба придумати, як забрати її з дому, щоб мати нічого не запідозрила.

— Ти до клубів ходиш? — спитала ніби між іншим.

— Ні…

— Дарма. У твоєму віці до клубів треба ходити.

— У мене грошей мало, нема що вдягти… І… я не люблю взагалі-то, коли гучна музика.

— А ти пробувала?

— Я не хочу, — Ліза нарешті поклала фотографію на стіл. — Пам’ятаю, ми тоді сиділи на Великдень… Добре було. Душевно. Наче ми… друзі.

— А це хто? — Ірина вказала на білявого чоловіка.

— А це Ігор. Митин шкільний друг, вони багато років не бачилися, потім знову зійшлися. Він лікар, здається. Кажуть, добрий. Хоча… по ньому не скажеш.

— Він до тебе клеївся?

— Та ну його, — Ліза повела плечем. — Він узагалі липкий тип.

— Ну й хрін із ним, — Ірина сіла, розмішуючи цукор у чашці. — Отже, Лізо, сьогодні йдемо в люди. Скажи мамі — повернешся вранці.

— Ні.

— Я запрошую.

Ліза кліпнула мокрими віями:

— Я вас зовсім не знаю.

Ірина звела очі до стелі:

— Я що, мужик чи лесбіянка? Я що, звідниця чи сутенерка? Я що, на когось такого схожа? Я цілителька, кажуть тобі! Моя робота — робити добро!

Демон засміявся. Ірина ляснула долонею по столу:

— Тихо!

Ліза здригнулася.

— Тихо, тихо, — повторила Ірина м’яко та вкрадливо. — Це я серцю твоєму наказала. Бо в тебе пульс за сто, для здоров’я дуже погано.

Ліза покліпала мокрими віями.

— Я допомагаю людям, — твердо сказала Ірина. — Тобі треба розвіятися, не думати про погане. Вважай, що це рекомендація лікаря.

— Мама не зрозуміє, — пробурмотіла Ліза. — Бабуся в лікарні, у неї нерви… Та й куди мені тепер? Мене ж упізнаватимуть, пальцями показуватимуть…

— Розмріялася! Люди роками собі популярність заробляють, а ти хочеш одразу!

— Та не хочу я! Що ви таке кажете!

— Давай так, — Ірина напружено міркувала. — Поїдемо до мене в офіс. Знімемо з тебе вроки, заговоримо амулет… Це швидко не робиться, потрібен час. Ти хрещена?

— Так…

— Добре. А вже там вирішимо, що робити далі. їдьмо, — Ірина встала, не допивши чай.

З Лізиного обличчя було видно, що вона вагається й от-от погодиться — але тут у кишені в Ірини задзвонив мобільний.

Митя Чеканкін захряснув дверцята машини. Відкинувся на спинку крісла. Підніс мобільний до вуха:

— Круто… Ірино. Я… гроші вам винен… премію за чудову роботу. Хоч я тепер усім винен, куди не кинь, — він нервово засміявся.

— Не зрозуміла, — Ірина зрозуміла все моментально й ухопилася за спинку стільця на тісній кухні Лізиної квартири. — Що сталося?

— Вона… в лікарні. Ніхто не знає, що з нею. Я… правда кажучи, навіть не чекав, що так…

І Митя Чеканкін вимкнув телефон.

Ліза дивилася стурбовано:

— Що? Що таке?

— Усе гаразд, — відьма навіщось витерла руки об штани. — Можна до туалету?

Через хвилину, увімкнувши воду в раковині маленької ванної, вона втупилася в дзеркало, у бліде демонове обличчя:

— Ти свідок. Я ніякого пристріту на неї не наводила!

— Може, її ще хтось замовив? — невпевнено припустив демон.

— Ти що? — Ірина кричала пошепки. — Віриш, що можна пристрітом довести людину до лікарні?!

Демон мовчав; Ірина запізно усвідомила комізм ситуації. У демонів вона теж не вірила — донедавна.

— Не ти — то інша, — невпевнено припустив демон.

Ірина взялася за голову.

— Важливо зрозуміти, в якому вона стані, — знову заговорив демон. — Важливо зрозуміти… що вона не може… ну… ти розумієш.

— Накласти на себе руки?!

— У неї з’явився… привід. Важливо зрозуміти, чи може вона встати з ліжка, як її доглядають, тямить вона щось чи в неї потьмарився розум…

— Ех, усе було так просто, — прошепотіла Ірина.

— Не здавайся, — сказав демон.

— Ти мене втішаєш?!

Кілька секунд вони дивилися одне одному в очі — крізь дзеркало.

* * *

У дитинстві Ігор Котельников мріяв бути артистом цирку. Щороку на перше квітня влаштовував складні й досить-таки образливі розіграші однокласників та знайомих. Після одного такого розіграшу, уже в одинадцятому класі, закінчилася їхня дружба з Митею Чеканкіним, а вони ж були з дитячого садка нерозлийвода.

До циркового училища батьки Ігоря не пустили, а загнали в медичний інститут, і тоді його специфічне почуття гумору розцвіло буйним цвітом. Він обожнював навантажити старий дипломат препаратами — чиїмись фрагментами й тельбухами — і в метро, наче ненароком, відкрити його так, аби вміст вивалився під ноги якій-небудь юній панянці. Він став прокляттям рідних і викладачів. Та якось у метро він познайомився з жертвою свого розіграшу, і всі, хто його знав, були вражені зміною.

Це було кохання, як про нього пишуть у книжках, — велике й світле. Колишній шибайголова засів за книжки, їв печиво з її долонь і навіть, здається, почав писати вірші. Через півроку безтурботного щастя Тамара спокійно покинула Ігоря й пішла до його однокурсника, сина багатих батьків.

Ні до, ні після тієї чорної середи Ігор Котельников не знав такого розпачу.

Він так-сяк вийшов із запою. Спробував наркотики й насилу покинув. Завалив сесію й пересклав, користуючись щирим співчуттям викладачів. Нарешті вилікувався, але відтоді назавжди визначився у стосунках із жінками.

У нього завжди було багато жінок. Худий і некрасивий, він вабив їх, наче мед. Гострий на язик, обізнаний у всіх галузях медицини, веселий і позбавлений комплексів, він жив, як собі хотів. Роботу не дуже любив, але вона його й не обтяжувала.

Зрозуміло, так було в ті дні, коли до лікарні не привозили у важкому стані близьких знайомих.

Ігор заповнював папери; надворі, за вікном, жило місто, сигналило, диміло, ревло моторами. Усередині, за нещільно причиненими дверима, жила за своїми законами лікарня — приглушені і напружені нервові голоси, і кроки, і брязкіт, шелест ганчірки по підлозі й шум води по трубах.

Юлька лежала непритомна.

* * *

— Вікусю, виручай. Я тебе дуже-дуже прошу…

— Послухай, ми так не домовлялися! Я менеджер, а не клоун!

— Віко, я все поясню. Приїдь до мене на квартиру, негайно, візьми таксі, я сплачу!

Ірина говорила по мобільному, стоячи у ванній Лізиної квартири, пустивши в раковину воду під великим тиском.

— Віко, я тебе благаю! Це справа життя і смерті!

— Приїду, — помовчавши, сказала Віка.

— Я віддячу! Спасибі, подруго!

Ірина перевела подих.

— Залишилося вмовити Лізу, — пробурмотів демон.

— Ліза, до твого відома, — відьма швиденько вмилася, — за своєю природою опікунка. Їй треба доглядати безпорадних, тоді вона почувається людиною. І чоловік їй потрібен слабенький, хворобливий або такий, який уміло грає на жалощах…

— Я не замовляв сеанс ясновидіння.

— Це не ясновидіння, — Ірина взяла з полиці паперовий рушник. — Це психологія, Олегу. Вчись.

Демон, усупереч звичці, не став морщитися:

— Тоді скажи мені як психолог. Ліза, у її нинішньому стані, схожа на самогубцю?

Ірина вперла руки в боки:

— Тепер — ні. А хто, скажи мені, виявився з нею поруч у найтяжчу мить? Хто втішив її і розраяв? Хто пообіцяв допомогу? Хто, зрештою, знайшов їй роботу?!

— Рано радіти, відьмо.

— Сказати відьмі добре слово — язик відпаде…

Вона на секунду затрималася, дивлячись у дзеркало, і зненацька собі сподобалася: натхненна блідість, блискучі очі… Можливо, шляхетність її місії відблиском лягала на лице. Принаймні така думка їй полестила.

— Ліза під доглядом. Тепер до лікарні.

— А третій? — спитав демон. — Цей… Ігор?

— Знаєш, що це мені нагадує? — Ірина взяла з полиці чужу туалетну воду, принюхалася, освіжилася. — Три наперстки, під одним — кулька.

— І дуже висока ставка, — буркнув демон.

Ірина бігцем повернулася на кухню, де Ліза пудрила носа, тримаючи перед обличчям дзеркальце. Ірина вирішила, що це добрий знак: дівчинка оживає.

— Лізо, — сказала діловито, — ти як у воду дивилася: не доведеться нам сьогодні танцювати… В однієї моєї знайомої на роботі аврал, ні з ким залишити лежачу хвору, родичку. У тебе є робота на цю ніч, о восьмій ранку тебе змінять. Оплата — три тисячі рублів! Половину наперед!

— Я ніколи не доглядала лежачих хворих, — Ліза злякалася.

— Її не треба доглядати. Вона спатиме. Треба тільки постійно перебувати в квартирі і, в разі чого, телефонувати…

— Я не можу, — запхинькала Ліза. — Як я мамі поясню?!

* * *

— Віко, мені треба, щоб дівчина звідси ні на крок. І щоб вона вірила, що зайнята шляхетною справою.

— Так, але дванадцять годин?!

Ірина металася по своїй квартирі, поспіхом надаючи їй умовно-лікарняного вигляду. Знайшла й виклала на кухонний стіл якісь старі одноразові шприци. Повісила на гачок у ванній марлеву пов’язку. Набрала в аптечці пляшечок, які потрапили під руку, виставила на тумбочку біля ліжка.

— Вікусю, лягай, вона прийде через десять хвилин. Я тобі дам свій халат…

Віка скорилася.

— Що, я взагалі не встаю?

— Не встаєш.

— А до туалету?

— Вікусю, ти не встаєш!

— А як…

— Не пий води! Взагалі, ти спиш, ми домовилися, що ти спиш увесь час!

Демон спостерігав за метушнею, відверто тішачись. Дочекавшись, поки Віка піде до ванної, Ірина насунулася на нього, ніби збиралася дати ляпаса:

— Припини іржати! Ти що, не розумієш, навіщо я це роблю?!

— Вибач, — сказав демон. — Дуже смішно.

Ірина плюнула й витягла мобільний.

— Митя? Це Ірина. Відьма. У мене висвітився ваш номер. Митю, мені треба точно знати, до якої лікарні поклали Юлію.

* * *

— Юля?

Жінка дивилася повз нього. Очі її були напіврозплющені й здавалися загадковими. Так само загадково вона дивилася ввечері в Сочі, коли Митя виїхав знімати — тобто, фотографувати! — актрис на пляжі, а Ігор затримався й спізнився на літак…

І було сонце, і було море, і у винайнятій квартирці вуркотів допотопний кондей. Менш як рік тому. Дуже давно.

— Юлю! Ти мене чуєш? Можеш поворухнути пальцями?

Ніякої відповіді. Доктор Хаус уже призначив би МРТ, КТ та ще триста тридцять досліджень, і все поза чергою; Ігор зітхнув, перевірив аркуш із призначеннями, перевірив крапельниці. Повернувся до кабінету, де його чекала літня сестра:

— Ігоре Анатолійовичу, там родичка домагається…

— Чия?

— Я родичка Юлії Антонової, — жінка протиснулася до кабінету, спритно обминувши масивну сестру. — Я її… Ой.

Вона замовкла, дивлячись на Ігоря, ніби очікувала побачити на його місці когось іншого.

* * *

І цей був тут. Двоє підозрюваних в одному місці — дарунок долі; Ірина розпливлася в усмішці:

— Ігор?

Миршавий дивився з підозрою. Він був чимось дуже серйозно пригнічений: щоки запали, очі почервоніли. Переживає через пацієнтку?

— Яке щастя, що Юлечка потрапила саме до вас!

— Немає ніякого щастя, — процідив худий. — Хто ви їй?

— Двоюрідна сестра, — Ірина не затнулася ні на частку секунди.

— Як ви дізналися?

— Тобто? Мені зателефонував Митя Чеканкін!

Недовіра зникла з блондинових очей. «Я тільки сьогодні вранці вперше побачила їх на фотографії, — подумала Ірина. — А тепер ці троє мені — мов рідні».

— Який діагноз? — для близької родички вона підозріло мало засмучувалася, більше напирала. — Як це могло статися — здорова людина раптом упала?

— Деякі хвороби розвиваються в прихованій формі, — неохоче зауважив Ігор. — Установлення діагнозу — не така проста справа, я призначив обстеження…

— Ви ж зробите, що треба? — Ірина згадала, що повинна виявити стурбованість. — Ви її добрий друг. Яка удача, що з тисяч лікарів…

— Це не удача, — Ігор поморщився. — Митя зателефонував мені, дізнався, що я на чергуванні, і привіз Юлю до приймальні.

— Митя сам її привіз?! — Ірина роззявила рота. — А вони ж…

— Вибачте, я не маю часу, — уривчасто сказав Ігор. — Приходьте завтра на дев’яту, після обходу будуть якісь новини…

— Я нікуди не піду! — Ірина навіть здивувалась, як можна їй таке пропонувати. — Я сидітиму тут цілу ніч, це ж моя двоюрідна сестра!

Частку секунди Ігор дивився на неї, як на божевільну.

* * *

Наставала ніч.

Темніли вулиці. Розсмоктувалися затори. Світилися в будинках екрани.

Ліза, одягнена в білий халатик, дивилася на кухні телевізор. Періодично, як старанна доглядальниця, вона зазирала до кімнати, прислухалася до дихання хворої, перевіряла, чи все гаразд.

Щохвилини незнайомі пітні мужики добували з мережі її беззахисне голе фото. Від цієї думки в Лізи тьмяніло в очах.

Але вдома не працює телефон. Ні мама, ні бабуся ні про що не дізнаються — принаймні до п’ятниці; Ліза зітхала з полегшенням.

По телевізору показували сагу про повію, яка стала пристойною жінкою й щасливою дружиною. Якщо навіть повіям так щастить — чому Ліза не може почати нове життя?

Тим більше, що перший крок зроблено. Ліза працює, і справа її шляхетна. Трохи дивно все-таки, що у квартирі лежачого хворого тільки одне ліжко… Та й то не ліжко, а розкладний диван. І незрозуміло, навіщо тут антикварний годинник із боєм, який перетворює ніч на суцільний довгий і шумний парад із канонадою.

Дуже дивна все-таки хвора. Хто її родичі? На столику біля ліжка недбало звалені коробочки й тюбики ліків: від радикуліту, від нежитю, від проносу, від запору. Снодійне. Масажний крем. Вітаміни, рекомендовані при напруженій розумовій праці. Бідна жінка, що з нею таке? І лежить нерухомо, майже не дихає…

* * *

Віка вмирала від нудьги. З кожною хвилиною Іринина авантюра, в яку Віка так легко дозволила себе втягти, здавалася їй дедалі обурливішою.

Було душно. Свербіла спина. Хотілося пити.

Хотілося до туалету — саме тому, що Віка точно знала, що до туалету не можна. Клята дівчина весь час зазирала до кімнати, а то й заходила. Скрізь нишпорила, принюхувалася, розглядала дрібнички. Цікаво, якщо вона полізе шарити по замкнених шухлядах відьминого бюро — теж лежати, не ворушачись, удаючи набивну тушку?!

Пролунав телефонний дзвінок. Від різкого звуку Віка сіпнулася на ліжку; на щастя, Ліза була в цей час на кухні.

— Алло, — дівчина говорила приглушеним голосом доглядальниці. — Усе добре. Спить… Ні. Добре… Так, аякже. Можете мені довіритись.

Віка в розпачі закотила очі.

* * *

Пожежні сходи, хоч продувалися всіма вітрами, служили курилкою медсестрам і нянечкам з відділення. Ірина стояла, нервово крутячи в руках мобільний, дуже шкодуючи, що в присутності демона не можна курити.

— Зате з Лізою все нормально. Вона під наглядом.

Демон кивнув. Ірина відкрила телефон:

— Алло… Митя? Це Ірина. Поясни, як сталося, що це ти привіз Юлію до лікарні? Ти що, був біля неї, коли їй стало погано?

— Ми розмовляли по телефону, — голос у слухавці якось підозріло затремтів. — Я почув стукіт, потім крик, потім — «рятуйте». Я був біля її будинку. В машині. Я піднявся…

— А хто відімкнув двері?

— У мене були ключі. Вона не встигла… поміняти замок.

— Ясно, — сказала Ірина. — Дякую.

Сховала телефон і довго стояла, дивлячись униз, на двір із двома каретами «швидкої допомоги».

— Ми ж не допускаємо, що він бреше, — невпевнено сказав демон. — Що він, наприклад, її отруїв? Або стукнув молотком, загорнутим у рушник?

Ірина мовчки похитала головою.

— Це якийсь неприродний збіг, — пробурмотів демон.

— Отже, це не збіг.

— Що тоді?

Ірина повернулася до нього:

— Скажи, а навіщо вона виклала в мережу ці фотографії?

— Щоб помститися.

— За що помститися? Якщо вони не сварилися? Якщо в нього були ключі від її квартири?

— Запитай у нього, — порадив демон.

Ірина витягла телефон, але перш, ніж устигла набрати номер, телефон задзвонив.

— Алло.

— Ірино, — Митин голос тремтів у телефоні, тепер уже безсумнівно тремтів, — я скасовую… своє замовлення. Будь ласка, зніміть із неї пристріт. Будь ласка.

* * *

Ігор Котельников переглядав порнографічні сайти.

Раніше він ніколи не робив такого на роботі. Але все в житті буває вперше.

На трьох аркушах — результат обстеження. Знімки, аналізи. Фізіологічно все в нормі.

Ігор Котельников вглядався в манливе м’ясо на екрані компа й нічого не відчував. Залишався байдужим, як дровиняка.

Задзвонив у кишені мобільник.

— Так.

— Ігоре, — сказав Митя непритомним голосом. — Як Юля?

— Нічого. Стабільно.

— Їй не полегшало?

— Кажу: стабільно.

— Ігоре, якщо їй стане… ліпше… або гірше… ти мені одразу зателефонуй, добре? Я під’їду…

— Добре, — уривчасто пообіцяв Ігор. — Вибач, я зайнятий.

Обірвав зв’язок. Витягнув шухляду; баночка «Віагри». Упаковка з коренем женьшеню. Коробка стимуляторів різних фармакологічних груп, різних форм і відтінків. Ігор проковтнув синю таблетку, поморщився… Зітхнув. Відкрив нову картинку на екрані…

І швидко згорнув — ледь стукнувши, до кабінету зазирнула літня сестра:

— Ігоре Анатолійовичу! Ця, ваша знайома, опритомнює!

* * *

До пів на дванадцяту Віка зрозуміла, що не витримає.

Дівчина Ліза, виснажена важким днем, дрімала в кріслі навпроти ліжка. Вона спала дуже чутно: що кілька хвилин піднімала голову й незрячими очима дивилася на постіль.

Її пробудження ставали дедалі рідшими.

Коли годинник пробив північ, Віка наважилась. Рівно опівночі з труни встає імператор; погань і примари піднімаються відповідно до століттями встановленого режиму. З останнім ударом годинника Віка, наче кістяк із-під плити, вислизнула з-під масивної ковдри й навшпиньки — бігцем — кинулася до туалету.

Кріз двері почулося її умиротворене зітхання. Віка секунду міркувала, чи спускати воду, але охайність узяла гору над обережністю.

І туалет заревів, як ракета. Дівчина, що дрімала в кріслі, від страху підвела голову. Ліжко було порожнім!

— О Господи, — пробурмотіла Ліза.

Тремтячими руками ввімкнула світло. Хворої не було!

Ліза заметалася. Спершу чомусь визирнула у вікно; потім кинулася на кухню — і зіштовхнулася з хворою, яка жадібно пила охололий чай із заварювального чайника.

— Ой! — сказали обидві одночасно. Ліза позадкувала; Віка, у нічній сорочці не її розміру, поморщилася.

— Ви встали? — пробелькотіла доглядальниця.

— Ні, — відрізала пацієнтка. — Це тобі сниться.

Залишивши чайник на столі, вона прослизнула, мов примара, повз Лізу до кімнати.

— Ви встали! — Ліза була простодушною, однак не настільки. — Ви… не хворі?!

Віка почувалася винною і від цього ще більше злилася.

— Я хвора! — гаркнула вона, вкладаючись. — Хвора! На голову! Усе, закрили тему, спи далі!

— Ви мене обманюєте, — тремтячим голосом почала Ліза. — Ви мене заманили…

Вона роззирнулася довкола, ніби чекаючи, що спальня перетвориться на комору Синьої Бороди.

— Ви мене обдурили! Я йду!

І, підхопивши свою сумку, на ходу стягуючи халатик, Ліза кинулася до дверей.

* * *

Стоячи на пожежних сходах, Ірина дивилась на освітлене вогнями місто.

Фотографія, запаяна в пластиковий файлик, лежала в сумці. Не було потреби її діставати: досить було замружитися, щоб знову побачити їхні обличчя. Ліза під наглядом Віки. Юля непритомна під крапельницею, під наглядом сестер. Ігор… із яким нічого не ясно. Чи є в нього мотив? Можливість — є, він чергує сьогодні до восьмої ранку й вільно пересувається по лікарні. Червоні очі, запалі щоки…

— Ми будемо щось робити чи ні? — нервово поцікавився демон.

— Наперстки, — бурмотіла Ірина. — Три наперстки, і під одним кулька… Що за мотив може бути в Ігоря?

— Кохання до вмираючої Юлії, — бовкнув демон.

Ірина подивилася на нього, як на ідіота.

— Смертельна хвороба, — припустив демон уже тихіше.

Ірина гепнула кулаком по залізному поруччю. Поморщилася:

— Ну як я… Як я про це дізнаюся?!

* * *

Ліза пробігла, схлипуючи, через темний двір, і через інший двір, освітлений єдиним ліхтарем, і тут доріжка вперлася в зарості кущів. Чорна залізна огорожа не давала повернути ліворуч; праворуч тягнувся морок, далеко за гілками маячіли освітлені вікна житлового будинку.

Ліза згадала, що ніколи раніше не бувала в цьому районі.

Мовчки пробігла повз неї зграя бродячих собак.

Ліза притисла до грудей сумочку; з кожної тіні на неї дивилися, здавалось, пильні жадібні очі.

* * *

Ірина йшла лікарняним коридором, утримуючи на лиці самовпевнений вираз: я тут по праву. Медсестри, що траплялися їй назустріч, дивились із сумнівом, але ні про що не питали — така впевненість струменіла від пані в халаті, з бейджем на грудях; демон щось говорив над вухом, заважаючи зосередитися.

— Помовч, заради Бога! — прошепотіла Ірина, коли нікого поблизу не було.

— Куди ти йдеш? Що ти хочеш зробити?

Ірина зупинилася біля дверей із табличкою «Черговий лікар».

* * *

Юля мала набагато кращий вигляд; очі дивилися осмислено. Губи ледь ворушилися.

— Тихо, — Ігор сів поруч. — Усе добре.

Він справді був радий. Швидка позитивна динаміка означала, що жахливі діагнози, які він виписав у стовпчик під одним знаком питання, найпевніше, ні до чого. Можливо, йдеться про приховану побутову травму, гіпертонічний криз або…

Юля насилу звела кутики губів.

— Ігоре, — сказала майже беззвучно, — де Митя?

— Не знаю. Вдома. Він телефонував. Питав, як ти.

— Скажи йому, що я вмерла.

— Що?!

— Я тебе дуже прошу. Заради нашої дружби. Зателефонуй йому зараз і скажи, що я померла.

* * *

У кабінеті було пусто. Ірина причинила за собою двері.

— Що ти шукатимеш? — розпачливо сичав демон. — Що ти збираєшся знайти, краватку з Міккі Маусом?

Ірина переглянула тонкий стосик паперів на краю стола. Посмикала за ручки шухляд. Одна відчинилася; в шухляді, як і слід було чекати в робочому столі лікаря, були медичні папери: виписки, знімки, результати аналізів…

— Еректильна дисфункція, — прочитала Ірина. — Хворий — Котельников Ігор Анатолійович…

— О Господи, — пробурмотів демон. — Ірино, тепер шукай краватку.

Зазирнувши глибше до шухляди, вона відшукала пакет із препаратами — гора таблеток та ампул під гордим проводом Віагри.

— Ми знайшли нашу кульку під наперстком, — голос у демона нервово тремтів. — Це він. Лікар… Йому ледь за тридцять… Проблеми з потенцією, причому серйозні, причому…

— Невже через це вішаються? — подумавши, запитала Ірина.

— Ти що?! Ти, відьма, психолог, такі запитання ставиш?!

Вона засунула шухляду. Зазирнула до шафи з одягом:

— Краватки тут немає… Хоча стривай…

У коридорі почулися кроки.

— До шафи! — видихнув демон.

Одночасно відчинилися вхідні двері — і зачинилися двері шафи, ховаючи відьму.

Увійшов Ігор, дивно стурбований. Зробив коло по кабінету; сів за стіл. Висунув і засунув шухляду. Узявся за голову…

Годинник на стіні показував тринадцять хвилин на другу. До самогубства залишалося рівно три години.

Ірина затамувала подих; і в цей момент у неї в кишені радісно задзвонив мобільний.

* * *

Віка, з сигаретою в тремтячій руці, стояла на балконі.

— Лізо! — покликала в темряву. — Повернись!

Тиша. Собачий гавкіт. П’яний регіт на лаві біля сусіднього під’їзду.

Телефон гудів і гудів, запрошуючи Ірину відповісти.

— Ну, відповідай! — бурмотіла Віка. — Відповідай!

Прохолодний нічний вітер пробирався під нічну сорочку.

* * *

Ігор повернув голову. У шафі грав незнайому мелодію мобільний телефон; у шафі.

Потім він почув дихання й сопіння, і навіть стриманий проклін. Телефон замовк.

Тоді він устав, ледь не перекинувши стіл, і розчахнув дверцята шафи; родичка Юлії, в білому халаті, з чужим бейджем на грудях, дивилася на нього улесливо:

— Ігоре Анатолійовичу! Вибачте, що потурбувала…

— Чекаєте трамвая? — уривчасто спитав Ігор.

— Ігоре, — жінка відразу посерйознішала, — ви мені вибачте. Річ у тому, що я спадкова ясновидиця й відьма…

— Зоє! — Ігор розчинив двері кабінету. — Олексію! Чому в кабінеті сторонні?!

— Тому я знаю про ваше лихо, — дуже швидко заговорила жінка. — Про імпотенцію. Знаю, як вас це мучить. Знаю, що ви навіть думали про самогубство…

Ігор витріщив на неї очі. Простий варіант про те, що мерзотниця дібралася до паперів у столі, не спав йому на думку; втома від життя, яка докучала йому протягом останніх місяців, не була задокументована в жодній виписці.

— Ігоре, я вам допоможу, — заквапилася відьма, побачивши тінь сумніву на його обличчі. — Я допоможу. Я знаю як. Завтра відіспитеся після чергування, і я вам зовсім безкоштовно…

У дверях з’явилася літня медсестра і, позіхаючи, підійшов охоронець.

— Чому сторонні в кабінеті? — запитав у них Ігор, без колишньої, втім, люті.

— Пройдімо, — сказала Ірині медсестра, а охоронець подивився докірливо.

— Ігоре Анатолійовичу, — Ірина ласкаво зазирнула йому у вічі, ніби бажаючи побачити крізь них саме дно душі, — повірте, я знаю, що кажу.

І, не сперечаючись більше ні про що, вийшла за сестрою в коридор. Демон був поруч, але ніхто, зрозуміло, його не бачив.

* * *

Ігор щільніше зачинив двері. Закрив на засувку.

Про всяк випадок ще раз зазирнув до шафи.

Сів за стіл. Глибоко зітхнув; видихнув.

Зняв слухавку.

— Митя?

— Ну що? — прошепотів нервовий голос на тому кінці дроту.

— Тримайся, — сказав Ігор, додавши голосу відповідної похмурості. — Юля померла.

Ліза брела, спотикаючись, темними дворами. У кущах вовтузилося й гарчало; кілька разів дорогу їй перебігали чорні коти.

Раз вона ледь не наступила на сонного бомжа.

І от, коли, здавалось, уже близько була велика вулиця з її машинами, вітринами й пішоходами, — саме цієї миті, уже повеселішавши, уже впоравшись із нервовим дрожем, вона вийшла просто до скверика, де сиділи навпочіпки й курили троє смаглявих, коротко стрижених хлопців.

— Аллах Акбар, — весело сказав перший, зі шрамом на щоці.

Ліза кинулася геть — і підвернула ногу.

* * *

Доплентавшись до лави біля входу до приймального відділення, Ірина важко опустилась на прохолодне, вологе від роси дерево. З-за сусідніх дахів повільно виповзав величезний святковий місяць.

— Хто це телефонував? — запитав демон.

Ірина покрутила головою:

— Дай передихнути… Слухай, сили нема. Просто нема сили. Жерти хочу… У горлі пересохло… Через одну паршиву імпотенцію отак людину на вуха ставити?!

— Багато ти розумієш.

— Ах він бабій, бабій… Догулявся.

— Заткнись!

Ірина відсапалася. Вийняла мобільний, перевірила останній дзвінок. На дисплеї висвітився Вічин номер.

— Так, — вона клацнула пальцями. — Я ж її просила мені не телефонувати… Сказала, сама телефонуватиму…

На годиннику була за чверть друга. Віка відповіла майже одразу.

— Іринко, — голос її звучав придушено, — вона пішла.

— Як?!

— Отак-от, узяла й пішла.

— І тебе покинула?!

Віка сопіла в слухавку.

— Віко?! Ти що, ти… вона зрозуміла, що ти — насправді не хвора, так?!

— Ір, ну я ж не артист із дипломом, — бурмотіла Віка. — Я старалася. Я її вмовляла… Вона пішла.

Ірина дала відбій. Загарчала крізь зуби, розгойдуючись на лаві.

— Не кінець світу, — подав голос демон. — Вона… в такій ситуації… вішатися не стане… напевно.

* * *

Ліза плакала.

Від хлопця зі шрамом пахло тютюном і жуйкою. Він тягнув Лізу, не зважаючи на її спроби вирватися.

— Тихо ти!

— Відпусти!

— Куди тебе відпускати, ти ж кульгаєш!

— Пусти, кажу тобі!

Тяглися темні двори, сходив над дахами місяць, і ніхто не йшов на допомогу.

* * *

Охоронець дивився на Ірину спідлоба, але без злості.

— Вона тебе любить.

Хотів би я в це вірити, сказало охоронцеве лице.

— Ну аякже. Вона тебе чекає. Народила тобі… (так) си… (ні) донеч… (так) донечок дво… (так!) двох. Знаєш, як дівчатка до тата прикипають?

— Вона мені сказала, що я паразит, — поскаржився охоронець. — І щоб я вимітався на всі чотири.

— На тобі візитку, — проникливо сказала Ірина. — Прийдеш до мене, я тобі життя полагоджу. Дякуватимеш цілительці.

Вона поклала в долоню охоронцеві білий прямокутник зі своїм іменем і номером Вічиного мобільного телефону.

— До сестри йду, — сказала довірливо. — Не можу залишити. Сестра хвора. Лікарі, знаєш, занапастять, а я допоможу.

Охоронець кивнув, як сомнамбула, і відступив. Ірина прослизнула до середини, за нею просочився демон.

Це була надзвичайно тиха для лікарні ніч. Нікого не привозили ось уже півгодини. Тьмяне світло відбивалося від тьмяного лінолеуму на підлозі, від тьмяних кахель на стінах; Ірина кралася до кабінету з табличкою «Черговий лікар».

На годиннику було пів на третю.

Ігор звів голову.

Дивна жінка стояла перед ним, приклавши пальця до губів; він поморщився. Потилицю ломило дедалі дужче.

— Як Юлія? — пошепки спитала жінка.

Ігор покрутив важкою головою:

— Тут лікарня, а не прохідний двір. Є ж якісь правила пристойності…

— Їй ліпше?

— Хто ви така?

— Я відьма, — жінка всміхнулась. — Ясновидиця. Цілителька… Ігоре, ви ж славно посиділи на Великдень із Митею, з Юлею і з цією, як її, зубатою такою… Лізою?

Ігор насупився:

— Це Митя розказав?

— Ні, — жінка всміхнулася. — Я бачу… — вона театрально затулила очі долонею. — От сидите ви рядком, перед вами на столі… що це? Пляшка мартіні… Ти сидиш біля чорнявої дівчини, молоденької, зубки в неї великі… Хочеш помацати за коліно, а вона не дається. А поруч із нею Юлія. Всміхається… Руку поклала цій чорнявенькій на плече… Бачу…

— Вражає, — Ігор гмикнув. — Що ще бачиш?

— Біду твою бачу. Чорні думки. Порятунок, — твердо відповіла Ірина.

Криво посміхаючись, Ігор відкрив свій ноутбук. Знайшов фотоальбом. Знайшов папку «Великдень, добре сидимо».

Відкрив фото. Повернув ноутбук до Ірини:

— Оце ти бачила, чарівнице? Чи щось іще?

Вона подивилася на фотографію — і раптом страшно змінилася на лиці. Ніби їй показали казна-який жах — хоч фото було найпростішим: сидять четверо п’яненьких мармиз за столом, радіють життю…

* * *

На фотографії їх було четверо.

Ірина тремтливими руками витягла з сумки свій екземпляр у пластику. Точнісінько той самий знімок — але, віддаючи їй фото, Митько обрізав його по лівому краю. Залишилося тільки — Ірина вибалушила очі — залишився тільки краєчок рукава, який Ірина мала за фрагмент диванного валика… Та ще коліно під столом…

На оригінальній фотографії ліворуч, біля Ігоря, сидів Митя.

— А хто ж камеру тримав?!

— Знято зі штатива, — відгукнувся здивований Ігор.

Митя всміхався на фото — широкі плечі розправлені, довгий хвіст за плечима, вільний піджак, жовта сорочка; на шиї в Миті була синя в смужку краватка з Міккі Маусом.

* * *

Митя Чеканкін закінчив розбирати документи.

Склав стосиком на краю стола. Склав камеру, флешки, карти пам’яті зі своїми роботами.

Запустив переформатування диска на комп’ютері.

На аркуші паперу А4 написав олівцем: «Я винен у смерті людини».

Порвав на дрібні стьожки. Написав на іншому аркуші: «Юлю, я винен, до зустрічі».

Порвав на крихітні клаптики.

Пройшовся по квартирі. Визирнув у вікно — другий поверх; спробував відв’язати білизняну мотузку на балконі — не зміг. Тремтіли пальці.

Дістав ножиці з шухляди кухонного стола.

Задзвонив мобільний телефон; на дисплеї висвітилося: «Відьма».

Митя вимкнув телефон, вийняв SIM-картку й викинув у відро для сміття.

* * *

Ірина вилетіла на середину вулиці, розмахуючи руками; машини, замість пригальмовувати, об’їжджали її й додавали ходу.

— Спокійніше! — кричав демон, сам дуже далекий од спокою. — Спокійно, є час! Немає заторів! Виклич таксі по телефону!

Повний місяць висів над містом.

* * *

Морщачись, кремсаючи, Митько все-таки відрізав шнур на балконі — ножицями. Приніс до кімнати. Спробував зв’язати петлю, але стара мотузка була занадто товстою й негнучкою, наче дріт.

Митько відчинив шафу. Розсипав одяг, заштовхав назад; посмикав у руках тонкий шарф. Кинув.

Звідкись вивалилась і розкинулася на підлозі смугаста краватка з Міккі Маусом. Тонка, легка шовкова краватка.

* * *

— Не троє, а четверо, — бурмотіла Ірина. — Ти, демоне… Ти що, не бачив?!

— Дивитися треба було краще, — огризався демон.

— Кому дивитися? Ти демон! Ти повинен такі речі знати!

— Що я ще повинен?!

Водій таксі дивився на дорогу очманілими очима, але мовчав.

* * *

Митя так і сяк покрутив у руках краватку.

Прив’язав петлю до турніка в одвірку.

* * *

Ірина металася серед нічних дворів:

— Де тут третій корпус? Де?!

— Я не знаю! — репетував демон.

— Ти хоч щось узагалі знаєш?!

Два бомжі на лавочці здивовано перезирнулись.

* * *

Митя налив собі коньяку. Випив. Закусив лимоном.

Петля чекала.

Митя приніс із кухні табуретку, коротко зітхнув, подивився вгору…

* * *

Ірина, перечіпаючись, бігла нагору сходами. Квартира вісім…

Ірина всією долонею натисла на кнопку дзвінка.

* * *

Митя здригнувся від дзвінка у двері. Поспіхом надів петлю на шию…

Годинник показував четверту — і десять хвилин. Час Години Бика; час, коли бадьорим найбільше хочеться спати, а сплячі прокидаються од жахіть.

Час, коли серцевий ритм планети прослуховується слабко. Година Бика.

— Не дзвони, — сказав демон. — Гірше буде.

— А що мені робити?!

— Три хвилини лишилося.

— Ти що, знущаєшся?!

— Іро, якщо він помре — ти помреш теж.

— Гад, — прохрипіла Ірина.

* * *

Бабуся в будинку навпроти встала серед ночі — накрапати собі валокордину. Не вмикала світло, щоб не тривожити сина й невістку.

У місячному сяйві двір був незнайомим і казковим; бабуся замилувалася відблисками світла, іграми тіні і раптом ледь не впустила склянку — по той бік двору, за якихось шістдесят метрів, доросла жінка лізла на дерево, як Тарзан. Ось вона зависла й ледь не впала… Ось вона перебралася на балкон…

* * *

Задихаючись, Ірина вивалилася на балкон квартири номер вісім. Через два шари тьмяного скла, через шпарку в нещільно затягнутих шторах побачила довгасту фігуру — людини на табуреті…

— Вікно! — крикнув демон.

На балконі валявся мотлох — серед іншого стілець без ніжки, який давно відслужив своє. Підхопивши стілець двома руками, Ірина замахнулася…

* * *

Митя зволікав. Перед смертю він хотів згадати найкраще, що було в житті, але спогади не йшли; лізли в голову якісь сварки, образи, щось незначне, а головного — гарного — не було. Та це ж не означало, що Митине життя минуло марно?!

І от коли він згадав, нарешті, як сміється задоволена Юля, і вирішив, що цього вистачить, — у цю саму хвилину шибка, що відмежовує кімнату від балкона, лопнула.

— Стояти!

Завмерши, застигши, Митько дивився, як приземляється на всіяний скалками килим відьма — справжня відьма, вишкірена, розпатлана, з небезпечним блиском в очах:

— Ти що робиш, га? Ти куди поліз?! Совісті в тебе нема! Бога не боїшся, скотина така! Ану швидко злазь!

І Митя зрозумів, чого він чекав усе життя, заради чого народився — заради цього окрику, наказу дорослої людини йому, малюкові, бути хорошим.

І заплакав.

* * *

Важко дихаючи, хлопець зупинився посеред Лізиного двору. Роззирнувся:

— Цей під’їзд? Чи той?

— Цей.

— Який поверх?

— Стривай, — сказала Ліза, яку хлопець, як і раніше, ніс на руках. — Мені треба… якось себе до ладу… Давай на лавочку.

Не сперечаючись, хлопець опустив її на лаву перед дитячим майданчиком. Наближався ранок; місяць сховався, у темних ще кронах прокинулися перші пташки. Небо зблякло, готуючись прийняти світанок. Ліхтарі горіли.

Ліза вийняла з сумки, дивом уцілілої в колотнечі, пудреницю. Прискіпливо оглянула ніс. Швиденько зачесалася щіточкою. Хлопець чекав.

— Ти що, мене до квартири потягнеш?

— А що робити, якщо ти шкандибаєш і не можеш іти? Який поверх?

Ліза поворушила ногою. Поморщилась і всміхнулася:

— Четвертий.

— Не питання.

З кожною хвилиною у дворі світлішало.

— Мама мене вб’є, — задумливо сказала Ліза.

Хлопець не відповів.

— Мене, між іншим, звати Ліза…

— Мене — Артур, — помовчавши, відповів хлопець.

У кущах увімкнувся, наче радіо, соловейко.

— Котра година? — прошепотіла Ліза.

Артур подивився на свій годинник:

— Пів на п’яту.

* * *

Пів на п’яту; антикварний годинник у відьминій квартирі пробив один раз. Засмучена Віка спала на дивані, поклавши мобільник біля подушки.

Пів на п’яту; Ігор приніс Юлі склянку води. Вона звелася на лікті: заважала крапельниця.

— Можна зняти цю дурню?

— Пий.

— Це вода? А можна кави? Або хоч би кока-коли?

* * *

Митя Чеканкін сидів на підлозі своєї квартири, біля перекинутого стільця. Ірина ножицями зістригала з турніка чорно-синю шовкову петлю.

— Як це — вона жива? — бурмотів Митько. — Як — жива?!

— Ти сказав їй, що пішов до відьми, аби та навела на неї пристріт?

— Сказав… — Митькові губи розповзлися макаронинами.

— Вона тобі помстилася. Вона хотіла, аби ти подумав, що вона померла. Вона хотіла, щоб ти покаявся.

— Як… Як?

Насилу тримаючись на ногах, він почовгав на кухню. Дістав з відра для сміття чип, вставив у телефон, набрав номер:

— Ігор?!

— Так, — відгукнулися на тому кінці дроту. — Не спиш?

— Ігоре, а Юля… вона…

— Жива, жива.

— Жива?!

Після короткої паузи в слухавці почувся жіночий голос:

— Я таких, як ти, десяток переживу, Чеканкін.

Жінка засміялася. Зв’язок увірвався.

— Чому? — прошепотів Митько у спорожнілу слухавку.

— Тому! — люто відгукнулася Ірина. — Тому, що ти до мене прийшов, пам’ятаєш?

— Відьма, — Митько розглядав її, наче вперше бачив.

— Так тобі й треба! — люто сказала Ірина. — Надалі будеш… розумнішим.

— Ти зняла з неї пристріт, — прошепотів Митя. — Дякую.

— Ніякого пристріту, — Ірина плюнула, — я їй нічого не робила.

— А… що з нею… тоді?

Ірина кинула йому сіру картонну упаковку — невиразний малюнок, великі ієрогліфи.

— Що це? — промимрив Митько.

— Китайський засіб для схуднення. Дуже дієвий. Із хмарою побічних ефектів. Не сертифікований.

— Вона…

— Ти казав їй, що вона погладшала? І не годиться в моделі? Ти відмовлявся її знімати, доки не схудне?

Митько відвів очі.

— Гостре отруєння, — сказала Ірина.

Митько скорчився:

— Вона перша… мене зрадила. Змія!

— А що ти їй сказав, пам’ятаєш? Як ти показував їй ці фото, як порівнював, як насміхався?

— Це все було не так…

— А як? Ти, художник, розповідав Юлі, що в неї груди в’ялі й дупа товста, а Лізу наводив як зразок? Лізу, котра на десять років молодша?!

— Це творчість, — промимрив Митько. — Це… мистецтво.

— Мистецтво…

Ірина витягла з сумки й поклала перед ним фотографію в пластиковому файлі:

— Твій друг тебе ненавидить. Твоя колишня кохана — змія, як ти правильно розумієш. Дівчинка, яка тебе кохала, але якій ти не потрібен. Оце твоє життя.

— Віддай мені мою краватку, — з тугою попросив Митько. — Навіщо ти взагалі прийшла? Навіщо розбила вікно?

Ірина озирнулася на демона. Той стояв, схрестивши руки, величний і монументальний. Кивнув, ніби благословляючи.

— Я відьма, — сказала Ірина. — Я наказую тобі встати й жити.

Вона підійшла до стола й виклала з гаманця гроші:

— Це те, що ти мені заплатив. Чужого не треба — пристріту не було.

Митя дивився на неї згори вниз очима, повними сліз.

Вона пішла. Потім повернулася.

— Та припини, я сама така, — сказала з несподіваною теплотою. — Я… така сама, як ти. Тому живи… і більше не гріши.

* * *

— Мамо, вибач, я пізно, тобто рано… Я ногу підвернула. Це Артур.

— Е-е-е…

— Я піду…

— Може, хоч чаю?

П’ята ранку.

Світанок.

* * *

Повертаючи Миті неправедні гроші, Ірина випатрала гаманець і тепер лаяла себе на всі заставки. Жест був гарний, але грошей стало шкода уже через три хвилини, особливо коли з’ясувалося, що не вистачає навіть на таксі.

Вона вийшла з під’їзду й зупинилася посередині зеленого старого двору. У напівтемряві співали пташки. Світало.

Сусіди, що було прокинулися від звуку битого скла, поховалися назад. Тільки в будинку навпроти боязко бовванів спостерігач — бабуся. Не бажаючи привертати увагу, Ірина швидко пішла, не дивлячись куди — до автобусної зупинки.

З кожною секундою світлішало.

Вона зупинилася, здригаючись од ранкового холоду, під жовтою дошкою з розкладом автобуса. Перший на лінії, якщо вірити розкладу, мав з’явитися тут о шостій тридцять.

Демон стояв поруч, ніби чогось чекав. Ірина сіла на вологу від роси лавочку й простягнула ноги. Демон стояв навпроти, з руками в кишенях штанів.

— От і вижили, — пробурмотіла Ірина. — Цього разу.

Вона сиділа на лаві безмежно втомленим мішком. Вона невидимим дирижаблем ширяла над містом — літала, зливаючись зі світанком і з хмарами, і дивилася згори на себе, на зупинку, на ряди будинків та машин, на ранніх пішоходів, на собак і горобців, на калюжі. На віддзеркалені в них останні бліді зірки.

— У мене ж немає ніякої шизофренії?

Демон сумно похитав головою.

Ірина потерла перенісся. Ніколи раніше їй не доводилося розв’язувати питання життя й смерті; ніколи раніше їй не спадало на думку, що ці питання треба розв’язувати.

І тепер вона почувалася дивно. Наче миша, перетворена на сонет Шекспіра. Це не було неприємно… навіть, якоюсь мірою, це лестило, проте ступінь відповідальності, що не кажи, інший… Та й чи може миша бути сонетом?..

— Хто ти, Олегу?

Демон не відповів.

— Ти ангел, посланий на землю, щоб рятувати самогубців?

Демон усміхнувся, але якось болісно.

— Де ж ти взявся? Ким ти був раніше?

Демон промовчав.

Ірина підвела руку. Повільно, тремтячи, рука потяглася до демона — і завмерла за сантиметр від ґудзика на його сірому піджаку.

Швидко осмикнулась.

У неї був час подумати про художника Митю, про Юлю зі специфічним поглядом на помсту, про Ігоря з його імпотенцією, про Лізу, випускницю педагогічного коледжу. У неї був час; але думати про них — це було б лицемірством.

Тому вона поставила єдине важливе запитання:

— Що тепер буде зі мною?

І знову не одержала відповіді.

ІСТОРІЯ ТРЕТЯ

Післязавтра

— Розумієш, дорогенька, приворот — сильнодіючий засіб, я його застосовую, коли вже ніщо не допомагає. А у твоїй справі радше, відворот треба дати розлучниці.

— Сім років із чоловіком прожили — він убік навіть не дивився!

— І не буде… Це вона його привернула, знаємо як. Такі речі потім назад повертаються, їй же на голову. Горем. А поки що ми зробимо відворот — мужик сам повернеться… А сама не хочеш наліво сходити, щоб йому, зрадникові, стало соромно?

— Ні, ні!

— Усе одно проведемо обряд жіночої привабливості, воно й само по собі непогано. І для здоров’я, до речі, корисно…

За вікном стояла неприродна для вересня спека. З ранку до ночі світило сонце, зате у відьминій кімнаті було прохолодно, наче в льоху. Аромат пахощів стелився в кондиційованому повітрі.

— Обряд жіночої привабливості я сама намагалася робити, — зізналася клієнтка. — За книжками…

Ірина докірливо сплеснула руками:

— Ну як же так можна! От зуби ти собі сама свердлитимеш? Чи стрижку модельну сама собі — зробиш?

— Ні, — клієнтка почервоніла. — Я так, знаєте, опівночі сіла перед дзеркалом, дві свічки поставила й прочитала замовляння: «Сидить дівчина-краса біля лютого пса, вранці випадуть роси, гарна я, гарні коси». Відтоді здоров’я в мене ніякого й краси теж поменшало…

— От наробите казна-чого, а майстер потім мусить морочитися з вашою творчістю, — Ірина зітхнула. — Добре. Добудь мені фото розлучниці, фото чоловіка і якусь його річ — гребінець, хустинку, краватку…

— А допоможе? — несміливо кліпнула клієнтка.

— Досвід роботи — п’ятнадцять років, — суворо сказала Ірина. — Ліцензія, — кивнула на стіну, де висіла грамота з печаткою. — Ніхто досі не нарікав. Почитай хоч би відгуки на сайті.

Справи йшли, як у давні добрі часи: на порозі бабиного літа чоловіки легко піддавалися привороту, юні діви хотіли заміж, і всім без винятку були потрібні гроші. Ірині, яка з появою демона зазнала фінансових втрат, доводилося тепер працювати, як волові, і братися за все поспіль: одвороти, замовляння, талісмани, а заразом депресії, неврози, жадібність та людські лінощі. Вона почувалася навперемінки то асенізатором, то ескулапом; провівши клієнтку, вона відсунула штору й стала біля вікна — у хустині, як працювала, і в довгій білій хламиді.

Пишна, ледь пожовкла липа затуляла її від цікавих очей. У просвіті між листям Ірина бачила, або могла вгадати, зелений двір і гамірну вулицю в прогалині між будинками. Людей можна було впізнати за голосами: чоловік говорив по мобільному, пенсіонерки базікали на лавочці, дошкільнята верещали, ганяючись одне за одним. Дівчинка, що прогулювала школу, з гуркотом прокотилася на роликах, мов легкий танк.

— У цьому мурашнику, — подумала Ірина вголос, — щодня хтось народжується і вмирає. Десятками, сотнями.

— Ага, — погодилася Віка, міняючи пахощі на підставках.

— А якщо знати заздалегідь, що станеться?

Віка здивовано повела на неї оком.

— Урятувати людину, — вагомо продовжувала Ірина. — Ти кого-небудь рятувала?

— Я ж не відьма, — смиренно визнала Віка.

— Я не про те, — Ірина всміхнулася. — Уяви, що ти знаєш. І все змінюєш. Вони залишаються живими.

— Хто?

— Усі.

— Це ненадовго, — сказала мудра Віка. — Ніхто не безсмертний… До речі, я тобі твій фотоапарат привезла, дуже дякую. І я там фотки не вбивала — глянь.

Торік узимку Ірина купила собі фотокамеру — непогану цифрову «мильницю», але після того майже нічого не знімала. Зате Віці, яка сама ростила дочку, раз у раз треба було закарбувати то Дашине шкільне свято, то пікнік, то Дашу на пляжі, то Дашу з друзями в зоопарку. Щоразу вона просила камеру в Ірини й щоразу з вдячністю повертала.

Фотоапарат лежав на кухонному столі. Віка вперто не «вбивала» свої знімки — ніби комусь, крім матері й дочки, могли бути цікаві всі ці сімейні сцени.

— Дуже мило, — сказала Ірина, не дивлячись. Навмання перегорнула на екрані кілька фотографій — як зазвичай, Даша в різних варіантах: багаття, шашлики, тьмяні дурнуваті знімки, як буває, коли випадково натискаєш на спуск…

— Не стирай, — тихо сказали в Ірини за спиною. — Нізащо не викидай із карти.

Ірина обернулася. Демон стояв біля стола; ледь не зачепивши його, увійшла на кухню Віка з пакетом паперового сміття:

— Правда, Дашуня стала на мене схожою? Ох, я в школі була гарненька… Ти чого? Щось не так із камерою?

— Та все чудово, — пробурмотіла Ірина, тупо дивлячись на випадковий кадр: очевидно, він був зроблений у метро, темний, розмитий, чиїсь штани й черевики, чиясь сумка, хтось сидить навпроти з книжкою…

— У малої телефон геть розвалюється, треба новий, — довірливо заговорила Віка. — Вона хоче ай-фон. Часи, гадство. Дорогувато виходить, та я й боюся: свиснуть, відберуть. Як гадаєш?

Ірина дочекалась, доки вона відвернеться, і скорчила демонові гримасу, яка мала означати: і як я з тобою розмовлятиму при сторонніх?!

— Сумувала? — з сумирною усмішкою поцікавився демон.

Ірина закотила очі до стелі. Цієї миті Віка підвела голову:

— Як гадаєш, може, мені колишньому підкинути цю… Що з тобою?

Ірина поспіхом зобразила гімнастику для очей: угору-вниз, праворуч-ліворуч…

— Вікусю, обідати будемо?

— Є пиріг із вишнею. Розморозити?

— Давай.

З фотоапаратом у руках Ірина пішла до кімнати, зачинила двері й притулилася до них спиною:

— Що? Знову?!

— Гірше, — демон зчепив довгі долоні.

— У мене клієнтка, — згаслим голосом сказала Ірина.

— У тебе проблема, — демон здавався пригніченим. — Серйозна.

Він замовк.

— Що? — прошепотіла Ірина.

— Хлопчик. Років шістнадцяти чи сімнадцяти. Школяр.

Двері за Іриною спиною сіпнулися, намагаючись відчинитися.

— Іринко, — здивувалася Віка, — ти що, замкнулася?

— Ні, — Ірина поспіхом одійшла від дверей. — Вибач, Вікусю, мені треба терміново… зателефонувати.

Вона вийняла мобільний телефон і пішла до вікна, вдаючи, ніби набирає номер. Демон зупинився за три кроки.

— Алло, — сказала Ірина в порожню слухавку й одразу ж зрозуміла, як важко бути артистом на сцені. — Так… Ти мені телефонував?

— Та телефонував, — демонів голос був сповнений сарказму.

— І… що?

— Хлопчик помре післязавтра. О пів на дванадцяту ночі.

— Ну, час є, — вона зітхнула з полегшенням. — Це така рідкість, коли є час…

Ірина очікувально замовкла. Демон чогось чекав.

— Е-е-е, — сказала Ірина в слухавку. — Що ще про нього? Ім’я, телефон, якась інформація?

— Він у тебе на фото.

— Де?!

— У камері. Ти щойно на нього дивилася.

— Та де ж?

Вона глянула скоса на Віку. Та явно неохоче забралася на кухню. Відьма знову відкрила у віконці камери випадковий знімок; хлопця навпроти майже не було видно: у кадр потрапило тільки вухо й плече, та ще книжка з картинкою на обкладинці, з яскравими буквами: «Террі Пратчет»…

— Дізнайся, де й коли вона знімала, — наказав демон.

Ірина визирнула в кухню:

— Вікусю, знімки — супер… А це що таке?

Віка глянула через плече:

— А, це я в метро перевіряла лаштування, випадково клацнула… Убий його.

Ірина здригнулася від буденного «вбий». Віка здивувалася:

— Що з тобою?

— Нічого. А коли ти це… клацнула?

— Сьогодні… Вранці, годині о восьмій.

— Станція? — тривожно втрутився демон.

— На якій станції, не пам’ятаєш?

— Ні, звісно, — Віка здивувалася ще дужче. — А навіщо тобі?

— Ну хоч яка гілка?

— Жовтогаряча.

— З центру чи в центр?

— У центр… думаю, десь у районі Нових Черьомушок.

— Дякую, — упалим голосом сказала Ірина.

Повернулася до кімнати. Сіла за стіл, поклала перед собою фотоапарат із темним розмитим знімком.

— Це все, — тихо сказав демон.

— Що значить — усе?

— Усе про нього.

— Нереально, — сказала Ірина, бліднучи. — Фотографія?

— Перед тобою.

— Але це ж несерйозно!

Двері відчинили. Ірина схопила мобільний, розігруючи телефонну розмову:

— Ти розумієш, що це безнадійно?

Віка ввійшла до кімнат зі шваброю.

— Що з ним хоч станеться? — прошепотіла Ірина, повертаючись до неї спиною.

— Він укоротив… тобто вкоротить собі віку.

— Як?

— З пістолета.

— Що?!

— Ствол… — демон затнувся. — Вогнепальна зброя.

Ірина заплющила очі:

— І що тепер?

Демон мовчав. Ірина подивилася на нього підозріливо; демон мовчав, на лиці його був вираз, якого Ірина не могла зрозуміти.

— Що тепер? — повторила вона з натиском; у поле її зору втерлася цікава Віка.

Ірина квапливо натисла відбій — поки Віка не помітила, що розмова фальшива.

— З ким це ти? — відразу запитала Віка.

— З Олегом, — зізналась Ірина.

Вічина цікавість скочила кроликом:

— З яким? Тобто… ти вибач, не моє діло, звісно. Якісь проблеми?

— Ти коли-небудь читала Террі Пратчета? — дивлячись повз неї, очужіло запитала Ірина.

— Кого?!

* * *

— Уперше чую, — зізналась Аліна.

Вони стояли в коридорі школи, біля вікна; крізь двері сусіднього класу чувся вереск і дзвінке матюччя п’ятикласників, які чекали початку ботаніки.

— Террі Пратчет, — Антон вийняв книжку. — Класно і… дуже смішно.

— Комедія?

— Ну, не зовсім… але смішно.

— Картинка прикольна, — вона мигцем зиркнула на книжку в його руках. У неї були дивні очі — вони неначе весь час сміялись, і незрозуміло було, жартує вона чи говорить серйозно. Мала терпкі парфуми, радше жіночі, ніж дівочі. Антонові страшенно хотілося доторкнутися до її підборіддя, вкритого ледь помітним пушком. До глузливого кутика рота.

— А хочеш… дам почитати? — Антон обімлів од власної сміливості.

Аліна дивилася на нього, примруживши очі.

— Бери, — він подав їй книжку, заздалегідь обмираючи в передчутті відмови.

Вона, подумавши, взяла книжку до рук:

— У мене, взагалі, часу читати зараз… не дуже. Предки заганяли по репетиторах.

— То не поспішай! Тримай, скільки треба!

Вона завагалася.

— Дякую.

І засунула його книжку в сумку з підручниками, у сумку, пропахлу її парфумами, поруч зі своїми підручниками, косметичкою, поруч зі своїм гребінцем! Антон відчув, наче частина його перейшла до дівчинки — і була прийнята з вдячністю.

— Дуже смішна, — він усміхався до вух і розумів, що це непристойно.

— Не думала, Нечай, що ти можеш бути таким позитивненьким, — вона розглядала його з цікавістю. — Слухай, а що ти робиш у суботу?

— Я?

— Це я до того, що збирається гарна туса в гарному місці. Можу сказати, щоб тебе покликали.

— Ні, — Антон раптом злякався. — Мене в суботу… не буде в місті.

— Дача?

— Ага, — Антон зрадів.

Пролунав дзвінок. Антон підхопив портфель, зробив крок коридором, питально озирнувся на Аліну.

— Ну й не поїхав би, — вона всміхнулася з відтінком співчуття. — Сказав би родакам, хай самі копають.

— Ну… я…

На всьому поверсі зачинялися двері; тільки одні, за двадцять метрів, були відчинені: їх притримував ногою Алінин однокласник Піня з одинадцятого «Б».

— Усе-таки подумай, — сказала Аліна. — Туса буде приємна, чужих не кличемо… Але про тебе можу домовитися.

І розправила плечі, від чого її груди піднялись, наче бушприт маленького й гордого корабля.

У кінці коридору з’явилася літня пані з журналом напереваги:

— Дзвінок був хвилину тому! Поглухли обоє?

Аліна всміхнулася Антонові, кивнула й неквапливо пішла на свою геометрію. Її однокласник Піня галантно пропустив даму вперед. Без жодного виразу на лиці глянув повз Антона, зачинив за собою двері.

Антон постояв ще секунду. Потім нервово поправив окуляри і, мов заєць, метнувся сходами нагору.

* * *

Віка ходила по офісу, раз у раз сплескуючи руками, ніби збиралася полетіти:

— То що ж сталося, Іринко? Хто він такий, цей Олег? Ми ж не так усе планували!

— Вибач, — вона швидко перевдягалася в кімнаті з черепом, замість довгої сукні натягуючи джинси й блузку. — Потойбічні сили дали мені зрозуміти, що сьогодні роботи більше не буде.

— А завтра? Клієнти на завтра, ми ж не можемо їх скасовувати!

— Завтра? — Ірина, ніби ненароком, глянула на демона. — Я проконсультуюся з духами.

— Заразом скажи їм, що завтра в тебе два прийоми з приворотом, і ще замовляння на подружню вірність! І ще скажи своїм духам — якщо цих клієнток завтра не прийняти, вони підуть до конкурентів!

— Проблеми пропоную розв’язувати в міру їх появи, — Ірина широко всміхнулася. — До зустрічі, Вікусю.

* * *

У чоловічій роздягальні, де пахло гумою й шкарпетками, зненацька стало дуже тісно. Антон безнадійно подивився праворуч, ліворуч; осоружний тягар у животі й слабкість у колінах заважали зосередитися. Тепер він зрозумів, чому хлопці з його класу не поспішали заходити до роздягальні — чогось чекали ззовні, пили воду, вдавали, що зайняті.

Зрадники.

У роздягальні зібралися пацани з «Б» класу. Душ п’ять Пініних дружків оточили жертву, інші, не такі бойові, сиділи на лавках попід стінами, неквапливо перевзуваючись.

Піня дивився, примружившись, склавши руки на грудях, ніби ні до чого не причетний. Учителі обожнювали Піню і вважали інтелектуалом; на загальношкільних зборах математичка говорила, ледь не захлинаючись: «Одинадцятий «Б» — такий сильний клас! Такий дружний, згуртований клас! У хлопців такі гідні лідери!»

— Ти що їй дав? — губи гідного лідера ледь ворушилися.

— Книжку, — сказав Антон, намагаючись змусити себе розлютитися, але не відчуваючи нічого, крім страху й сорому. — А що?

— Яку книжку?

— Террі Пратчета, — Антонові не треба було відповідати, але він не зміг вчасно зупинитися.

— Ідіот, — Піня легенько сплюнув йому на лацкан. — Ти б іще Паоло Коельйо їй притяг.

— А що?!

Піня підловив його на русі й блискавично схопив за ніс, наче лещатами. Антон спробував відірвати від себе його руку — дуже тверду, впевнену, м’язисту; пальці на носі стислися сильніше. Антон засмикався: принизливо й дуже боляче.

— Запхни свої книжки собі в сраку, — сказав Піня. — Ще раз підкотишся до Аліни — яйця відірву. Ясно тобі, очкарику?

* * *

— Очкарик, — сказав демон. — Це особлива прикмета.

Ірина сиділа перед монітором, на якому була виведена темна фотографія. Зараз, при ретельному вивченні, чітко видно було дужку окулярів за вухом.

— У принципі, є фрагмент обличчя, — бурмотів демон. — Я міг би його впізнати… Напевно. Лоб звичайний. Прямий. Вилиці.. нормальні. Ану, візьми олівець!

Вона зіпсувала один аркуш, згодом другий, потім третій. Звідусіль витріщалися невиразні пики, схожі в одночас на фотороботи «їх розшукує міліція» та на дитячі малюнки «мій любий тато». На кожному аркуші містилося по п’ять-шість таких пик, і жодна не вгодила демонові:

— Не так. Уяви: перенісся тонке, очі доволі маленькі…

— Не показуй на собі, — в’їдливо зауважила Ірина.

— Ти малюй! Уявляй!

— Та що я можу уявити?!

Вона намалювала окатого всміхненого хлопчика.

— Ти знущаєшся? — тихо спитав демон.

— Олегу, — Ірина зітхнула, — ти хоч сам розумієш, у що мене втягнув?

Демон зціпив зуби.

— Ні імені, ні нормального фото, жодного знайомого, жодного зв’язку, — проникливо почала Ірина. — Олегу, зміни умови, га?

Демон дивно на неї подивився.

— Дай підказку, — знову попросила Ірина.

— У мене нема, — глухо сказав демон. — Усе, що знаю, я тобі сказав.

— А де ти взагалі береш інформацію? Як це відбувається? От ти його бачиш — це опис чи картинка, наче в кіно?

— Не твоє діло, — сказав демон, але в його голосі не було колишньої впевненості.

— Чому ж не моє? — Ірина відсунула аркуші, покалатала ложкою в чашці з чаєм. — Чому не моє? Ти ж у мене вселився, не в кого-небудь! Я через тебе ночей не сплю, здоров’ям ризикую, гроші втрачаю.

Демон пішов до кімнати й там усівся на диван. Ірина, прихопивши чашку, пішла за ним; старовинний годинник пробив пів на четверту.

— Як ти дізнаєшся про цих людей? Ти ж не був з ними знайомий раніше?

— Не був.

— Олегу, — вона сіла навпроти, у крісло, — чому ти вселився саме в мене? Я що, справді… відьма?

— Ти вже питала.

— А ти не відповів. Я — відьма? У мене є здібності до чаклунства?

— Ти шарлатанка.

— Тоді чому? Якби ти вселився в слідчого прокуратури або в багатющого магната…

— Я не обираю, в кого вселитися! — пошепки закричав демон. — Я нічого не обираю! Як груша не вибирає, упасти їй на землю чи на небо!

Ірина ковтнула чаю й обпеклася; інтуїція підказувала, що тему продовжувати не варто: демон близький до того, щоб знавісніти.

— Добре, — сказала вона примирливо. — Що в нас із доказами? По-перше, ця книжка. По-друге, жовтогаряча лінія, до центру, район Нові Черьомушки.

— Ще одяг, — демон вдивлявся в екран. — Куртка… легка, сіра. Блискавка розстібнута. Під курткою піджак, начебто від шкільної форми. Синій.

— Тут що, можна розрізнити колір?

— Синій, кажу тобі! І от іще шматок емблеми, круглий. Що на емблемі — не можу розібрати.

— Що ж, — Ірина зробила новий великий ковток, прочистила горло. — Виходить, він їхав до школи. На метро. До центру. До своєї звичайної районної школи він би на метро не їхав. Думаю, школа просунута, гімназія яка-небудь або ще щось із доброю репутацією…

— Твоя правда, — раптом сказав демон.

— Щодо школи?

— Щодо… За цими даними не можна знайти людину в Москві.

Ірина захлинулася чаєм.

— Це означає, — демон подивився у стелю, — що хлопчик помре.

* * *

Антон одімкнув двері своїм ключем. Навшпиньки пройшов спочатку до ванної; уважно роздивився себе у дзеркалі.

Умився холодною водою. Ретельно вимив руки — тричі, з милом.

Сів на край ванни й опустив плечі.

Нехай Піня дивиться на нього, як на грудку слизу. Але свої, однокласники? Спокійно вичекали, доки здійсниться «розбірка», і тільки тоді, за сигналом, веселою юрбою завалились до роздягальні — за хвилину до дзвінка на фізкультуру.

Дотрималися пристойності. Не заступитися за свого — непристойно, бачте. Треба вичекати, дивлячись в інший бік, і вдати, що нічого не знаєш…

А він же вчився з ними цілий рік. Давав їм списувати. Сміявся з їхніх жартів. Та так і лишився порожнім місцем для них. Чому?

Сьогодні мама витирала пил на столі; він помітив це з того, як нерівно стояли його речі на полиці: дерев’яний верблюд, пластикова машинка, улюблена змалку, і ганчір’яна сувенірна жаба. Насупившись, Антон обережно розставив їх на місця: машинка — під кутом дев’яносто градусів до краю полиці, жаба — мордою до верблюда, верблюд — лицем на північ. Порядок у кімнаті був необхідний — фізіологічно. Перекошений плед, зайвий папірець на столі, шкарпетка під ліжком завдавали йому такої фізичної муки, як, наприклад, затиснений дверима палець. Тому в його кімнаті завжди — завжди! — панував порядок. Одяг у шафі висів у строго встановленій послідовності. Футболки в тумбочці були складені стосиком за кольорами.

Він розумів, що це ненормально. Але саме порядок — зовнішній порядок — допоміг йому вижити в ті дні, коли раптом не стало тата.

Він переглянув пошту. Як звичайно: ні від кого ні рядка. Ніби нема на світі такої людини, як Антон Нечаєв.

Він акуратно розвісив одяг і взявся мити підлогу; зазвичай, коли він прибирав іззовні, йому здавалося, що чистіше стає всередині.

Але не сьогодні.

* * *

— Поясни!

Ірина стискала кулаки. Демон сидів, опустивши руки, на краю дивана.

— Поясни, як це все відбувається! — Ірина марно намагалася вловити його погляд і, як у роботі з клієнтом, прочитати реакцію. — Хто тебе змушує їх рятувати? І, якщо рятує — отже, бажає добра? Тоді чому не допомогти, не підказати докладніше — що за хлопчик, як звуть, як його знайти? Це ж логічно!

Демон не відповідав.

— Ну чого ти вперся й мовчиш?

Демон зіщулився, поменшав на зріст:

— Не має значення.

— Як це — не має? Навіщо ти псуєш мені життя?

— Не має значення. Ми його не знайдемо, цей хлопець усе одно помре.

— Та плювати мені на цього хлопця! Чим це для мене обернеться, що зі мною буде далі? Можна дізнатися?

— Тебе завжди цікавиш тільки ти.

— А хто ще? Я в себе — одна! Я просто намагаюся вижити!

— Не вийде.

— Що?

— Не вийде, — з тугою повторив демон. — Мене чекає пекло. Не таке, де пательні, але все-таки. А ти…

— А я ні до чого! — Ірина злякалася.

— А ти ні при чому, — раптом погодився демон, і вона не повірила своїм вухам. — Але ти все одно колись помреш. І тебе теж чекає пекло.

Ірина обережно поставила чашку на край тумби:

— Але ж іще не скоро?

Він звів злі жовті очі:

— А є різниця?

— Авжеж, є!

— Немає, — сказав він з відразою. — Зрозумієш потім, коли буде пізно.

Він устав і вийшов з кімнати; Ірина якийсь час сиділа, очманіло прислухаючись. На кухні було тихо.

— Олег?

Вона зазирнула в кухню. Ані сліду чужої присутності.

— Олег?!

Його не було. Зник.

Секунду тому життя висіло на волосині, і було воно нестерпним, це життя, отруєним думками про чужі самогубства, за півтора кроку від божевілля й вічного ув’язнення в шизарні.

А тепер усе зникло, розсіялося, мов нечиста сила від півнячого кукурікання.

І стало вільно.

* * *

Мама повернулась о дев’ятій, як завжди, змарніла, сіра від утоми. Вечеряти не стала; сіла тільки чаю випити на кухні, де Антон вимив сьогодні до блиску й стінки холодильника, і мийку, й плиту.

— Який ти молодець, — сказала знесилено. — Знов усе прибрав, що б я без тебе робила?..

— Мамо, — сказав Антон. — Мені треба перейти до іншої школи.

Вона зів’яла, враз піддавшись утомі:

— Знову?

— Ця погана.

— І попередня теж була погана… Антосю, це гімназія, ти вчишся безкоштовно, нічого кращого ми просто не знайдемо! Диво, що тебе взяли… Такими силами… Я ж перед директрисою трохи не плазувала, пояснюючи наші обставини!

Антон мовчав; мама придивилася до його обличчя:

— Тебе що, побили?!

— Ні.

— Тоді що?

Антон мовчав.

— Послухай, — знову почала мама, — це ж третя школа за чотири роки! Нехай у старій тебе били кримінальники… Але тут — тут же гімназія! Пристойні діти… Які є! Навчися, зрештою, себе обороняти!

— На добраніч, — сказав Антон і встав.

Мама впіймала його за руку:

— Антосю, ну я все розумію, але один рік потерпи! Один рік тобі лишився, випускний клас! Ти ж повинен нормально написати ЄДЕ! Інакше ти нікуди не вступиш!

— Так, — сказав Антон. — На добраніч.

* * *

Будучи дипломованою відьмою, вона не вірила ні в пекло, ні, тим більше, в рай. Вона бачила пекло, працюючи після училища в поліклініці; на пекло легко перетворювалося подружнє життя. Її перший чоловік виявився наркоманом, і тільки диво врятувало Ірину від ранньої смерті в чужому під’їзді. Другий чоловік не мав шкідливих звичок: він мріяв дослужитися до топ-менеджера, а більше ні про що й ніколи не мріяв. Дружина мала чекати на нього щовечора з розігрітим обідом у квартирі, обставленій згідно з фен-шуєм. Ірина знала жінок, для яких таке життя здалось би раєм…

Обидва заміжжя не тривали й року. Незалежність — оце рай; здорова агресія — оце квиток у майбутнє. Перед відьмою, готовою вижити хоч би там що, відступить найлютіший демон.

Вона мала смак до життя.

Цієї ночі вона цілувалася в клубі з хлопцем, років на десять за неї молодшим, танцювала з ним, переплівшись руками, і підсміювалася, дивлячись, як божеволіє його подружка, шмарката, ревнива. Молодість покинула поле бою, поступившись досвіду. Ірина крутила новою жертвою, як дитина крутить йо-йо на мотузочці. У старому джипі, просторому й душному, гарний хлопець підтвердив свої неабиякі якості; в тоновані вікна машини дивилася ніч, ресори покірно приймали навантаження, Ірина почувалася років на двадцять, не більше.

Усе сталося дуже швидко. Вона пішла з клубу після півночі, залишивши хлопця, дещо розгубленого, з’ясовувати стосунки з подружкою.

Піймала таксі. Повернулася додому.

Одним духом випила келих вина.

І потонула у своєму щасті, як у бузковій солодкій перині.

* * *

Антон лежав без сну до другої ночі. Потім устав і ввімкнув комп’ютер; цими днями він дуже мало спав.

Уві сні йому іноді згадувалися — знову снилися — ті дні, коли він ходив до дитячого садка, і в нього було багато друзів, і він ділився з ними іграшками, а вони ділилися з ним.

Він і тепер прагнув чимось поділитися. Він намагався. Він дуже хотів мати друзів.

Як було просто в пісочниці. Він простягав синю лопатку й одержував натомість червоні грабельки. Віддавав грабельки й одержував солдатика. Так має бути між людьми: увага в обмін на вдячність. Радість в обмін на симпатію. Зацікавленість в обмін на інтерес у відповідь; чому він увесь час промахується? Чому не відповідає правильно на прості, відомі всім питання?

У попередній школі його вважали скупим, егоїстом, снобом, самозакоханою скотиною. Він намагався бути поступливим — тепер, у його нинішній школі, його вважали тюхтієм, слабаком і ганчіркою. І все одно його ненавиділи. І плювати б на них, але Аліна… Аліна йому явно симпатизувала. Може, тому, що погано знала?

Щулячись, він прочинив двері. Визирнув у коридор; їхня квартира була зовсім маленькою, зате з трьома ізольованими кімнатами. В одній спала мама. У другій був батьків кабінет, і нічого в ньому не мінялося ось уже п’ять років. Усе було так, як було.

Висів у шафі кітель з майорськими погонами. Лежали на столі порожні картонні течки.

У маленькому сейфі зберігався нагородний пістолет. Ключ мама ховала в поліетиленовому пакеті, приклеєному скотчем ззаду шафи. Мама думала, що це надійне місце; Антон відклеїв пакет, вийняв ключі, одімкнув сейф. Пістолет треба було тримати в порядку, і Антон це вмів краще за багатьох.

Він розстелив на столі ганчірочку. Поглянув угору, на фотографію в рамці. Батько дивився на нього, всміхаючись.

Але нічого не міг підказати.

* * *

Відьма прокинулася серед ночі від різкого звуку. Уві сні подумала: «Невже гади-сусіди надумали вночі довбати стіну?!»

Знову заснула й, заснувши, зрозуміла, що звук був уві сні. Їй снилися жахіття. І не дивно: після таких пригод!

Вона потрясла головою, намагаючись викинути неясні деталі сну. Пеклом лякали в давнину дітей та селян, щоб не пустували й нижче гнули спину; в пеклі були вогонь і пательні, стогін і скрегіт зубів, але різкого звуку, схожого на постріл, не було.

Вона навстіж відчинила кватирку, повернулася в ліжко і, покрутившись, примудрилася задрімати знову. І одразу ж звук повторився: це був постріл.

Вона увімкнула торшер.

У квартирі було порожньо. Уперше, можливо, в житті, самотність її налякала.

— Олег?

Тиша.

— Олегу, ти тут?

Вона почовпала до ванної. Подивилася на себе в нове дзеркало на стіні: бліда, мокра, досить-таки стара, з пом’ятим лицем тітка.

— Душно, — сказала вголос.

Подивилася на годинник — пів на четверту. Обірвала аркуш календаря; «післязавтра» перетворилося на «завтра». Завтра за півгодини до півночі хлопчисько накладе на себе руки. Що більше Ірина намагалася про це забути, то голосніше скреготало у вухах: хлопчик помре. Він помре. Ще можна зупинити. Завтра, о двадцять третій тридцять дві, все стане незворотним, усе відріжеться, як ножем, і настане пекло.

Але поки що іще можна.

На кволих ногах повернулася до кімнати, сіла за стіл і ввімкнула ноутбук. Інтернет не знає дня й ночі; уночі в Інтернеті так цікаво…

В усьому будинку стояла тиша, але за вікнами наближався світанок. Скоро заспівають пташки; події сьогоднішньої ночі видалися далекими, як історія наполеонівських воєн. Життя прекрасне, у ньому стільки можливостей, ти молодий, здоровий, перед тобою весна, літо, осінь… Ба ні — ти, скотина така, шпурляєш своє життя в лице Богу, мовляв, заберіть цю гидоту…

— Знайду його — розпишу нижче спини паском, чесне слово, — пообіцяла вона спересердя.

Пошукала школи поблизу метро від Нових Черьомушок до Третьяковської. Їх виявилося не просто багато — їх було кількасот.

— Безнадійно…

Відкрила пасьянс. Переклала на екрані кілька карт.

Знову повернулася в браузер. Розгорнула перед собою аркуш паперу. Розсортувала школи за ступенем імовірності: відмела найдорожчі — учень такої школи навряд чи їхав би на метро. Відсікла звичайні — чого їздити щоранку до районної школи, простіше податися до першої-ліпшої, ближче до будинку.

Ні, все-таки безнадійно.

Шкіл із поглибленим вивченням англійської, з гімназійними класами й іншими бонусами набралося кілька десятків — при тому, що навчальні заклади в самому центрі Ірина взагалі не брала до уваги. Годинник пробив шосту, коли аркуш із зошита був пописаний адресами й телефонами — всіх шкіл, які вона визнала відповідними для перевірки. Сьогодні п’ятниця, останній навчальний день тижня; скільки там у них уроків? Шість, сім? До третьої дня, найпізніше…

Є ще одна прикмета — форма. Синій піджак з емблемою.

* * *

О сьомій п’ятнадцять Антон, уже цілком готовий, накинув синій піджак з емблемою. Подивився на годинник, потер перенісся й вирішив сьогодні надіти лінзи. У лінзах було зручніше, ніж в окулярах, він тільки не любив надівати ці тоненькі липкі плівочки — пальці здавалися неповороткими, багато часу забирало вранці. Але сьогодні час був, і лінзи наділися без примх.

Рівно о сьомій двадцять він вийшов з дому й пішки рушив до метро.

* * *

Мовчазний потік людей, що вже розліпили очі, але ще не прокинулися, заливався до вагонів, мов розплавлене олово у форми. Від самого початку було ясно, що проінспектувати кожен вагон кожного поїзда не вдасться, що шансів мало, у найкращому разі один до семи; Ірина розуміла, що робить дурницю, але нічого кращого вигадати не могла.

— Пропустіть.

— Куди лізеш?

— Пропустіть!

Щохвилини ставало складніше. Витягнувши шию, вона розглядала сидячих, стоячих, вихоплювала поглядом підлітків; ось очкарик із книжкою…

— Агов! Ви що?!

— Хамка!

— Куди прешся?

Вона пливла в юрбі, як у густій пітній лаві. Вона штовхала, і її штовхали у відповідь. Вона наступала на ноги, і їй наступали — зі злістю. Дібравшись до очкарика з книжкою, вона ледве не збила його з ніг; хлопець зло озирнувся. Йому було років вісімнадцять, він читав якусь технічну документацію.

— Вибачте, — сказала Ірина тоном, яким звичайно кажуть «Щоб ти здох».

Хлопець відсунувся, наскільки це було можливо. Ірина обернулася до виходу й раптом, серед безлічі відбиттів у темному склі, побачила демона Олега.

Йому не було місця у вагоні, але у відбитті він стояв у неї за спиною — примара на тлі чорних і бурих стін тунелю. Ірина вичавила усмішку. Демон сумно помахав рукою.

Вона почала вдивлятися з подвоєною силою. Побачила вдалині потилицю з кіскою, червоне вухо й дужку окулярів — підліток стояв у самому кінці вагона спиною до Ірини й нічого не читав, а бавився з телефоном — але це був підліток в окулярах, і вона відновила свій шлях, важкий, як у волзького бурлаки.

Поїзд уповільнив хід перед станцією. Ірина, навпаки, прискорилась, наче частка в адронному колайдері…

* * *

Антон стояв, учепившись за поруччя, відчуваючи, як тисне на нього ранкова юрба. Крізь прозорі двері було видно сусідній вагон; розпатлана й розчервоніла жінка проштовхувалася до хлопця в окулярах, який, стоячи, грався на телефоні.

Здається, вона його покликала — через двері, та ще в реві тунелю, нічого не було чути. Хлопець обернувся; жінка відсахнулася, наче помилившись. Хлопець, здається, сказав щось украй зневажливе, жінка почервоніла ще більше й погрозливо присунулася до нього, але поїзд уповільнював рух перед станцією, і жінка кинулася до дверей. Усі, кого вона штовхала на ходу, невдоволено оберталися, відкривали роти в нечутних лайках…

Поїзд пригальмував перед станцією. Антон протиснувся до виходу. У загальному потоці, мов колода в річці, виплив на перон і пірнув за колону; дивна жінка продовжувала поводитися незрозуміло: стояла, напружена й хижа, і вдивлялася в юрбу, явно когось вишукуючи. Антон сховався за широкою спиною плечистого пасажира й прослизнув повз неї, почувши:

— Зрештою, він міг і спізнитися… Агов, ти мене чуєш?

Хіба мало божевільних у метро? Зійшовши з ескалатора, Антон витяг із сумки пачку вологих серветок і ретельно протер долоні.

* * *

— Зрештою, він міг і спізнитися… Агов, ти мене чуєш?

Ірина озирнулася. Потік пасажирів на кілька секунд спав перед новою хвилею. Жоден підхожий хлопчик не потрапив у поле зору, зате на залізній огорожі виявився сидячий демон. Будь-який мент зігнав би його з огорожі, але менти Олега не бачили.

Ірина підійшла.

— Я кажу, він міг і спізнитися. Шкода, що ми не знаємо точно станції, де він вийшов.

Демон знехотя знизав плечима:

— Ти уявляєш, скільки в місті шістнадцятирічних підлітків?

— Так, але ж іще можна його зупинити! Ще можна!

— Я вже перестав сподіватись, — тихо сказав демон. — А ти знову. Ти ж знаєш, що це безнадійно. Хіба тільки диво…

— А що, не буває чудес?

— Навіщо ти мене мучиш? — запитав він тихо.

— Я тебе мучу?!

Наряд міліції, що стояв віддалік, почав, здається, прислухатися. Ірина за звичкою витягла телефон:

— Олегу, що ти там казав про пекло?

— Нічого. Забудь.

— Ти можеш хоч раз відповісти не викобенюючись?

Новий потік пасажирів вивалився з поїзда й заполонив простір хвилею рук, ніг, сумок, голів, стукотом, голосами, чханням. Демон опустив голову.

— Ти хто? — запитала Ірина. — Мрець?

— Я самогубець.

— Правда?!

— Так. Будь ласка, Ірино, знайди цього хлопчика. Будь ласка.

* * *

На шкільному подвір’ї, на півдорозі від воріт до ґанку, його наздогнала компашка з одинадцятого «Б». Без Піні — просто п’ятеро здорових лобурів; налетіли, тюкаючи, кілька разів тицьнули під ребра. Пішли далі, регочучи й не озираючись, розмовляючи про своє — наче нічого й не сталося…

Він розвернувся, щоб іти назад, і майже ніс у ніс зіштовхнувся з Аліною.

— Привіт, — вона поспішала. — Ходімо, зараз дзвінок!

І всміхнулася йому.

І він пішов за нею, мов зачарований.

* * *

— Добрий день! Це школа? Вас турбує представник швейного товариства «Форма й зміст», ми вивчаємо ринок, не могли б ви сказати, яка шкільна форма прийнята у вашому навчальному закладі? Ні, не артикул, просто яка на вигляд? Бордовий піджак? Так, дякую… Наш представник із вами зв’яжеться!

Старенькі «Жигулі» тяглися в заторі. Водій утомився зиркати на пасажирку; Ірина робила позначки у величезному списку в себе на коліні:

— Ці — ні.

І набрала наступний номер:

— Добрий день! Це школа?

Демон сидів на задньому сидінні. Машина просувалася ледь-ледь.

— Ми так у заторах простоїмо цілий день, — пробурмотів демон.

— Що ти пропонуєш? — гаркнула Ірина в телефон.

Водій підстрибнув.

— Що ти пропонуєш?! — прокричала Ірина, тримаючи мобільний біля обличчя й поглядаючи в дзеркало заднього огляду на демона. — Мені злетіти?!

Машина рушила й знов зупинилась. Ірина притисла до вуха розігрітий від постійного використання мобільник:

— Вікуся? Сьогодні прийому не буде. Ні. Це ще не все! Віко, мені терміново треба взяти напрокат моторолер! Ну, скутер! Я не знаю де! Знайди!

Дала відбій. Перевела подих. Набрала новий номер:

— Добрий день! Це школа? Вас турбує представник швейного товариства «Форма й зміст», не могли б ви сказати… Що? То й що, що ви з нами не працюєте, ви нашої продукції ще не бачили! Що? Та почекайте ви!

Вона відкинулася на спинку крісла. Подумки порахувала до десяти. Набрала той самий номер.

— Алло, — сказала м’яким, майже старечим голоском. — Це школа? Мій синок вступає до вас у десятий клас, Бєляєв-Ценський його прізвище… яка у вас форма? Синенька? А емблемка є? Кругленька? Дякую, пошиємо…

І заскреготала зубами, лякаючи водія. Скільки їх, ну скільки їх, і в усіх сині піджаки… І десята година на циферблаті. І досі жодної зачіпки.

* * *

Вони стояли біля вікна. Піня дивився на них — із глибини коридору. Антон удавав, що його не помічає.

— Мої ніколи не знають і не здогадуються, що я роблю, де гуляю, я їм усе брешу, — з м’якою усмішкою говорила Аліна. — Вони думають, що в мене буде золота медаль… Може, ще й буде, звісно. Але ці репетитори мене заколупали конкретно. У суботу буде кльова туса, ну реально кльова, ти, якщо від дачі відбрикаєшся, свисни мені.

— А де це? — хрипко спитав Антон. — Це… ваш клас збирається?

— Це в Рудого квартирник, Рудий співатиме, ти його не знаєш? Варварин брат, он вона йде… З нашого класу, ну, буде душ п’ять… А так буде купа різного народу… Рудий співає фолк-рок, а буде все на квартирі у Варвариної бабусі, там тісно, взагалі, якщо надумаєш — принось хавчик, піцу там чи ковбасу. Випивка в нас буде. Але якщо хочеш щось особливе — принось для себе джин, чи що ти там п’єш. Так, і ще води — спрайт, фанта, мінералка.

— І Піня буде? — спитав Антон, щокою відчуваючи уважний погляд із протилежного кінця коридору.

— Ну, як же без нього, — Аліна заусміхалася. — А що, ти з ним щось не поділив?

— Ні, — Антон усміхнувся у відповідь. — Я думав, він… Він же не твій хлопець?

— Він?!

Аліна розреготалася. Кокетливо глянула в бік Піні, ніби даючи зрозуміти, про кого йдеться.

І, на очах спостерігача, простягла Антонові руку:

— Здзвонимось. Домовилися?

* * *

Ірина витрусила з шафи на диван увесь свій гардероб. Демон мовчки спостерігав.

Вибрала піджак, блузку, пряму спідницю до колін. Продумувала стратегію на ходу, гарячково перебираючи аксесуари.

Колір помади — це дуже важливо. Узагалі грим — одна з найважливіших складових успіху. Форма губів. Колір обличчя; зачіска — начесати волосся на маківці. Об’єм; лак, пудра, шийна хустка…

— Що ти робиш? — не витримав демон.

— Не заважай.

Об одинадцятій зателефонувала Віка:

— Забирай свій скутер. Я на ньому їздити не вмію.

— Вікусю, — у пориві почуттів Ірина ледь не розцілувала мобільний, — я тобі пам’ятник поставлю, за життя, чесно!

— Мені краще грішми, — сварливо відгукнулася Віка.

О пів на дванадцяту Ірина, загримована під Працівника Відділу Освіти, з хусткою, що маяла на вітрі, виїхала на скутері на дорогу — і почала петляти, оминаючи затори, вилітаючи на тротуар, викликаючи ошелешені погляди. Якби вона вилетіла з димаря на мітлі — то й тоді її поява не привернула б такої уваги.

І навряд чи вона дібралася б швидше.

* * *

— Здрастуйте! Я зі Спілки бібліотекарів «Книга для школи», у нас проходить акція…

Наткнувшись на нерозуміння в очах шкільного секретаря, Ірина збагнула, що в запалі переплутала цільову групу.

— Спілка бібліотечних працівників «Книга для школи» запрошує старшокласників на захід, присвячений Террі Пратчету. Нас підтримує районний відділ народної освіти, група місцевих депутатів і дитяча кімната міліції… Я хочу попросити вас дати мені можливість зробити оголошення для учнів десятих і одинадцятих класів.

— Зараз урок, — сухо відгукнулася секретарка. — Вам треба було зателефонувати, узгодити з адміністрацією. Якщо хочете — можете залишити інформацію, ми повісимо на дошку оголошень.

— Це не просто інформація, — Ірина насунулася на неї, угвинчуючись очима в очі жінки за канцелярським столом. — Це дуже важливо для кожного підлітка. Я, як мати…

Вона затнулася лише на частку секунди.

— Я, як мати, чудово уявляю проблеми сучасної школи!

(Так.)

— Ці діти, що виросли на закордонній кінопродукції, на відеоіграх, на голлівудських виробах!

(Так, точно.)

— Хіба вони читають книжки? Ні!

Секретарка дивилася на Ірину значно уважніше, ніж доти.

— Хіба вони одержують удома достатньо уваги від батьків? Ні! А наша Спілка бібліотечних працівників прагне зазирнути кожному у вічі. Отак, як я вам дивлюся. Зазирнути у вічі й запитати: «Скільки книжок ти прочитав?» І нехай почервоніє! Нехай зрозуміє, який він невіглас, як багато йому треба зробити, щоб стати гідним своїх педагогів!

— Я запитаю в завуча, — сказала секретарка й зняла слухавку.

* * *

— Добрий день, діти! Зізнайтеся: хто з вас читав Террі Пратчета?

Ніякої реакції. Мертві очі, кожен думає про своє; відчуваючи, як ущільнюється час, Ірина пробіглася очима по рядах, вихоплюючи хлопців у синіх піджаках… Ага, ось очкарик.

— Не той, — тихо сказав демон.

Він стояв за Ірининою спиною, майже підпираючи собою дошку. У класі пахло так, як пахне звичайно в школі — пилом, фарбою, вологим деревом, книгами, вереснем за вікном…

— Його тут нема, — сказав демон.

Ірина видихнула. Ну, смішно було сподіватися, що отак, у першій же школі, у першому ж класі.

— Читати модно. Спілка бібліотек бажає вам щасливого дня… — вимовила вона скоромовкою й обернулася до завуча, худорлявої літньої дами. — А ще десяті-одинадцяті класи у вас у школі є?

* * *

— На наступному перехресті поверніть ліворуч, — звелів GPS-навігатор, закріплений на кермі моторолера.

— Пальне закінчується, — сказав демон. — Де цю штуку заправляють?

— Гадки не маю.

— Де ти взагалі навчилася на ньому їздити?

— У першого чоловіка був скутер. Доки не продав.

Демон помовчав.

Він сидів у Ірини за спиною, і ніхто, зрозуміло, його не бачив. Для водіїв, що нудьгують у заторі, для пішоходів, що чекають на зелене, навіть для ментів біля перехрестя — божевільна пані в діловому піджаку сиділа одна на своєму старенькому, торохкітливому, димучому скутері.

— А скільки в тебе було чоловіків?

— А тобі яке діло? — мстиво відгукнулась Ірина.

— Просто так, — зізнався демон.

— Я думала, — Ірина лавірувала між машинами, — ти все про мене знаєш. Якщо вже в мене вселився.

— Я до тебе в голову не лізу.

— Дякую.

— Я не міг би бути твоїм чоловіком, — знову почав демон. — І не розумію дурнів, які намагалися.

Ірина виїхала на вільну дорогу, і двигун заревів.

Антон сидів один за партою, розрахованою на двох. Так було завжди, від самої його появи в цій школі. Він не міг зрозуміти, чому так виходить.

Закінчувалася геометрія. Наостанок була нескладна самостійна робота, Антон закінчив її за три хвилини до дзвінка.

А за хвилину до дзвінка двері раптом відчинилися, увійшла в супроводі секретарки яскрава дама в піджаку, з начесаним на потилиці волоссям; кожна деталь її костюма, зачіски, макіяжу начебто кричала: «Я Чиновник від Освіти! Я Вчитель у Квадраті!» Антон сам здивувався, звідки в нього такі думки. Наче жінка як жінка…

І раптом він її впізнав. Це була та сама божевільна, яку він бачив у метро, яка говорила сама з собою й навіщо чіплялася до хлопця з телефоном; правда, тоді вона була в джинсах і куртці, без макіяжу. Навіщо вона тут? Звідки взялася? Чому так різко змінила вигляд?

Про всяк випадок він глибше просів за столом і опустив очі. Тому, що турбує або лякає, не можна дивитися в очі; ніхто його цього не вчив. Сам інстинктивно здогадався.

— Добрий день, діти! — сказала жінка точнісінько тим самим голосом, яким звичайно говорять нудні вчителі з багаторічним стажем. — Хто з вас читав Террі Пратчета?

Якби він не був напоготові — попався б і звів здивовано очі. Але тепер, почувши питання, він тільки нижче нахилився над партою, вдаючи, що пише в зошиті; незрозуміла ситуація починала лякати. До чого саме ця жінка ставить саме це питання? При чому тут Пратчет, це явно не найпопулярніший автор серед тіток її віку. Навіщо вона з’явилася в класі?

— Я читав, — відгукнувся Сергій Охотніков, що сидів в іншому кінці класу. — А шо?

— Спілка бібліотечних діячів пропонує тобі взяти участь у вікторині, — скоромовкою сказала жінка, пильно розглядаючи Сергія. — Скажи… ти не носиш окулярів?

В Антона тьохнуло серце.

— Ні, — Сергій здивувався. — А що?

— А в метро ніколи не читаєш?

Сергій похитав головою.

— І правильно, — згаслим голосом сказала жінка. — Навіщо псувати очі? Потім окуляри носити доведеться…

— Це не він, — сказав демон. — Той вужчий у плечах. Ну й окуляри.

Ірина, примружившись, знову оглянула клас. Ну й здоровенні дівиці — дорослі вже, хіба таким до навчання? А хлопці дрібніші. Хоча й великі є. А он іще один сидить, у задньому ряду, сам за партою, щось пише — відмінник, напевно… Якщо відмінник — чому на «Камчатці»? Теж без окулярів. У цьому класі взагалі немає очкариків. Ніхто не читає в метро.

— Деталі вікторини — на сайті пратчет-ру, — Ірина не виключала, що такий сайт існує насправді. — А тепер, — повернулася до секретарки, яка її супроводжувала, — мені треба терміново зайти ще в одинадцятий «Б», терміново, до дзвінка…

Дзвінок застав її в коридорі.

Випереджаючи секретарку, ризикуючи викликати нерозуміння, вона ввірвалася до класу першою. Заповнюючи простір собою — голосом, піджаком, ліктями, — розкотисто запитала:

— Діти, хто з вас читав Террі Пратчета?

Уже ніхто не слухав.

Учитель, худий дідок, подивився на Ірину, як на мару. По всьому класу галасували, верещали, ревли юними басами, кидали книжки до рюкзаків, шпурлялися зошитами; тільки одна дівчинка на другій парті, дуже здивована, дивилася просто на Ірину:

— А що?

«Шкода, що ти не хлопчик в окулярах», — подумала Ірина.

Ця школа була восьмою на її шляху і, очевидно, останньою. Якби навіть відьма літала на мітлі, а не гасала на моторолері — все одно неможливо, неможливо за три години зробити більше. Доїхати, переконати, увірватися, пройтися по класах, повторюючи й заново придумуючи дурний текст. Усього вісім шкіл із п’ятдесяти в списку. Чи варто було й заходитися?

Напевно, про неї вже говорять, як про авантюристку; напевно, хтось заробить по вухах за те, що людину без документів, із вулиці, вільно пускають до навчального закладу, та ще й ведуть до дітей. Напевно, вже ясно, що немає ніякої спілки бібліотекарів, що в найкращому разі Іринина витівка — рекламна акція якої-небудь компанії «Пратчет» із продажу мила та комп’ютерних ігор…

Вона уникала дивитися на демона. З кожної новою невдачею він ставав дедалі тихішим; надія, що зробила його таким говірким сьогодні вранці, тепер зникла майже повністю.

«Будь ласка, Ірино, знайди цього хлопчика!» Вона так і сяк згадувала його слова; дивно, але демон, потойбічна істота, у той момент вірив Ірині, як дитина — Дідові Морозу. Або хотів вірити.

А тепер його надія протанула майже до самої землі.

— А що? — знову спитала дівчинка з другої парти. Вона була цікавою, навіть гарною: з мигдалеподібними глузливими очима, з іронічним повногубим ротом.

— Ти читала?

— Ну… переглядала, — зізналася дівчинка. — По-моєму, дурня.

— Аліно! — покликала її інша дівиця, пишна, з величезною груддю. — Ти йдеш?

* * *

Антон не любив збігів.

З коридорного вікна він дивився, як дивна жінка бреде двором, а за нею звіддалік іде охоронець, підозріло червоний. Напевно, шкодує, що взагалі її впустив. Що за жінка? Справді божевільна? Чи якийсь рекламний агент?

Але чому вона шукає хлопчика в окулярах, який у метро читає Пратчета? Що за дурний збіг?

Ледве волочачи ноги, жінка дібралася до скутера, пристебнутого до стовпа біля шкільних воріт, і, на новий подив Антона, завела мотор. Затріщало, задиміло, і ця пародія на транспорт — а з нею пародія на Шкільного Чиновника — поїхала, потрапляючи маленькими колесами в усі вибоїни на дорозі.

У цей момент на плече Антонові лягла чужа тверда рука:

— Тебе попереджали, очкарик?

* * *

— Я нізащо не купував би скутер.

Демон мовчав усю дорогу. Тільки коли Ірина, прикувавши моторолер під вікнами, піднялася до квартири, демон порушив скорботну безмовність.

— Чому? — спитала Ірина, аби щось сказати.

— Це дуже небезпечно й незручно. Я купив би мотоцикл… Знаєш, у чому заковика? Тепер я знаю, як треба жити.

Ірина впала на диван. Демон зупинився посеред кімнати:

— Я знаю, як треба жити. Я прокидався б щоранку з усмішкою. Я підходив би до вікна… Я смакував би кожну хвилину, дивився б людям у вічі, я працював би, як віл, а потім відпочивав би. І я любив би… Ох, як би я, Ірино, любив.

— Кого? — вихопилося в Ірини.

Демон замовк. Звівшись на лікті, вона бачила, як він напружено вдивляється в затінене гіллям вікно.

— Олегу, як вийшло, що ти наклав на себе руки?

— Я не можу про це говорити.

— Не можеш чи не хочеш?

— Не можу й не хочу, — вперто сказав демон.

— Коли це хоч сталося?

— Сорок днів минуло, рік — іще ні.

— І в тебе хтось лишився? Родина, дружина, діти?

Її рука, стиснувшись у кулак, сіпнулася сама собою й стукнула відьму у вилицю. Ірина завила.

— Боляче? — запитав демон. — Так от, мені болить дужче. Не став таких запитань.

Кілька хвилин Ірина боролася з люттю. От і розплачуйся за добрі справи, навіть за добрі думки, за зусилля в спробі зробити добро…

Вона страшенно втомилася, обійшовши всіх цих охоронців, потім секретарок, потім завучів або замдиректорів. Вона могла пишатися собою — з восьми шкіл їй не зуміли відмовити в жодній. І все одно — справу програно. Усе пропало.

Демон дивився у вікно, повернувшись до Ірини в профіль. Вона бачила, як ворушаться його губи; демон, здається, сам собі розповідав, як треба жити:

— Узимку я розчищав би сніг лопатою. Навесні сіяв траву, влітку пив холодне пиво в тіні, восени заклеював вікна…

— Добрий день, діти, — Ірина знесилено впала на диванну подушку. — Наша фірма проводить акцію, деталі дивіться на сайті пратчет-ру…

І раптом вона різко сіла на дивані, і мороз накрив її хвилею — аж до маківки.

* * *

У вузькому темному коридорі вони шпурляли його один одному, як грушу. Добре, що в цей день він був без окулярів — напевно розбили б.

Учні гімназії, вони виявилися набагато вигадливішими за звичайних вуличних хуліганів. Лиця майже не зачепили; копали по ногах, били нижче пояса, змолотили його дуже швидко — й хвилини не минуло.

Потім враз розійшлися, розсіялися в різних кінцях коридору, і, закусивши губу, він подумав: «Це все, що ви можете?»

Боліли синці, невидимі під одягом. Антон ішов, шкандибаючи, зціпивши зуби; йому було байдуже. Що гірше — то краще.

— Агов, гондоне! — гукнули його на шкільному ґанку. Він стримався й не повернув голови; на виході зі шкільного двору, біля воріт у тіні липи, Аліна з однокласницями курила й базікала, ні від кого особливо не ховаючись.

Антон відчув, як тисне під серцем. Те, що Аліна досі не пішла додому, здалося йому лихим знаком.

— Агов, гондоне! Агов, гондоне! — покликали відразу з лавки під липами, від ґанку, з вікна першого поверху. Антон ішов, бачачи тільки дорогу перед собою; дорога вела повз зграйку дівчат із сигаретами.

— Антоне! — гукнула його Аліна.

Хтось заіржав на кілька голосів. Він уповільнив кроки.

— Бувай, — сказав дерев’яним голосом, дивлячись Аліні в перенісся.

— Е, що це в тебе?

Дівчата перезирнулися. Аліна дивилася Антонові за спину:

— Хто це тобі причепив?

Гарячково розстебнувши ґудзика, він стягнув піджак. Ззаду на тканині шпильками були прищебнуті презервативи — розгорнуті, м’які й вологі.

— Гондон Нечаєв, — сказав хтось із дівчат. — Нє, ну я не можу, наші хлопчаки такі злі…

Антон зрозумів, що під страхом смерті не торкнеться цієї гидоти руками. Він узявся трясти піджак, намагаючись струсити презервативи, але шпильки тримали міцно, і гума не рвалася.

Його однокласники, і Сергій Охотніков, бачили цю гидоту в нього на піджаку, але ніхто нічого не сказав! Він ішов подвір’ям, його гукали, всі сміялися — але ніхто нічого не сказав, доки не побачила Аліна!

Сліпий од люті, він пішов геть, тримаючи піджак у руці. За спиною сміялися й базікали, і Аліна раз крикнула:

— Та почекай ти! Приведи себе до ладу!

Він додав ходи і не чув, як перемовлялися дівчата за його спиною.

Варварка, пишногруда Алінина однокласниця, спитала півголосом:

— Нафіга ти це робиш?

— Що? — Аліна округлила й так виразні очі.

— Нафіга ти дражниш Піню? Він же зло зриває не на тобі, а на Нечаєву…

— Нехай звикає, — Аліна загасила сигарету. — Піні це корисно.

— А Нечаєву?

— Чесно? Мені насрати.

* * *

«Привіт, товариство. Я, як і ви, дуже люблю Террі Пратчета. Шукаю хлопця, який у четвер вранці їхав у метро жовтогарячою гілкою й читав книжку мого улюбленого автора. Хочу поговорити з ним про літературу. Іринка».

«Привіт, народе. Я шукаю хлопця, який у четвер вранці їхав у метро жовтогарячою гілкою й читав книжку мого улюбленого автора. Відгукнися, напиши мені в приватку. Іринка».

«Хлопче з книжкою Пратчета, який їхав у четвер жовтогарячою гілкою від Теплого Стану до центру, кинь листа на цю адресу, ти дещо загубив. Іринка».

Не розгинаючись, не відриваючись од екрана, вона вишукувала в мережі конференції, форуми й товариства, де тільки згадувався письменник Пратчет, і залишала повідомлення для «хлопця з книжкою». Вона почувалася рибалкою, який ставить дуже густу, дуже надійну сітку в одній тільки крихітній бухті — з надією, що рибинці саме сьогодні набридне гуляти океаном, і вона з’явиться на вогник.

Головним ресурсом, на який вона покладала надії, залишався «Вконтакті». Ірина завела собі акаунт, поставила на ньому привабливу, як їй здалося, аватарку зі зворушливим дівочим личком. Записала в інтереси «Террі Пратчет», і кинулася шукати однодумців, і знайшла — близько сотні.

— Це вже щось, — сказав демон.

Ірина промовчала. Ніхто не обіцяв, що в хлопчика з книжкою конче є акаунт. Ніхто не клявся, що Пратчет у нього в улюбленцях — міг просто читати, просто випадково, сьогодні Пратчета, завтра Дена Брауна. Але демон намагався її підбадьорити, і вона не стала пручатися.

Дівчина. Юнак. Зовсім крихітне дівчатко. Здоровенний дядько. Товста тітка. Ірина переглядала чужі щоденники, вдивлялась у фото на аватарці, і щоразу її серце тьохкало: хлопчик? Окуляри? А міг він знятися без окулярів? Шістнадцять чи сімнадцять років? Цей чи той?

Демон мовчав, тож Ірина гортала далі.

Іноді замість фото на аватарці була картинка, смішна або дивна. Тоді Ірина дивилася на рік народження: дев’яносто перший. Дев’яносто восьмий. Шістдесят восьмий, ого! Усім хлопчикам, що мали рік народження дев’яносто третій або четвертий, вона писала однакові листи: «Привіт, я хочу з тобою дружити, напиши мені, Іринка».

Розмірено цокав годинник. Пів на одинадцяту вечора; почали надходити відповіді: «Давай, додаю в друзі».

«А ти взагалі звідки? Крім Пратчета, щось любиш?»

«А можна тебе трахнути?»

На кожен лист вона, терпляче відповідала: «Я тебе бачила в метро в четвер уранці, на жовтогарячій лінії. Ти читав книжку. Точно?»

Хтось не відповідав. Хтось малював здивований смайлик. Хтось оптимістично перепитував: «То можна тебе трахнути?»

* * *

Удома Антон надів гумові рукавички й зняв із піджака презервативи, схожі на тьмяні розтріпані стрічки. Поклав до сміттєвого поліетиленового пакету — разом з рукавичками. Цей пакет вклав в інший, білий, із супермаркету «Перехрестя». А потім у третій, чорний, непрозорий.

Виніс на смітник.

Запхнув піджак до пральної машини й увімкнув делікатне прання.

Тричі помив руки. Потім роздягся у ванній; ноги й стегна мали жахливий вигляд. Були схожі на географічну мапу — в синцях різних форми й кольору, наче в обрисах озер.

Антон довго мився; потім, натягнувши спортивні штани й майку, заходився прибирати у квартирі. Мив підлогу — ретельно, протираючи плінтуси особливою ганчірочкою; витирав меблі, не забуваючи про найнедоступніші куточки, про карнизи та верхи високих шаф. І знову мив підлогу — кілька разів поспіль у всій квартирі.

Йому вже траплялося через усе це проходити. Не вперше і, мабуть, не востаннє. Тато казав йому: «Навчися себе обороняти!» — але, коли був живий тато, то й потреби такої якось не виникало. Антон умів тоді ділитися іграшками, умів на добро відповідати добром, а на зло — люттю. І ніколи — або майже ніколи — не бував жертвою.

А тепер у нього наче на лобі написано: «Вдар мене».

Одне добре в цій ситуації — зі школою покінчено, Антон туди не повернеться. Хоч-не-хоч доведеться переходити до іншої. А ще краще — на екстернат. І хай воно все горить.

Антон увімкнув комп’ютер і, поклавши підборіддя на руки, чекав, доки машина завантажиться.

* * *

Демон ходив кімнатою туди-сюди. Стрілка годинника почала нове коло; в Ірини злипалися очі.

— Мотив? — питав демон у годинника і в люстри. — Який може бути в підлітка мотив? Нещасливе кохання — раз. Цькування товаришів — два. Рентна поведінка — прикинутися самогубцем, налякати батьків, випросити щось — три. Психічне захворювання — чотири.

— Усе інше — п’ять, — пробурмотіла Ірина.

На екрані відкрилася нова аватарка — чи то кіт, чи то ведмідь, із п’ятьма ногами, з мрійливою всміхненою мордочкою.

— Дев’яносто третій рік народження, — сказала Ірина. — Ще один.

— Весела яскрава картинка, — сказав демон. — Такі не думають про самогубство.

— Хіба ти знаєш, що в нього сталося? Нещасний випадок? Утрата? Хвороба? Та що завгодно!

Вона написала хлопцеві з кумедною аватаркою: «Привіт, хочу з тобою дружити, напиши мені, Іринка».

* * *

Аватаркою «Вконтакті» в нього була картинка, яку надіслав давно забутий, випадковий приятель з Америки, — ніби дитячий малюнок, схожий на кота ведмідь із п’ятьма ногами.

Антон зайшов на свою сторінку; майже моментально надійшло нове повідомлення: «Привіт, хочу з тобою дружити, напиши мені, Іринка». Ця Іринка буквально щойно додала його в друзі; він криво всміхнувся. Спам або щось іще гірше.

З цікавості він усе-таки глянув, що за Іринка така. Акаунт було створено сьогодні. Інтерес — єдиний — був позначений як «Террі Пратчет».

Антон насупився. Кількість збігів перестала його розважати.

Покусавши ніготь, він написав їй у відповідь: «А крім Пратчета, ти щось любиш?»

І відразу надійшло нове повідомлення: «Люблю. Багато. Може, потусуємось увечері десь на районі?»

* * *

Ірина активно листувалась одразу з кількома співрозмовниками — часто промахуючись по клавішах, роблячи описки, виписуючи на папірець імена й прізвиська. Троє з нових друзів зізналися, що їхали в метро вчора вранці з книжкою на колінах. Хтось із них точно брехав, тому Ірина квапливо призначала побачення.

«Може, потусуємось увечері десь на районі?»

«Так, там «макдональдс» а ти точно прийдеш?»

«Адресу запиши, там «Шоколадниця».

«Адреса? Що, ти точно вирішила прийти, просто сьогодні?»

«Ги. Ні, не айс».

«Не зрозумів. Тобі про Пратчета поговорити чи ще щось?»

— Це далеко, — сказав демон, спостерігаючи за її роботою. — Оцей — на іншому кінці міста. Малоймовірно.

Ірина подивилася на карту Яндекса. До цього моменту в неї вималювалися п’ять претендентів, п’ять точок на карті, всі більш-менш у межах району. Шостого, про якого говорив демон, вона з жалем відкинула.

«Яка ти на вигляд? Як тебе впізнати?»

Ірина подивилася на фотографію, взяту за аватарку.

«Мені шістнадцять років… Волосся русяве… Я буду в білій сукні, у руці — рожева лілія. Двадцята нуль-нуль, місце ти знаєш, бай, котику».

Перевела подих. Нервово потерла долоні, глянула на годинник. П’ятниця, вечір, затори…

— Їдьмо, — сказала вона демонові.

І вразилася на секунду.

Він дивився на неї, як подорожній, замерзаючи, дивиться на вогник, що раптом замерехтів у пітьмі.

* * *

Скутер ревів, пробиваючись крізь потік машин. «На наступному повороті поверніть праворуч», воркотів у навушниках голос навігатора.

Біля «Макдональдса» чекала когось на свіжому повітрі зграйка підлітків. Хлопці крутили головами: очікувалося прибуття Іринки, у білій сукні, з рожевою лілією.

— Тут його нема, — сказав демон.

Ірина, не сперечаючись, набрала на навігаторі нову адресу й знову завела мотор. Демон сів у неї за спиною; мовчки, небезпечно маневруючи, іноді пролітаючи крізь двори, вони прибули на наступну точку.

Тут, у «Шоколадниці», сидів самотній товстий хлопчик і калатав соломинкою в келиху дуже солодкого на вигляд коктейлю. Для певності Ірина пройшлася по рядах між столиками: народу було багато, і жодного підлітка-очкарика.

— Тут його нема, — сказав демон.

— Поїхали.

Поволі стемніло. Закінчувався день. На місце завтра неминуче підступало сьогодні.

У «Старбаксі» сиділи підлітки, але, очевидно, нікого не чекали.

— Цей не прийшов, — сказала Ірина. — Покликав і не прийшов, от зараза.

— Може, спізнився? — припустив демон. — Почекаємо?

* * *

Антон стояв біля підземного переходу, ховаючись за кіоском із газетами. Жінка приїхала на тому ж скутері; цього разу на ній були джинси й куртка, волосся зібране у хвіст, вона нічим не нагадувала Працівника Народної Освіти і вже тим пач не нагадувала зворушливу дівчинку з аватарки. Вона стояла до нього впівоберта, не помічаючи, і він чудово бачив, як вона говорить сама з собою.

«Чи в неї все-таки гарнітура? Такий крихітний навушник і непомітний мікрофон, що, навіть пригледівшись, не можна їх побачити?

Тоді вона не божевільна. Тоді вона навіщось шукає хлопчика, який читав у метро Пратчета. Саме вчора, саме в четвер.

Навіщо? Чи є цьому хоч яке-небудь правдоподібне пояснення? Може, підійти до неї й прямо спитати, що треба?»

Боліли побиті ноги й боки. Антон позадкував, потихеньку відсуваючись, і пірнув у підземний перехід; він брів серед юрби, низько схиливши голову, і прагнув одного — зникнути. Вимкнутись.

Він так утомився.

— Він не прийде, — сказала Ірина. — Нема часу. Поїхали.

У мовчанні вони від’їхали від «Старбаксу» й одну за одною перевірили ще дві точки. Іринку чекали там і там, але жоден із підлітків не був схожий на «хлопчика в окулярах».

Коли з’ясувалося, що й цього разу улову не буде, демон осів, мов здихаюча медуза.

— Ще не вечір, — сказала йому Ірина.

Хоч було зрозуміло, що саме вечір, і вечір п’ятниці. Кав’ярні й ресторани, клуби й лавочки біля під’їздів, клаптики під липами й дитячі майданчики — все раділо вересневому теплу, кінцю робочого тижня та довгоочікуваній темряві. Горіли ліхтарі, світилися вогники сигарет, світилися очі молодих і зрілих людей, які любили осінь, які чекали бабиного літа.

До самогубства залишалася доба з гаком. Здавалося б, повно часу, щоб знайти одного хлопчиська…

— Як би я жив, — бурмотів демон за спиною в Ірини. — Як би я жив, щодня, щосекунди…

Мотор заглушав його слова, але, пригальмовуючи на перехрестях, Ірина знову й знову чула:

— Як би я жив… Ух, як би я…

Ірина повернула у двір, аби скоротити шлях до будинку. Цієї миті звідкись із темряви, щойно підсвіченої ліхтарями, на швидкості кілометрів п’ятдесят з’явився чорний мере.

Ірина крутнула і влетіла в клумбу.

Мере пізно загальмував і в’їхав мордою в металеву огорожу. Почувся скрегіт.

Одночасно розчинилося четверо дверей.

— Ти що це, суко, робиш?!

Ірина, тремтячи, насилу сповзла із сидіння. Вона не встигла злякатися — але в кров випорснувся адреналін, і жах прийшов секунди через дві після повної зупинки. У темряві вона не могла зрозуміти, що зі скутером, і що з її коліном, і що з головою, якій теж дісталося.

Загорілося чиєсь вікно просто над головою. Троє молодих мужиків у шкіряних куртках і дві їхні подруги, матюкаючись, вискочили на клумбу, і фарбована блондинка першою завдала удару:

— Ах ти тупа пи…

Її кулак врізався Ірині у вилицю, дуже точно й боляче, по-боксерськи; у цей момент відьмине тіло перестало їй належати.

Вона блокувала наступний удар, провела підсічну й жбурнула блондинку, наче важку ляльку, просто на її подругу, яка не билася, але бридко лаялась.

Упали обидві, чавлячи собою осінні квіти.

Чоловіки, що на мить було сторопіли, заревли в три голоси й кинулися на Ірину.

Неквапливо, мов десантник у кіно, вона дала зісковзнути невдалому захвату, пірнула під удар, перехопила чиюсь м’язисту руку й провела прийом. Чоловік повалився на жінок, що вовтузились у темряві. Двоє інших, ще не зрозумівши, що сталося, знову кинулися на Ірину, збираючись її покарати; вона розкидала їх, як герой фільму про каратистів.

І отямилася, відчуваючи, що все тіло болить, суглоби ниють, м’язи ледь не надірвані, а коліно розбите.

— Ходімо! — крикнув демон, якого ніхто з нападників, звісно, не бачив.

— Я тебе з-під землі вирию, падла!

— Я тебе…

— Ах ти…

Залишаючи за спиною потік густого матюччя, Ірина витягла скутер на рівне місце й сяк-так завела мотор. Тріснуло вітрове скло, щось сталося з кермом, і колесо, здається, постраждало — скутер їхав, хитаючись, мов п’яна курка, на щастя, до будинку залишалося зовсім трохи.

Знесилена, вона прикувала моторолер під вікнами.

— Олегу… що це ти зробив?

— Вони б тебе потовкли.

— Ніколи так більше не роби!

— Чому?

— Бо… — Ірина тремтячими руками відімкнула двері, — бо ніколи-ніколи, ні за яких умов, не роби з мене маріонетку, зрозумів?

Вона захряснула двері й знесилено сповзла на підлогу.

Коліно набрякло. Голова розчахувалася від болю.

Годинник пробив північ.

* * *

— Ну як це зрозуміти? Як це зрозуміти, чому ні з ким такого не стається, а тільки з тобою?!

Мама була злою й нещасною водночас. Антон не знав, ні чим її задобрити, ні чим утішити.

— Чому з тобою стільки проблем? Ти ж доросла людина! Ти ж знаєш, я гарую на роботі як коняка!

Антон мовчав.

— І хто це зробив?

— Яка різниця?

— Що значить — яка різниця? Мені завтра йти до директора! Пояснювати, що сталось і чому ти кидаєш школу! І куди ж ти підеш, можна спитати?

— До іншої школи.

— Тебе там хтось чекає? Чи ти підеш у свою стару, до кримінальників? До наркоманів?!

— Піду на екстернат.

— Послухай, іди, куди хочеш. Роби, що хочеш! — у маминому голосі з’явились істеричні нотки. — Я думала… після татової смерті… ти будеш мені опорою, а ти…

І вона заплакала, і це було найгірше на світі.

* * *

— Трьом клієнткам я сьогодні відмовила! Трьом! Вони більше не прийдуть, не сподівайся!

Віка так кричала в телефон, що апарат, лежачи на столі, аж підстрибував.

Ірина стояла перед дзеркалом у самій білизні. Розбите коліно було схоже на невеликий м’яч.

— Ти взагалі працювати збираєшся чи ні? Ти знаєш, що нам треба за офіс виплачувати? Ти знаєш, скільки коштує твій скутер, і за нього ще доплачувати, якщо ти його поламала!

Ірина поглянула на демона. Той мовчки й відсторонено дивився у вікно.

— Ти мене чуєш чи ні?!

— Чую, — сказала Ірина, беручи зі стола телефон. — Вибач. У неділю почнемо працювати.

— У неділю? А завтра що? Завтра субота, найхлібніший день…

— У суботу духи не велять мені працювати. Вибач.

І вона дала відбій.

Демон лежав на дивані, закинувши руки за голову. Це була дивна, беззахисна й дуже домашня поза.

— Олег?

— Одягнися, — пробурмотів демон.

— Що?

— Одягнися, ти мене взагалі за людину не вважаєш? За чоловіка?

Ірина гмикнула. Взяла зі спинки стільця халат, накинула на плечі:

— Соромишся? Я думала, демони, як лікарі, до всього звикли…

Він щось невиразно пробурмотів і повернувся обличчям до стіни.

— Олегу, — Ірина, кульгаючи, підтягла до дивана стілець, — як це так вийшло, що я їх… побила? Одна?

— Руками. Ногами.

— Ти за мене бився, виходить? Ти в мене вселився, і я отак билась… як у кіно…

— У кіно… У тебе суглоби не розім’яті, м’язи не розтягнуті, так що не тіш себе.

— Ти що, десантник? Чемпіон зі східних єдиноборств? Ти справді вмієш битися?

— Умів.

— Як?

Демон сів на дивані:

— Просто так! Котра година?

Обоє одночасно глянули на годинник: п’ять хвилин на другу.

* * *

Антон зайшов на сторінку «Вконтакті», щоб видалити акаунт. І в останню мить зупинився, побачивши повідомлення від Аліни: «Привіт, ти там як узагалі?»

Він сумно всміхнувся. Подумав і написав: «А яка різниця?»

Моментально надійшла відповідь: «А мені твій Пратчет сподобався. Продовження є?»

Він кілька секунд дивився на монітор, не вірячи тому, що було там написано.

«Є».

«Даси почитати?»

Антон нервово зчепив пальці. Написав: «А хочеш?» Видалив, написав: «А треба?» Знову видалив; перевів подих, написав: «Будь ласка».

* * *

Світанок застав Ірину за роботою — за допомогою декількох програм вона складала фоторобот. На екрані перед нею був хлопчик в окулярах, худий підліток із низько посадженими вухами, з гострим носом, невеликими очима й трикутним підборіддям. Вона не бралася судити, чи велика схожість, — але цей хлопчик принаймні нагадував живу людину.

— Ще спробуй інші брови, — сказав демон. — Ні. Поверни, як було.

— Так схоже?

— Ну… можна впізнати.

Вона знову відкрила пошук і набрала у віконечку: «Як розіслати спам».

Прокидалися пташки за вікном. Прокидалися двірники. Ірина, протираючи злиплі очі, розсилала скрізь, куди могла дотягтися, портрет-фоторобот і маленький текст до нього: «Привіт! Я асистент по акторах режисера Тимура Бекмамбетова. Шукаю хлопчика, зображеного на фото, щоб запросити на проби на головну роль у новому фільмі. Якщо хтось знає адресу, або телефон, або ім’я цього хлопчика, повідомте мені на мейл…»

Частина листів поверталася. Частину поглинали пильні спаморізи; Ірина відчула, що засинає.

— Тепер треба чекати, — пробурмотіла, ледь ворушачи губами. — Я посплю трішки, добре?

* * *

«Ти гарний хлопець, — писала вона, і букви з’являлися перед ним на екрані комп’ютера, — але тобі бракує… упевненості, чи що. Ти ще хлопчак. Занадто нерішучий».

«Ні фіга, — писав він у відповідь. — Ти мене не знаєш ніфіга».

«Книжки — це не життя, ти зрозумій. Зроби щось реально круте, стрибни з парашутом, чи що. Побачиш, як усе зміниться».

Він закусив губу.

«А ти взагалі незайманий?» — з’явився новий напис, зі смайликом.

Антон почервонів.

«Ні».

«Брешеш».

«Не брешу», — він почувався ідіотом.

«А траву ти курив?»

«Курив».

«Знову брешеш».

«Ну, не вір, якщо не хочеш».

«Ти завтра прийдеш? Точно? Я тобі на скриньку адресу скинула».

«Прийду», — написав він і стиснув кулаки.

І додав уголос:

— Ти мене ще взнаєш.

* * *

Пізно вранці він спав за столом, поклавши голову на клавіатуру. На дисплеї, поставлені на слайдшоу, змінювали одна одну фотографії з Аліниного альбому: Аліна в купальнику, Аліна у вечірній сукні, Аліна в лижному костюмі й знову в купальнику, і бретелька сповзає з плеча…

Мама тихенько стукнула у двері. Не дочекалася відповіді. Зазирнула; зайшла.

Антон поворухнувся. Сів, із відбитком клавіатури на щоці. Потрусив головою. Квапливо прибрав з екрана слайдшоу.

— Ти чого? — тихо спитала мама. — Антосю!

— Усе добре, — він усміхнувся. — Чесно. Все отак, — і показав великий палець.

* * *

— Прокидайся. Прокидайся.

Ірина схопилася, скуйовджена, перелякана, погано розуміючи, де вона.

— Котра година?!

— За чверть третя, — одразу ж обізвався демон.

— Чому ти мене раніше не розбудив?!

— Хотів, щоб ти поспала.

— Що?!

— Увечері ти повинна добре мислити, — сказав він, помовчавши. — Якщо… це, звісно, щось змінить.

Загортаючись на ходу в халат, Ірина почовпала до комп’ютера. Денний сон зробив її голову м’якою, мов пріла солома. Вона почувалася трішки Вінні-Пухом.

«Вконтакті» надійшло безліч повідомлень від нових приятелів, розсерджених через те, що не дочекалися Іринки з рожевою лілією. На пошту звалилася гора технічних листів від якихось адміністраторів, відмова в доставці, вірусоносний спам…

І більше нічого.

— Що тепер робити? — запитав демон.

— Ще є час, — пробурмотіла Ірина невпевнено. — Ще… Правду кажучи, Олегу, я не знаю, що тепер робити.

* * *

— А де це все відбуватиметься? — мама смажила оладки, в каструльці під ложкою пузирилися, змішуючись у тісто, борошно й кефір.

— На квартирі.

— Ти там уже бував?

— Ма, я ніде досі не бував.

— Але ти хоч знаєш хазяїна? Чия це квартира?

— Бабусі дівчинки з паралельного класу.

— Не розумію — то ти хочеш од них тікати до іншої школи, — мама вбила яйце, — то йдеш на незрозумілу квартиру…

— Це зрозуміла квартира. Там будуть… мої знайомі.

— І ця дівчинка? — мама зробила невиразний жест головою.

— Так.

— Ну добре, тільки ти телефонуй, будь ласка. Як прийдеш, коли зберешся йти… До речі, коли ти повернешся?

— Не знаю.

Мама перестала вертіти ложкою:

— Не пізніше десятої.

— Мамо, я вже не дитина!

— Антосю, пообіцяй мені, що повернешся до десятої, або я тебе нікуди не пущу!

Він устав і вийшов з кухні.

Іноді це нестерпно.

* * *

Антон заправив у нові джинси старий шкіряний пояс.

Довго приміряв куртку перед дзеркалом. Вона здавалася достатньо вільною й довгою.

Визирнув — переконався, що мама дивиться телевізор.

Прокрався до батькового кабінету. Причинив двері. Узяв кобуру з шухляди; приладнав на поясі.

Прислухався. Дуже тихо й дуже швидко вийняв із поліетиленового пакета ключ від сейфа. Одімкнув сейф. Вийняв пістолет.

Грала музика — ішов улюблений мамин серіал. Задихаючись од хвилювання, Антон зарядив зброю. Уклав у кобуру й відчув його чудову вагу.

— Антосю! — покликала з кімнати мама.

Він швидко сховав ключ до шухляди стола — знову загортати його в пакет часу вже не було.

— Чому ти в куртці? — здивувалася мама.

— Я зараз виходжу.

— Там тепло!

— Увечері обіцяли похолодання, — збрехав Антон.

— Ну, дивись, — вона обвела його здивованим поглядом. — Якийсь ти такий… Закохався, чи що?

* * *

— Та ні, я його кохала. Спочатку — то це точно. Мені було вісімнадцять років, дівчина яскрава, хотілося пожити… Думала, він травичку курить. А він уже на геричі конкретно сидів. Ну й от… Я спершу подумала — кохання, я його витягну, все таке… Сама ледве зіскочила. Він мене обдер, як липку: все, що лишилося від баби, від батьків, — усе виніс із дому й загнав. Ох, скільки це мені коштувало…

Вона замовкла. Демон сидів на підлозі, прихилившись спиною до дивана, і, здавалося, зовсім не слухав.

— Він зовсім був кінчений, — сказала Ірина. — Коли я його вигнала, він через півроку ласти склеїв.

— І тобі його не шкода, — сказав демон.

— До чого тут — шкода, не шкода?! — Ірина розлютилася. — До чого тут… Він моїм першим мужчиною був, ясно?

Демон мовчав.

Ірина знову, як дятел, перевіряла й перевіряла пошту. Щоразу від позначки «новий лист» у неї мороз ішов по спині. І щоразу лист виявлявся порожняком: спам або звіт про недоставлене повідомлення.

— Скільки тобі років? — запитав демон.

— А ти що, не знаєш?

— Ні.

— Тридцять один!

— Про дітей ніколи не думала?

— А нащо про них думати? Їх треба або робити, або ні! Я народжу — ти будеш мене утримувати? Будеш чи ні?

— Ні, — сказав демон.

— Тоді стули рота і не… пищи.

Демон заплющив очі. Ірина знову перевірила пошту. Подивилася на годинник: пів на сьому вечора.

— П’ять годин лишилося, — сказав демон. — А-а, все одно…

Він змінив позу, підтягнувши коліно до живота:

— А в мене були діти. Точніше, є. І вони досі не знають, що я мертвий.

* * *

Антон ішов, відчуваючи пістолет тілом. Раз у раз торкався кобури — крізь полу куртки. Розумів, що привертає цим увагу, але не міг стриматися.

Увесь світ став хворобливо-яскравим. Кожний люк, пофарбований у жовте, кожен кущ і світлофор сприймалися по-іншому. Проїжджали машини, і кожен відблиск на їхніх боках бив по нервах.

Він підійшов до кіоску, де торгували напоями, і попросив пива.

— Дітям не відпускаємо, — нахабно заявила літня тітка-продавчиня.

— Мені вісімнадцять.

— Не мороч голову!

Антон прискалився. Продавчиня аж сахнулася від його погляду, а він же тільки уявив, як витягне зараз ствол і рознесе їй голову впритул…

— Фархаде! — покликала тітка когось із глибини кіоску. Антон одійшов, відчуваючи, як пульсує бік, що притисся до пістолета.

Біля тротуару зупинився мотоцикл. Хлопець, одягнутий у косуху, неквапно йшов до кіоску; Антон зціпив зуби. Пістолет на боці робив його відчайдушним.

— Слухай, — довірливо звернувся він до мотоцикліста, — я права забув, а вона мені пива не продає… Візьми мені «Балтику», добре?

— «Балтику»? — хлопець гмикнув. — Ну добре…

Антон тицьнув йому гроші. Хлопець повільно купував, довго вибираючи, крекери, чипси, воду; нарешті, закінчив і відійшов від кіоску, простягаючи Антонові пляшку:

— На, братане. Тільки не пий на вулиці, бо заметуть тебе разом із «Балтикою».

— Ага, — Антон зрозумів, що йому ніде діти пляшку. Пройшов ще сто метрів, щоб не бачити більше осоружної продавчині, купив поліетиленовий пакет в іншому кіоску. Сховав пляшку. Подався до метро.

На півдорозі він трохи злякався, але повертатися було пізно.

Хлопчик пішов на вечірку. Дорослий хлопчик. Єдиний сенс її складного, нудного, тривожного життя.

Жінка витерла стіл. Чистота, яку вічно наводив Антон, спершу тішила, потім почала лякати. Вона хотіла показати його… психологові, чи що. Та, по-перше, не було зайвих грошей. А по-друге, вона боялася всього, пов’язаного з префіксом «психо». Антон нормальний, цілком нормальний. Любить чистоту? Та невістка «спасибі» скаже.

Вона знову витерла стіл — підсихаючи, він укривався некрасивими плямами. Як Антонові вдається прибрати так, щоб усе блищало?…

Вона зайшла до кабінету покійного чоловіка. Постояла, дивлячись на портрет над столом.

Зайшла до синової кімнати. Обережно, намагаючись нічого не зачепити на столі, вмостилася перед монітором. Увімкнула комп’ютер. Відкрила свою поштову скриньку; нічого, крім розсилки з магазину, де вона колись заповнила рекламну анкету…

Відкрила свій акаунт у «Живому Журналі». Фотографії собак і котиків у френдстрічці, стародавні листівки, краєвиди Петербурга…

І дивне повідомлення з фотографією хлопчика, «…асистент по акторах режисера Тимура Бекмамбетова. Я шукаю хлопчика, зображеного на фото, щоб запросити на проби на головну роль у новому фільмі. Якщо хтось знає адресу, або телефон, або ім’я цього хлопчика, повідомте мені на мейл…»

Мама, не вірячи своїм очам, довго вдивлялася у фотографію. Жарт чи що? Не схоже… Кому треба так жартувати?

У дитинстві вона мріяла стати актрисою. Ворота кіностудії були для неї дверима в рай — назавжди зачиненими. Моментально сп’янівши від слів — «проби… головна роль…» — вона написала на мейл, зазначений у повідомленні: «Хлопчика звуть Антон Нечаєв, шістнадцять років. Домашній телефон…»

Вона додала сім цифр і, щойно надіславши листа, вперше завагалася.

* * *

— Як це — вони не знають?!

— Тіла не знайшли. Я не хотів, щоб… Одним словом, я хотів просто зникнути. Розчинитися.

— О Господи…

— Тому моє тіло лежить у залитому водою кар’єрі. На дні. Дружина, звісно, вже все зрозуміла. Але для дітей я поїхав у відрядження.

— Дорослі діти?

— Сім і вісім, рік різниці.

— О Господи… Чому?!

— Не питай. Я помилився, Ірино. Я страшенно помилився. Тепер я знаю, як треба жити!

Цокав годинник.

— То ти — привид? — Ірину почало трясти. — Невпокоєний… дух? Що треба зробити, аби ти впокоївся?

— Нічого! — демон блиснув очима. — Нічого не треба робити, нічого зробити не можна! Ти не можеш навіть знайти хлопчика, знайти хлопчика в місті, ти нічого не можеш, відьмо, краще б ти дала мені спокій…

— Краще б я дала тобі спокій, — жовчно сказала Ірина. — Ти справедливий, нема слів…

Демон устав і вийшов на кухню. Ірина прислухалася: він міг зникнути, як минулого разу. Запросто взяти і зникнути.

Вона зітхнула. Знову перевірила пошту.

Прийшов один-єдиний лист: «…Хлопчика звуть Антон Нечаєв… Домашній телефон…»

— Олегу! — від її крику задеренчали шибки. — Є! Є, ось він! Скоріше!

* * *

Антон вийшов з метро і розгорнув видрукувану карту. Десь тут, серед старих дев’ятиповерхівок, ховався будинок Варварчиної бабусі. Антон гадки не мав, хто така ця бабуся, а про саму Варварку знав тільки розмір її грудей — четвертий.

У метро він спітнів, наче в лазні. Серце готове було вискочити, коли юрба притиснула Антона до повної жінки з сумками, і вона, ця жінка, раптом обернулася й здивовано подивилася на нього; він ледь не вмивався адреналіном, проходячи повз міліцейські патрулі. Він ішов повз людей, приємних і неприємних, жалюгідних і страшних, симпатичних і бридких, і будь-кого міг убити за кілька секунд.

На карті бабусин будинок був позначений прапорцем. Антон заглибився у двори, пройшов повз компанію гопників, відчуваючи, як пульсує гарячий бік під кобурою.

Біля під’їзду раптом зупинився.

Як він зайде? Що скаже спочатку, що потім? Коли дістане пістолет? Це має бути ефектно — і без поспіху. Це має бути ніби випадково; він не збирається нікого лякати. Він просто дасть їм зрозуміти, вперше покаже, хто він такий насправді.

Так нічого й не придумавши, він зайшов до під’їзду й натис кнопку ліфта.

* * *

Мама неуважно гортала глянцевий журнал; після робочого тижня мозок відмовлявся сприймати щось, крім картинок із короткими кумедними статейками. Товста книжка стояла на полиці, недочитана; от Антон іще читає, принаймні в метро, треба підтримувати в ньому це що є сили…

Пролунав телефонний дзвінок.

— Алло!

— Це з кіногрупи, — сказав у слухавці впевнений жіночий голос. — Можу я говорити з Антоном Нечаєвим?

Мама сіла на дивані. Ти ба, не розіграш, і як швидко зателефонували…

— Його зараз нема.

— А коли він буде?

— Близько десятої.

— У нас термінова справа, — у жінчиному голосі наче завібрувала металева струна. — Якщо він потрапить на пробу сьогодні — у нього величезні шанси пройти.

— Чому такий поспіх? — пробурмотіла мама.

— Це світ кіно, — довірливо повідомила жінка. — У нас усе так непередбачувано… Давайте так: спробуйте його видзвонити, я зараз приїду. Ваша адреса?

— Куди приїдете? Додому? — Антонова мама розгубилася.

— Я заберу Антона на студію! — жінка, і так голосиста, тепер майже кричала. — Тільки він повинен приїхати додому, просто зараз!

— Добре, я спробую, — цей голос своєю впевненістю не дозволяв Антоновій мамі завагатися ні на секунду. — Я зараз йому зателефоную.

— Адреса! Скажіть адресу! І приготуйте кілька його фотографій, для… для портфоліо!

Глянцевий журнал, прошелестівши по пледу, скотився на підлогу.

* * *

— Давай же! Давай, заразо!

Скутер завівся. Учорашня аварія залишила по собі численні подряпини й тріснуту фару, але колеса вціліли. їх навіть не довелося тягти в шиномонтаж.

Шарпаючись у потоці машин, гарчачи й чадячи, скутер мчав уперед. Навігатор, закріплений на кермі, вів, як чарівний клубочок, до будинку Антона Нечаєва.

Десять хвилин на восьму. Час є. Усе можна виправити.

* * *

Антон зупинився перед дверима до квартири; за дверима сміялися й галасували. Хтось перевіряв апаратуру — басовито фонили колонки. Повискувала електрогітара.

Він витяг пістолет тремтливою рукою. Красиво підняв зброю. Пробував стати так і сяк; заважав пакет із пивом, Антон поставив його під стіну. Прицілився в двері; цієї миті у нього в кишені задзвонив телефон.

Він не вилаявся вголос тільки тому, що міцно зціпив щелепи.

* * *

Мама ходила по кімнаті, слухаючи гудки в слухавці. Антон не відповідав.

— Та що ж це таке!

«Телефон абонента вимкнений або перебуває поза зоною досяжності…»

Мама, не ймучи віри, зателефонувала ще раз.

* * *

На сходах було чути, як відчинився ліфт. Як нові гості юрбою пройшли коридором, подзвонили, ввалилися до квартири. Антон перевів подих, сховав вимкнений телефон. Поклав пістолет у кобуру. Застебнув куртку.

Найбільше йому зараз хотілося піти. Повернутися додому. Але це означало втратити повагу до себе назавжди.

Він спустився сходами на поверх нижче. Потянувся рукою до дзвінка.

Двері розчинилися, щойно він торкнувся кнопки. На порозі стояв Піня.

— Очкарик?!

Здавалося, Піня не вірить своїм очам. Антон відчував, як у такт серцю б’ється весь: б’ються вуха, губи, щоки, б’ється пістолет на боку.

— Привіт! — сказав він голосно й чітко. — Я не пізно? А де Аліна?

* * *

Ірина поспіхом прикувала скутер до огорожі на дитячому майданчику. Не чекаючи ліфта, злетіла на третій поверх і тільки тоді поморщилася, ледь торкнувшись розбитого коліна.

Демон тримався поруч, мов вірний пес.

Ірина подзвонила.

— Хто там?

— З кіностудії!

Зашелестіли замки. Двері відчинили на ланцюжок:

— Антося ще немає.

— Ви йому телефонували? — швидко спитала Ірина.

— Так… Але… в нього, напевно, сів акумулятор у телефоні.

Ірина похитнулася. Коліно засмикало, наче щипцями.

— Вибачте, як вас звуть?

— Раїса Миколаївна…

— Раїсо Миколаївно, у вас удома часом немає вогнепальної зброї?

У відповідь пауза.

— Дивне запитання, — ланцюжок трішки підтягся. — До чого тут… ви справді з кіностудії? Звідки ви знаєте Антона?!

— Зараз зачинить двері, — швидко сказав демон.

Двері зачинилися.

— Пророк, — пробурмотіла Ірина.

— Треба було ногу підставити.

Ірина поморщилася. Привалилася плечем до стіни, знову торкнулася коліна:

— Є там ствол? Як гадаєш?

— Судячи з реакції — є.

— І зараз вона пішла…

— Перевіряти, — прошепотів демон.

— І якщо ствол на місці…

У глибині квартири почулися швидкі кроки. Забрязкали замки, цього разу нервово, прочинилися двері на ланцюжку:

— Як ви знали?.. Хто ви така?!

— Ствол не на місці, — тихо сказав демон.

— Раїсо Миколаївно, — сказала Ірина наймагнетичнішим зі своїх голосів. — Ваша правда, я не з кіностудії. У мене є відомості, що сьогодні ввечері ваш син спробує себе вбити. З пістолета.

* * *

Рудий — мідноволосий хлопець років вісімнадцяти, обвішаний металевими брязкальцями в поганському стилі — грав фолк-рок. На думку Антона, грав так собі. Співав краще, принаймні натхненно. Апаратура в умовах квартири звучала погано, Антон із жахом думав, як почуваються сусіди. Однак, як незабаром з’ясувалося, сусіди теж були тут.

Народу було багато — різномастого, різноликого, знайомого й не знайомого одні з одними. Антон був вражений, як легко він сюди вписався — треба було просто сидіти в куточку, сьорбати свою «Балтику» і спостерігати.

Нікого не здивувало, що Антон не зняв у коридорі куртку; не зняв — значить, була причина. Пістолет, прикритий полою, приємно тиснувся до боку.

Піня лютував. Аліна з розкішною погордою показала йому, що це її справа, кого запрошувати, а кого ні. Їй Варварка дозволила. Коли туса буде на Піниній квартирі — тоді велкам, нехай ставить умови.

— А це в мене ніби як електричний фолк, — хрипко пояснив Рудий. В Антона трохи боліли вуха, але цей хлопець йому подобався.

Від тютюнового диму в кімнаті було туманно. До Антона підсіла п’яненька, весела дівчина й почала просторікувати про музику. Антон кивав, розуміючи зі сказаного нею відсотків двадцять.

Потім з’явилась Аліна, відтіснила п’яненьку й сіла на її місце. Очі в неї сміялися:

— Ну що, не шкодуєш, що прийшов?

Антон затремтів ніздрями, втягуючи її запах.

— Ти якийсь особливий сьогодні, — помітила Аліна проникливо. — Що сталося?

— З парашутом стрибнув.

— Ні, а серйозно?

Антон поклав їй руку на плече.

Відчуваючи пістолет, потягнувся вперед — і поцілував її в губи.

* * *

— Я думала, він не знає, де ключ од сейфа.

Жінка ходила по кімнаті, і демонові раз у раз доводилося задкувати з її дороги.

— Ми ніколи про це… Після загибелі… мого чоловіка… Ми з Антоном ніколи… — жінка плуталася дедалі більше, очевидно, думки її значно випереджали мовлення. — Та все одно це сімейна справа, як ви знаєте?!

— Вашому синові загрожує небезпека, — твердо сказала Ірина. — Шукайте його.

— Як?!

— Ви що, не знаєте, куди він пішов?

— У гості…

— Адреса!

— Ви що, думаєте, я шпигую за своїм сином?!

Ірина звела очі до стелі:

— Ви не шпигуєте! Ви взагалі його не бачите! Ви гадки не маєте, що з ним відбувається! Він пішов на вечірку з пістолетом, як ви гадаєте, навіщо?!

— Мені треба прийняти ліки, — пробурмотіла жінка.

— Хто там з ним іще є? Однокласники? Хоч один телефон!

— Я не знаю, — жінка на очах утрачала залишки хоробрості. — Я…

— Доступ до його мейлу? У вас є пароль?

— Я… працюю з ранку до ночі. Я працюю касиром, я так утомлююся… Щоб він міг… Я зовсім сама, ні родичів, ні…

— Телефони його однокласників? Друзів? Хоч якихось знайомих?

— Його записна книжка, — пробурмотіла жінка. — Паперова… стара… у шухляді.

* * *

За вікнами повільно поночіло. Антон покінчив із «Балтикою», і тепер у нього трохи шуміло в голові.

Піня підстеріг його, коли Антон, вийшовши з туалету, мив руки на кухні. Підійшов і став поруч; Антон відповів спокійним і безтурботним, як дуло, поглядом.

— Ти мені вибач, — сказав Піня. — Я думав, ти тюхтій.

Антон розгубився.

— А ти нічого так хлопець, — Піня ляснув його по плечу. — Аліну тільки прилюдно не мацай. Вона завтра протверезіє, злитиметься. Ти в неї вийдеш крайнім, так завжди буває.

І, лишивши Антона з неприємними думками, Піня пішов далі слухати пісні Рудого.

«Так завжди буває». У повільній, завантаженій пивом голові думки рухалися незграбно. Піня сказав гидоту, за яку його треба пристрелити. Що значить — вийдеш крайнім, як завжди? З іншого боку, чом би не поцілувати дівчину, якщо обом це подобається? Навіть якщо ти не перший…

Якісь дівки на кухні споліскували склянки й заварювали чай. Антон торкнувся пістолета, майже не криючись від них.

Йому було добре — і водночас якось тривожно. Наче він забув дорогу додому. Наче загубив зворотний квиток.

* * *

Антонова мати ридала на кухні. Демон стояв біля Ірини, майже торкаючись її плеча; побляклий записник був пописаний олівцем і кульковою ручкою. Антон почав вести його давним-давно. Ще до загибелі батька; номерів було мало. Траплялися картинки — змії, хрести, черепи. Не треба бути психологом, щоб розшифрувати: хлопець дуже самотній, схильний до депресій, батькову смерть пережив важко.

Телефони виявлялися старими й недійсними. Випадковими й чужими. Одна дівчинка пригадала, що вчилася з Антоном Нечаєвим — у п’ятому класі.

— Це марно, — у паніці сказав демон. — Тут немає свіжих записів узагалі.

Ірина вперто продовжувала гортати блокнот; стрілка годинника підповзала до двадцять другої.

— Ірино, скоріше!

— Що я можу вдіяти?!

Вона вихопила запис, на вигляд новіший за інші, і знову набрала на телефоні номер. Слухавку взяли не одразу; на тому кінці грала голосна електрична музика.

— Алло! — прокричали в слухавку веселим дівочим голоском.

Ірина метнулася очима по сторінці. Тупо перебираючи номер за номером, вона раптом забула ім’я абонентки.

— Привіт, — вона провела по сторінці пальцем, — е-е… Аліна?

— Ну що?

— Аліно, сонце, мені терміново потрібен Антон Нечаєв, ти не знаєш…

— Та тут він! А що?

Ірина відчула, наче теплий водоспад облив її з голови до ніг. Наче сонце визирнуло крізь безнадійні хмари.

— Адресу скажи, — єлейно прожебоніла вона в слухавку. — Я по нього заскочу.

— А ви йому хто? — голосок трішки протверезів.

— Мати! — гаркнула Ірина. — Мати я йому, мати його… Давай адресу, Аліночко, давай скоріше, бо тут така радість — бабуся приїхала! Тільки, чуєш, не кажи йому, нехай буде сюрприз!

* * *

Заревів скутер. Вилетів на суботню спорожнілу проти вечора вулицю.

— Трясця його матері, — пробурмотів демон в Ірини за спиною. — Це ж інший кінець міста…

— Устигнемо.

І вона натисла на газ.

* * *

Рудий закінчив грати й розслабився. Відпочивав серед дівчат, сидів, цмулячи пиво, тільки не «Балтику», наскільки зміг роздивитись Антон.

Компанія то рідшала, то знов ущільнювалася за столом. Варя категорично завимагала курити на балконі: «Бо бабуся мене вб’є». Дим у кімнаті трохи розсіявся.

Антона почастували шматком піци з ковбасою. Він прийняв їжу з вдячністю: добряче зголоднів і шкодував, що не захопив бутербродів. Утім він звик, що в гостях пригощають…

Потім він подивився на годинник і згадав, що обіцяв матері бути о десятій. Не те щоб він збирався виконувати цю обіцянку… Але на годиннику була за десять одинадцята, а телефон не вмикався з пів на восьму.

— Дідько, — пробурмотів Антон уголос. Поворухнувся на дивані й згадав про пістолет.

Дивна річ: за ці кілька годин він так звик до свого ствола, що майже забув про нього. Виявилося, не треба нічого демонструвати, витягати з кобури, показувати — досить дивитися людям у вічі так, наче в тебе на боку заряджений ствол…

Рудий, зібравшись іти, знову зазирнув до кімнати, і вигляд у нього був розгублений:

— Народе, у мене айфон на кухні лежав, заряджався… Ніхто не бачив? А то шнур валяється, а айфона нема…

По кімнаті пронісся начебто вітерець. Аліна звела голову, Варя зсунула брови:

— Тобто як це? Ти хочеш сказати, що його хтось свиснув?!

— Я нічого не хочу сказати, — Рудий смутнів на очах. — Просто він лежав, ну, заряджався, а тепер його немає…

Хтось із хлопців вилаявся. Варя уважно обвела всіх поглядом:

— Ну, свинство… Ну, слухайте, тут же всі свої, всім довіряєш… Якщо зараз з’ясується, що хтось шакалить у своїх — це бидло в мене лайна наїсться, обіцяю!

Антон закліпав очима, сів рівніше. І піймав косий погляд Піні.

Не замислюючись, сунув руки до кишень куртки…

Маленький плаский предмет лежав поруч із його телефоном. Маленький, легкий, гладенький.

Антон глянув на Піню. Той дивився на розлютовану Варю й повільно-повільно піднімався через стіл:

— Тут не всі свої. Аліна запросила цього… Гондона Нечаєва. От нехай попросить Гондона вивернути кишеньки.

Антон відчув, як відливає кров від щік. Устав, гадки не маючи в цю мить, що робити. Наче не було ніякого пістолета.

— Піню, — сказала Аліна, — ти знай усе-таки міру.

— Як хочеш, — Піня демонстративно знизав плечима. — Тільки з цієї кімнати ніхто не вийде, доки не знайдеться айфон. Наступного разу ми не сядемо за один стіл із шакалом. Чи, Варю, ти не згодна?

Варя, червона від гніву, стиснула губи:

— Ти, Антоне, просто покажи, що в тебе нічого немає в кишенях.

— Ще чого? — хрипко спитав Антон.

— Давай я почну, — Піня демонстративно вивернув кишені широких джинсів, які мішком висіли майже до колін. — Хоч ви мене давно знаєте, мені не западло показати, що я не брав цього нещасного айфона… Пацани, у вас теж нема?

— Піню, — сказав один із товаришів Рудого, — чого ти виступаєш, як ведучий у телевізорі? Це Варина хата, нехай вона й командує…

Піня стиснув губи. На щоках у нього виступили плями:

— Варю, мені зняти з нього куртку? Щоб ти переконалася? Чому він узагалі в кімнаті сидить, спека, а він у куртці?!

— Антоне, — непритомним голосом промовила Варя, — зніми, будь ласка, куртку, і дай мені.

— Ще чого, — сухими губами сказав Антон. У вухах у нього дзвеніло від приниження.

— Тебе дама просить! — Піня ступив уперед. — Хазяйка!

Антон позадкував. Піня двома кроками підскочив до нього й хапнув за поли куртки; Антон перехопив його руки. Куртка задерлася; Варя насупилась, Аліна округлила очі…

Відшпурнувши Піню, Антон вихопив із кобури пістолет.

Скільки разів він уявляв, як це буде. Не так, не так. По-іншому.

Та реакція перевершила його очікування. На всіх обличчях, звернених до нього, у всіх очах він побачив своє відбиття — відбиття Людини зі Зброєю.

А може, йому здалося.

— Травматика, — неголосно сказав хтось.

Аліна звела брови. Хтось нервово хихикнув.

— Макет, — припустив інший голос.

— Газовий?

— Пацани, це взагалі запальничка…

Антон зняв пістолет із запобіжника, підняв угору й натис на спусковий гачок.

Від пострілу він майже оглух. Сильно смикнуло руку. Запахло димом, відлетіла гільза, у білій стелі з’явилася чорна дірка.

Хтось довго й тоскно вилаявся. Антон знайшов очима Піню.

— Я не брав вашого поганого айфона, — сказав, карбуючи кожне слово. — Цей… гад мені підсунув у кишеню… навмисно.

Довкола нього поступово звільнявся порожній простір. Хтось, рачки вибравшись у коридор, з криком рвонув до вхідних дверей:

— Атас! Тут стрілянина!

— Зараз менти приїдуть…

— Нафіг! Тікай швидше…

— Я не брав вашого поганого айфона, — Антон говорив, звертаючись до Аліни, не помічаючи, що дуло пістолета дивиться їй у груди. — Аліно, я не брав, це він мені підсунув у кишеню! Бери, якщо хочеш…

У цей момент у блідій, застиглій, очманілій кімнаті відбувся невеликий рух: Піня, вищирившись, ступив убік і затулив собою Аліну. Став між нею й пістолетом.

* * *

Скутер петляв у дворах.

— Минай поворот! — кричав демон Ірині на вухо. — Тут ґрати, ми не проїдемо!

Вона розвернулася майже на місці. Завищали покришки, роблячи чорним асфальт.

Десь далеко почулася сирена — чи то міліцейська, чи то «швидкої допомоги».

* * *

Вони стояли, дивлячись на нього застиглими масками замість облич. Антон здивовано дивився на Піню; цей гад, провокатор, по-справжньому загородив собою Аліну!

Від Антонового пістолета!

Вона цього не забуде…

— Викликайте ментів! — несамовито крикнула Варя десь у передпокої. — Він довбонутий, він усіх переб’є!

— Я не брав цей айфон, — сказав Антон, дивуючись, що це ще має значення. — Я не брав. Піня — він мені підкинув!

Піня стояв зелений, із крапельками поту над верхньою губою. «Він страшенно хоробрий, — подумав Антон. — Він чоловік».

Вона цього не забуде.

Треба було сунути руку в кишеню й витягти клятий айфон. Але не було сили.

— Я не брав цей айфон!

Тепер вона дивилася на нього, як на скаженого пса. Гірше — як на злодійкуватого шакала, який сказився, але так і не став грізним. Аліна ховалася за Пінину спину, вчепившись у його плечі, тихенько підвиваючи. Чи це вона так плакала?

Антон пройшов до дверей. Від нього задкували, як від чумного. У дверях він зупинився й обернувся:

— Ви всі…

Рука, корячись темному внутрішньому наказу, сама собою зігнулась, і ствол уперся в скроню. Антонові страшенно сподобалося, як змінились очі навколо нього; так, вони змінились. У них, як і раніше, був жах, але іншого роду.

Аліна теж дивилася — тепер без відрази. Тепер усередині її очей запалився вогник, схожий на співчуття; чи зможе вона коли-небудь забути цю сцену?

— Ви всі, — сказав він, дивлячись їй у вічі, — ви мене запам’ятаєте.

Він замружився. Напруга й образи останніх днів, духота цієї кімнати й електрична музика, пиво, піца з ковбасою, що стоїть у горлі, — і діра на стелі. І виття сирени. Тепер його посадять до колонії, знущатимуться, уб’ють, як батька…

Він вистрілив.

Але за мить до пострілу щось налетіло ззаду й сильно штовхнуло його вперед, вибиваючи з руки зброю.

* * *

— Іринко, ходімо, тобі не треба тут бути.

— Зараз.

Вона не могла йти. Розбите коліно горіло вогнем після пробіжки поверхами, після воротарського кидка за мить до пострілу.

— Ірино, ходімо.

Уже приїхала «швидка». От-от з’явиться міліція. Там, у квартирі, залишилися перелякані підлітки, хлопець, що стікав кров’ю, пістолет, гітара й барабан, підсилювач, колонки, піца, чийсь ай-фон, що випав просто на підлогу. «На секунду раніше — і він би не постраждав, — думала Ірина. — Але на секунду пізніше…»

— Іро.

— Я йду.

Підлітки не наважились її затримати. Вона й сама була, як мара — невідома жінка, що з’явилася з темряви в критичний момент. Просто дуже швидка й дуже сильна жінка, яка опинилася в потрібну мить у потрібному місці. Від несподіваного сильного удару з руки самогубця вилетів пістолет…

Правда, постріл усе-таки пролунав.

Можливо, через багато років вони переповідатимуть цю історію дітям і клястимуться, що бачили янгола…

Скутер завівся одразу. Виїжджаючи з двору, вони розминулися з міліцейською машиною.

— Подряпина, — бурмотів демон. — Він житиме… Залікують, житиме… Ірино!

Скутер хитнувся.

— Ірино, може, зупинимося?

— Я нормально.

— Ага…

Виїхавши на трасу, вона почула, як демон співає.

Він у маршовому ритмі співав старовинний романс чи навіть кілька романсів водночас. Він співав про життя, про білу акацію, троянди і хризантеми, про світанок над річкою й захід сонця над морем, і все це одразу, тут, зараз.

Він співав про життя.

ІСТОРІЯ ЧЕТВЕРТА

Ювілей

Вона прийшла, ще молода, на вигляд благополучна, схожа на зайчиху, виховану лисицями. Стрижка, укладка, доглянуті руки — і жіночі розгублені очі:

— Чоловік у мене зник.

«Темне діло, — подумала Ірина. — Утік? Та від таких не тікають. Таким не бояться сказати: «Вибач, подруго, я закохався». Правда, може бути безліч обтяжливих обставин: майно, діти, спільні знайомі, кар’єра, робота…»

— Давно? — Ірина напустила на себе значущості.

— Невдовзі рік.

Ірина примружилась:

— Чому ж ти зразу до мене не прийшла? Ходила до шарлатанок, до самозванок усяких, поки слід загув?

Жінка ледь здригнула кутиками вуст: бінґо, відьмо. Ходила.

— Скільки я грошей на екстрасенсів витратила, — сказала візитерка майже без жалю, з самою лише втомленою тугою. — На провидців, на ясновидців…

— Багато побачили? — Ірина дозволила собі глузування в голосі.

Жінка втомлено похитала головою:

— Один сказав, що він живий, тільки повернутися не може. У психіатричній клініці, без імені. Я всі лікарні обдзвонила, об’їздила… Другий сказав — мертвий, і тіло пропало, не шукай. Третя каже — утік до Австралії. Як він міг утекти? Його закордонний паспорт у тумбочці як лежав, так і лежить… Та й не тікав би він, він дітей дуже любить.

Ірина стиснула губи. Колеги, допущені до годівниці раніше, встигли розтягати по ниточці можливі версії, позбавивши її свободи маневру.

— Він був хворий, — вела далі жінка. — Але з таким діагнозом, знаєте, роками живуть. Якщо ремісія. Не так, щоб упав і все. В останні дні він добре почувався…

«Вона не говорить про нього, як про чоловіка, — подумала Ірина. — 3 такими інтонаціями вона могла б розшукувати літнього родича — свекра, наприклад. Старшого зведеного брата».

— У вас діти?

— Сини, сім і вісім.

«Такі маленькі, — подумала Ірина. — Пізній шлюб?»

— Він уже був одружений? До вас?

— Ні, — твердо сказала жінка.

«Або ти нічого про це не знаєш», — подумала Ірина.

— Інші діти в нього є? Позашлюбні?

— Ні, — ще твердіше відповіла гостя.

І додала, помовчавши:

— Він мені сниться. Часто. Наче просить його знайти… То каже, щоб не шукала…

«Почуття відповідальності, — подумала Ірина. — Можна б її подоїти, щоб вона ще кілька разів прийшла… Але, найімовірніше, глухий номер. Якщо я її не здивую до печінок — наступного разу піде до іншої відьми. Не я в неї перша, не я остання».

— Я дітям кажу, що тато у… відрядженні, — жінка раптом схлипнула без сліз. Авжеж, минув майже рік, увесь цей час вона шукала, ходила, сиділа в лікарнях і в моргах, уже й найпекучіші сльози висохли.

Ірина подивилась на череп, ніби радячись. Побарабанила пальцями:

— Фото є?

— Ось, — жінка витягла фотографію, запечатану в прозорий файлик. Жанрова сценка на пікніку; Ірина побачила спершу двох хлопчиків в однакових синіх курточках, обабіч мангала, потім свою гостю у спортивному костюмі, на колодочці, і, нарешті, чоловіка в центрі знімка: він сміявся, дивлячись в об’єктив, тому впізнати його було майже неможливо.

Він сміявся. Ірина ніколи не бачила, щоб він хоч би всміхався.

— Олег?!

Заколихався вогник свічки. Похитнулися важкі портьєри. Ірина витріщалася, не вірячи очам, удивлялася в деталі: на чоловікові були світлі джинси й футболка з написом «Я люблю Лондон». Аристократично-неголені щоки. Блакитні очі — це ж треба, Ірина звикла, що вони сірі…

Гостя враз підтяглась, освітилася зсередини — ніби знову спалахнула давно припала пилом лампочка на ім’я Надія.

— Олег Васильович! — Ірина рідко коли почувалася такою значущою, значною й компетентною, і погляд, спрямований на гостю, сяяв, як фари далекобійної вантажівки. — Так, я можу тобі допомогти, голубонько, твій чоловік…

Її горло паралізувало. Марно спробувавши відкашлятися, продихатися, знову заговорити, Ірина озирнулась…

Демон Олег Васильович, бліда тінь живої людини з фотографії, стояв за її спиною, і обличчя в нього було таке, що Ірина заклякла.

— Жени її, — сказав демон крізь зуби. — І ні слова.

«Олегу, ти що?!» — хотіла було благати Ірина. Звуку не вийшло — вона тільки сплеснула руками. Стіл захитався, череп заперечливо хитнув кістяною головою.

— Жени її втришия і більше ніколи не приймай, — демон мигцем глянув на фотографію, і лице його перекривилося. — А якщо ні, то обирай: шпицю в око або руку до м’ясорубки.

Ірина закашлялась.

— Іди, — видихнула, не дивлячись на клієнтку. — Не повертайся.

— Ви що, ви його знаєте?! — клієнтка підвелася. — Ви назвали його на ім’я й по батькові!

— Іди, — Ірина кашляла, змахуючи з вій сльози. — Вимітайся!

— Геть, — підказав демон.

— Геть, — важко виплюнула Ірина.

— Я до міліції піду, — після паузи пообіцяла клієнтка. — Я скажу, що ви його впізнали, що ви знаєте, що з ним сталось і причетні…

— Геть!

Ірина щосили штовхнула стіл. Той перекинувся, оголюючи пластиковий кошик із відходами магічного ремесла, але Ірині було не до церемоній. Застрибав по підлозі череп, і, здається, щось від нього відпало. Полетіла свічка; цілу секунду Ірина була впевнена, що зараз усе запалає, наче в кіно, але свічка захлинулася воском і згасла.

Клієнтка задкувала до дверей. Іринине божевілля справило на неї враження.

— Іди! — Ірина зціпила зуби. — Швидше!

Клієнтка підняла з підлоги фотографію, запечатану у файлик, і вийшла, не озирнувшись. Крізь нещільно причинені двері відьма чула, як стривожено допитувалася Віка, як зачинилися вхідні двері, і все стихло.

— Не моє діло, звісно, але це, Ірино, занадто. Дивися, череп тріснув.

— Ну й фіг із ним.

— Скатерка вся у воску! А якби загорілася?

— Не загорілася ж.

— А могла б! І ця тітка пішла, знаєш… Хоч би вона ментів на нас не навела. Або податкову.

— Та нехай. Відкупимося.

— Раз відкупилися, два відкупились… Іринко, а що сталося?

Голова гула, й Ірина обхопила її обома руками:

— А що звичайно стається? Відпочити мені треба.

Віка скорботно похитала головою.

Ірина знала, що вона шукає роботу. Якби не дочка — Віка давно пішла б на менші гроші, але треба було оплачувати Дашиних репетиторів, і в перспективі світила плата за навчання, якщо дівчинці не вдасться вступити на бюджет.

Демонові плювати було на всі ці життєві обставини. Він стояв у кутку, схрестивши руки на грудях, і свердлив Ірину поглядом; Ірина не дивилася на нього — не тому, що боялася, а тому, що зневажала.

Усі мужики — падлюки. Навіть мертві мужики. Ці — особливо; ну чом би не розповісти нещасній жінці правду? Веселіше їй од цього не стане — але стане хоч би спокійніше. Хоч оплаче його й житиме далі. Вона ж, на відміну від самогубці, жива…

Ба ні! Йому плювати, що вона відчуває! Йому взагалі плювати на родину, на дітей — нічого дивного! Мужик вульгарний, натуральний, у всій своїй красі.

Припустімо, у самогубстві зізнаватися нелегко. Але ж виправдовують якось і самогубців! Потьмарення розуму, психічна хвороба, хіба мало що ще… Та й не вимагається зізнаватися! Просто заткнись і промовч! Ірина сама б усе розписала так, що у вдовиці ні тіні осуду — тільки жаліти, любити, оплакувати, свічку в церкві, панахиду…

Хоча, якщо самогубець — яка там панахида.

— Та я все одно працюватиму, — сказала Ірина Віці у вперту спину. — На сьогодні ще хто-небудь є?

* * *

Бабця з’явилася завчасно, від чаю відмовилася, тож Віці довелося розважати її розмовою, поки Ірина гарячково наводила лад.

Пов’язала білу хустину, мигцем глянула в маленьке кругле дзеркало; зробила масні очиці. Бабця не сказала заздалегідь, чого хоче. Хоч би не пристріт: тоді доведеться відмовлятися, знову щось вигадувати і знову втрачати в грошах…

Ірина насупилася в дзеркало, зображаючи праведний гнів. Сховала пудреницю до кишені штанів, поправила білу хламиду, підняла стілець і різко опустила — стук ніжок об дерев’яну підлогу було добре чути на кухні. Сіла, кінчиками пальців граючись із полум’ям свічки; зайшла літня селянка, котра за своє життя бачила і війну, і мир, і двадцятий з’їзд КПРС.

Мабуть, бабцею її охрестили зопалу. Зморшкувата, звісно, і важкувата, на підборідді ріденькі волосинки — але й макіяж є, і з зачіскою все гаразд, у погляді — гідність.

Привіталася, роззирнулася, сіла. Поклала на стіл свіжу газету із тих, що їх продають у кожній електричці. Розгорнула газету, дістала старий конверт; із конверта дістала паперовий пакунок; і тільки з пакунка, коли Ірина вже геть знудилась, вийняла кольорову фотографію: чоловічок років сорока, кругловидий, добряк на вигляд, якщо й питущий, то не дуже.

— Син? — Ірина з розумінням примружилась.

Жінка образилася:

— Це Валера!

Ірина зрозуміла, що авторитет її як провидиці впав, мов обеліск з гірської вершини. Ще секунда — і клієнтка піде, не заплативши ні копійки, та ще й, мабуть, обізве на прощання лихим словом…

Вона хижо прищулилась:

— А чоловік твій, бува, не гуляв із білявою?

«Гуляв», — сказали їй округлені бабчині очі. Не конче з білявою, але гуляв абсолютно точно — з багатьма. І заробляв за це качалкою по спині.

— То це його син, — різко заявила Ірина. — Твого мужика. Сам не знає, звісно.

— Не може бути, — прошепотіла клієнтка.

Ірина надто пізно зрозуміла, що в клієнтки були на молодого плани. Якби вона здогадалась на хвилину раніше, тітка занадилася б ходити, як на роботу, на обряди жіночої привабливості, а тепер усе шкереберть, бо, сидячи за столиком зі свічкою й черепом, відьма думає зовсім не про діло. Так хірург помиляється за операційним столом, так диспетчер скеровує назустріч два літаки… А все через особисте життя мертвого Олега — з його вдовою, з його родиною, з його ослячою впертістю.

— Та яка різниця? — вона спробувала в останній момент підхопити удачу. — Він же не твій по крові. Гріха нема ніякого. Будемо приворожувати?

Жінка гірко дивилася на Валерину фотографію, хитаючи головою, ніби щось подумки підраховуючи.

— Він сусідський. Їхня хата через вулицю, вже сорок років… Ех, Васю-Васю, то оце ти підклав таку свиню? Піду плюну на твою могилу, Васю, за таке…

Краєм ока Ірина помітила рух. Ледь стрималася, щоб не здригнутися: демон нависав над столом, щось шукаючи в гірці паперових обгорток.

— Витягни газету! — звелів сухо.

Ірина не ворухнулася.

— Витягни й розгорни газету, відьмо! — повторив демон голосом, від якого посивів би навіть мармуровий пам’ятник.

Ірина ковтнула. Дозволила собі довгий докірливий погляд; здалася. Витягла з-під фото, конверта й обгорток принесену клієнткою газету.

— Хотіла я його привернути, — бурмотіла клієнтка, дивлячись на фотографію, — людині вже сорок, а й досі нежонатий, молодих боїться. Хотіла Валерку собі взяти, він хлопець ласкавий… сильний…

— Ось він, — сказав демон, указуючи довгим безтілесним пальцем на фото на першій сторінці.

«Народному художникові Росії Едуарду Раєвському сьогодні виповнюється сімдесят років», — прочитала Ірина заголовок. На фотографії всміхався тонколиций, свідомий своєї величі літній чоловік. За його спиною, віддаляючись у перспективі, містилися його роботи, але добре роздивитися можна було тільки одну картину — портрет дівчинки з букетом бузку.

— Є в мене до тебе довіра, — помовчавши, повідомила клієнтка. — До інших, скільки їх бачила, довіри немає. А ти мені від самого початку сподобалась… Валера — точно Василів син? Чи, може…

— Ця людина, — крізь палець демона злегка просвічувало фото художника, — сьогодні накладе на себе руки. У будь-який момент із четвертої нуль-нуль і до півночі. Причина… причина — трагічна загибель онучки.

— О зараза, — пробурмотіла Ірина дуже тихо, але клієнтка почула. Замовкла.

— То як? — знову заговорила, вимогливіше. — Точно син?

— Син, — сказала Ірина.

— А приворожуй, — спокійно сказала клієнтка. — Гріха в цьому великого немає… А Василеві помщуся, жеребцю. Прийду на могилу та так і скажу: «А Валерик, твій синок, мужик, не те, що ти!»

— Привертати, — механічно повторила Ірина.

— Відьмо, — демон присунувся майже впритул, — зараз перша година! Художник може вбити себе вже о четвертій! А тобі ще треба його знайти — і доїхати!

— Приворот, — повторила Ірина, наче двієчниця біля дошки. — Так… для надійного привороту принеси мені його волосся.

— Є, — клієнтка потяглася до сумки. — Захопила.

— І нігті.

— І нігті є, — клієнтка пишалася своєю передбачливістю.

— І… ґудзик.

— Ґудзик? — здивувалася клієнтка. — А я думала, знаєш, як це звичайно… до склянку з вином, м-м… так я, у мене, знаєш… а він і вина не п’є, горілочку тільки…

— Ґудзик, — Ірина твердо подивилася їй у вічі. — З того одягу, що він носить не менше року. Краще з піжами.

— Він у майці спить — яка в нього піжама?

— З сорочки. Зі спецівки. Тільки щоб точно — його ґудзик. Тоді я його тобі прикручу так, що… одним словом, тільки смерть вас розлучить, та й то нескоро! — Ірина набрала більше повітря. — Як застібну цей ґудзик на твоєму серці, так хай застане тебе любов, і як ґудзичок до сорочки, так раб Божий Валерій хай би до тебе горнувся, і як не відірветься ґудзик, так і ти не відірвися від його серця!

Клієнтка дивилася з повагою, з-під якої коли-не-коли таки прозирала колишня недовіра.

— А тепер іди! — Ірина підвищила голос. — Іди по ґудзик. Я… демона викликатиму. Без демона нічого не вийде.

* * *

— Наче нічого, — сказала Віка. — Але грошей вона не залишила, ти в курсі?

— Принесе ґудзик і залишить гроші, — Ірині здалося, що в неї бджолине гніздо замість голови. У вухах гуло, зсередини поколювали крихітні жала.

— Ґудзик?

— Віко, не втручайся в технологію процесу, добре? Ти вільна, йди додому, на сьогодні нікого більше немає.

— А якщо зателефонують?

— Усіх на завтра, ноутбук залиши, Дашуні вітання.

— Іринко… ти як почуваєшся?

— Бувай, Вікусю. Здзвонимося.

Вона дочекалась, доки зачиняться вхідні двері. Сіла за кухонний стіл перед ноутбуком, приклала до скронь кінчики пальців.

…То що ж сталося з його внучкою?

Насамперед вона переглянула новини. Повідомлень про те, що сталося з онучкою народного художника, у стрічці не було.

«Ще не пронюхали, — думала Ірина, закусивши губу. Якщо з дівчиною щось і сталося, не вивідали, не вивісили на загальний огляд — дивіться, мовляв, у заслуженої людини горе, співчувайте чи зловтішайтеся, хай миготять картинки, хай стрибають заголовки. Ми хочемо знати, коли їм добре, але особливо — коли їм погано, це нас розважає та зайвий раз доводить, що вони нічим не кращі. Відомі теж плачуть; люди з обкладинки б’ються в істериці, ньюзмейкери хворіють і вмирають, і ми хочемо знати, ми хочемо бачити спотворені горем обличчя…»

«Що це зі мною? — подумала вона втомлено. — Звідки цей панічний потік свідомості? Катю я врятувала, Митю врятувала, Антона-Шмаркача теж урятувала. Я супергерой, дарувальник життя, я й тут упораюся, не бійся, народний художнику. Хоча загибель любої внучки — це, знаєте, серйозний привід збожеволіти…»

Вона навмисно не дивилася на демона Олега. Раз у раз згадувалося обличчя його вдови. Жінка ж зрозуміла, нутром відчула, що відьма щось знає і знання це — не мед…

Усі мужики — падлюки; Ірина скрушно похитала головою.

Галерея Раєвського, виставка Раєвського, продаж картин без посередників… Картини нічого собі, гарні. І чоловік він показний, хоч і старий; на всіх презентаціях на чільному місці — портрет цієї дівчинки, онучки. Оце доля, ну й доля, не позаздриш…

Ірина подивилась на годинник — пів на другу. Де він зараз?

На сайті народного художника в розділі «Контакти» пропонувалося заповнити стандартне поле для електронного повідомлення; Ірина почухала потилицю. Спробувала пошукати імена в новинах; одне за іншим посипалися повідомлення про ювілей. «Не тільки фахівцями, але й…», «…і широка світова популярність», «…прийняв нашу знімальну групу у своєму заміському будинку, де останнім часом живе безвиїзно…»

Ірина в прискореному темпі переглянула відеосюжет. Разом із художником показали й будинок — двоповерховий особняк із білими колонами на веранді. Навколо сосонки.

Ірина набрала в рядку пошуковика: «адреса художника Раєвського». Одержала у відповідь: «На адресу художника Раєвського неодноразово висловлювали докори…»

— Гадство.

«Де живе Едуард Раєвський?»

Бінго! Першим же посиланням вилетіло інтерв’ю, де, серед питань про собак і японську кухню, промайнуло одкровення: «Я купив будинок на Київському шосе… тридцять п’ятий кілометр… Ні, я не хотів морочитися з проектами, займатися будівництвом — купив звичайний просторий будинок, сам оформив, добудував майстерню…»

— Київське шосе, — демон нервово потер долоні. — Їдьмо.

Ірина зволікала.

— Їдьмо, — повторив демон. — Що, мені тебе стусанами гнати?

«Я вирішую, а не ти», — подумала Ірина й міцніше зціпила зуби.

— Агов! Відьмо!

Сім, вісім, дев’ять, десять, одинадцять…

Дорахувавши до двадцяти п’яти, вона встала — підкреслено неквапливо.

— За чверть друга, — прогарчав демон. — Він накладе на себе руки найраніше о четвертій, найпізніше…

— Заткнися.

— Що?!

— Закрий рота.

Вона пройшла до виходу, в душі тремтячи й боячись миттєвої розплати. Одначе кари не було.

* * *

На шосе вона помітила фургончик із логотипом великого телеканалу — і сіла на хвіст. Машина з телевізійниками могла їхати за місто в сотні інших справ, але відьмина інтуїція запевняла, що вони їдуть до Раєвського, і відьмі пощастило.

Фургончик знав, як проїхати. Принаймні Ірина на це сподівалась; з траси вони повернули праворуч, розвернулися, проїхали по вулиці блискучих крамниць, дивних у такій глушині, і проминули одні за одними дві пари залізних воріт. Обидва рази Ірина віддавала належне демоновій винахідливості: це Олег зажадав, щоб Ірина конче купила по дорозі квіти. Букет у хрусткому папері та магічне «До Едуарда Васильовича!» правили їй за перепустку.

Демон першим упізнав будинок із колонами. Фургончик іще стояв на роздоріжжі, вибираючи дорогу, неначе витязь, а демон за спиною в Ірини вже виставив довгу руку, вказуючи перстом:

— От він! Дивись, де машини!

Помилитися було важко. Ледь фургон однієї компанії від’їхав од будинку, як під’їхала друга знімальна група; Ірина пошукала очима, де припаркувати скутер. Знайшла.

Повісила поверх куртки фотоапарат на сірому шнурку.

— Сховай, — порадив демон. — Засміють.

— Помовч.

Квіти тепер випадали з образу; добре подумавши, вона залишила їх у багажнику. Пройшла повз хлопців, що розвантажували апаратуру, до охоронця біля входу на територію:

— Фотокореспондент газети «Вісті», — поплескала по «мильниці» на грудях. — Терміново в номер.

— Ваше прізвище? — охоронець завис над паперовим простирадлом довгого-предовгого списку.

Ірина раптом схопилася за кишеню, витягла телефон, імітуючи терміновий дзвінок:

— Так, Олегу, я на місці!

Вона відійшла на кілька кроків, повернулася спиною до охоронця, навсібіч випромінюючи діловитість досвідченої медійної акули.

— Четверта п’ятнадцять, — нагадав демон.

— Я й так поспішаю! — закричала в слухавку Ірина. — Але не збираюся халтурити через поспіх! Хочу повноцінну сесію, а тут натовп! Ти домовлявся про ексклюзивний час, і де він?!

На відьму, проходячи повз неї, скоса глянув чужий оператор.

— Зміни тон, — порадив демон.

— Довіряй професіоналу! — гаркнула Ірина. — Або роби сам!

За сто кроків, на розі, зупинився мікроавтобус. Ірина насторожилась; велика делегація з букетами, з величезними коробками, з огидною статуєю, сповитою в целофан, висипала на узбіччя й заозиралася.

— Так, сюди, — Ірина рушила до них, запрошуючи помахом фотоапарата. — Поверніться, будь ласка, груповий знімок… Щоб усі букети було видно, будь ласка. Це для архіву, Едуард Васильович дуже просив… Увага в кадрі!

Люди слухняно стали величезною дугою, охопивши фотографа. Ірина ввімкнула камеру й побачила, що акумулятор видихається.

То й добре.

— Готово! Тепер за мною, будь ласка, давайте я допоможу нести…

Вона підхопила другий кінець статуї, яку тяг сам-один уже немолодий чоловік із задишкою — судячи з обличчя й одягу, дрібний чиновник.

— Ви звідки? — неголосно, але дуже діловито запитала його Ірина.

— Академія…

— Чудово. Так, панове телевізійники, тут у нас академія… Проходьте, проходьте!

Поки охоронець вишукував у величезному аркуші запрошених чужі прізвища, які йому викрикували в обидва вуха, Ірина протиснулася за хвіртку, волочачи подарункову статую — і заразом чоловіка в костюмі. Демон пройшов мовчки, запхнувши руки до кишень. Його ніхто ні про що не спитав.

— Туди, — Ірина невиразно махнула рукою, передаючи статую дарувальникові. І одразу переметнулася до незнайомих телевізійників, які монтували апаратуру.

— Вибачте, де тут можна підключитися? — чемно звернувся до неї оператор.

Ірина роззирнулася. Дівчина в білій блузці, з великим бейджиком «Оля» на грудях, спускалася широкими сходами величезного будинку.

— Оленько! Покажіть, будь ласка, гостям, де краще підключитися!

Фраза була зважена, як на аптекарських терезах. І оператор, і, з певною натяжкою, Оленька визнали інтонацію цілком доречною; Ірина відчула себе серфінгістом на краєчку хвилі — дуже важливо піймати темп руху, інакше впадеш.

Переміщуючись од групи до групи, всміхаючись, киваючи, вона помалу просувалася парадними сходами нагору. Це нагадувало маленьку модель кар’єри; пощастило, що тут сьогодні так багато людей. Двічі пощастило, що вони одне одного майже не знають. Обслуга думає, що я з делегацією, делегація — що я з телебачення, телебачення — що я з обслуги…

Зупинившись на верхніх сходах, вона могла бачити крізь скляні двері і весь двір, і більшу частину холу. У холі вже стояли столи із закусками та вином. Букети в стрічках і мереживі переповнювали величезні вази, пахло часником і трояндами. Метушилися дівчата з бейджиками. Щохвилини під’їжджали нові гості. Ірина уявила на мить, що все це свято, як кремовий торт, згорить і згасне за секунду — коли прийде та сама звістка.

А квіти не зів’януть. Вони стоятимуть, пам’ятаючи про свято, і завтра, і післязавтра, і в день похорону. І зріжуться нові — для вінків. І та сама юрба, тільки вже пригнічена й Чорна, з’явиться висловити співчуття…

Вона потрусила головою, витрушуючи депресію. «Я тут, щоб урятувати життя, — суворо нагадала собі. — Життя цьому ювілярові, якого всі так люблять… або прикидаються».

Хазяїн будинку, народний художник Раєвський, спускався внутрішніми сходами — без піджака, у світлій сорочці вільного крою. Він був худорлявим, підтягнутим, геть сивим. Очі дивилися привітно та м’яко, але тонкі губи зі зведеними кутиками викривали вольову, владну, до дикої впертості, до істерики свавільну натуру. Такі не те що до відьом не ходять — такі навіть поради ні в кого не питають, такі перестають зважати на чужу думку, щойно їм виповнюється три роки…

«Він ще нічого не знає», — подумала Ірина.

А може, ще нічого не сталося. А станеться через хвилину. Або зараз, у цей самий момент, стається…

їй було холодно, хоч день видався майже літній. Інші гості нишком розстібали піджаки, розпускали вузли краваток; делегація загадкової «академії», потрясаючи квітами й коробками, кинулася назустріч художникові. Ірина підібралася ближче; вислухавши привітання, хазяїн запросив усіх закушувати й обернувся до високого чоловіка в костюмі з метеликом:

— Аліса-свинятко не дзвонила? Уже скоро четверта, а обіцяла бути на другу!

* * *

О пів на п’яту юрбу гостей, що прибували й відбували, було допущено до виставкової зали. У центрі напроти входу містився знайомий Ірині портрет — дівчинка років чотирнадцяти, з каштановим чубчиком і рожевими щоками, з букетом бузку в руках. Портрет так і називався: «Аліса з бузком».

Ірина кілька разів обійшла залу проти годинникової стрілки, уважно розглядаючи картини. Більшість не справила на неї ніякого враження: нудні пейзажі, схожі на величезні цукеркові обгортки, сизі натюрморти в жанрі гламурного сюрреалізму, пафосні батальні фантазії; тільки трьом картинам удалося пробити її байдужість: портрет дівчинки з бузком біля входу до зали. Акварельний начерк дівчинки, трирічної, верхи на дерев’яній конячці, парадний шкільний портрет «Перший раз — у перший клас», для якого маленькій Алісі, мабуть, довелося довго позувати. Проте ні сліду примусу, нудьги, розрахунку не було на цьому полотні: вогники в очах, усмішка, зухвалість, відблиски світла на підлозі й на целофані — портрет був єдиною миттю, перенесеною на твердий носій, шматочком життя справжньої любої дівчинки.

Художник стояв, розмовляючи з трійцею молодих людей — усі троє тримали перед собою диктофони. Ірина помітила рух у юрбі й зупинилася; через усю залу швидко йшла жінка з телефоном у руці.

Ні слова не кажучи, вона простягла слухавку ювілярові. Ірина підійшла ближче.

— Так, — красивим басом сказав у слухавку художник. — Що?!

Ірина не витримала й замружилася.

— От лихо, — сказав художник схвильовано, але щось у його голосі змусило Ірину розплющити очі. — Тримайся там… Щойно зможеш вилетіти — повідомляй… спасибі, люба! Бувай!

Він звернувся до жінки в строгій сукні, хитаючи головою, явно засмучений:

— Віра з Лос-Анджелеса сьогодні не прилетить: рейс затримали з технічних причин… От лихо! Племінниця моя, — пояснив чоловікам із диктофонами. — Чекав її ще вчора… Так, дуже шкода. То на чому ми зупинились?

Він віддав слухавку жінці й знову повернувся до диктофонів. Ірина відсапалася й зрозуміла, що вся змокла, що блузка на спині прилипла до тіла.

— Щось ти все близько до серця береш, — пробурмотів демон. — Відьмо, агов! Твоє чергування — до дванадцятої ночі, не розкисай!

Знайомі Ірині телевізійники тицяли прожекторами й камерами в портрет дівчинки з бузком. Кореспондентка розмотувала мікрофонний дріт; народний художник зробив доброзичливе лице — як робив сотні разів, побачивши камери.

— Едуарде Васильовичу!

Клята жінка знову несла слухавку. І хвилини не минуло! Ірина вп’ялася поглядом у її обличчя: знає? Не знає? Сказали?!

— Едуарде Васильовичу! Ігор Львович хоче поздоровити особисто!

Ірина взяла з найближчого столика келих білого вина й сьорбнула, як воду. Помітила здивований погляд дівчини з бейджиком.

«Хто вони мені такі? — подумала Ірина роздратовано. — Дівчини цієї я в очі не бачила. А старий зазнайко явно не талантом собі будинок заробив. Справжні таланти на мансардах голодують, а цей від’ївся. Звідки бабки? Замовлення за протекцією, зв’язки, мода. Мабуть, ходив, куди треба, у приймальнях чекав…»

Художник тим часом говорив по телефону з Ігорем Львовичем, і лице в нього було, як медяник. Він навіть легенько кланявся зі слухавкою біля рота. Договорив, широко всміхаючись, повернувся до вже встановленої телекамери, але тут залою пронісся невидимий вітер.

Грюкнули двері. Дзвякнуло скло. Повернулися всі голови.

Увійшов букет на ніжках — оберемок троянд, яких Ірина не бачила ніколи в житті. Букет був узутий у кросівки.

— Діду, з днем народження!

За лісом троянд (кожна завбільшки як кулак) блищали очі. Дуже живі, зухвалі, глузливі, знайомі Ірині за портретами. Розтинаючи юрбу, ні на кого не зважаючи, дівчина з квітами йшла через залу; художник широко розставив руки, ніби збирався прийняти дитину в обійми.

— З днем народження, дідуню, будь завжди здоровий!

Художник однієї рукою підхопив троянди, другою обійняв онучку. Аліса з’явилася на свято в повному велосипедному обмундируванні, не знімаючи навіть шолома, і хвилясте каштанове волосся вибивалося з-під сірого й чорного пластику.

— Аліска-свинятко! — у голосі діда виразно пролунало «царівна». — Де твоя сукня?

— Увечері, ну ввечері, діду, мені ще до перукарні!

— Уже майже п’ята година!

— Ще не вечір! — вона поцілувала народного художника в щоку. — Дідусю, я на хвилину, я буду о сьомій… Або о восьмій.

— Свинятко, — художник засмутився, але й не намагався сперечатися.

— Ну добре, я постараюся раніше!

У її веселості, підкреслено-безтурботній, Ірині привиділася фальшива нота. Вона що, завжди прикидається дитиною для старого діда?

Чи саме сьогодні її щось турбує, і вона не хоче цього показувати?

Букет перекочував до рук тієї ж таки розпорядниці. Звідкись принесли вазу на половину людського зросту — у такій вазі можна було втопитися; Аліска-свинятко, у велосипедних трусах і в чорній обтислій майці, пройшла крізь юрбу у зворотному напрямку — як і раніше ні на кого не зважаючи. Вона пройшла повз свої портрети: повз акварельний начерк, і «У перший клас», і портрет із бузком — навіть не кинувши на них оком, і вийшла, на прощання помахавши дідові рукою.

Ірина подивилася на народного художника. Піймала погляд, яким той проводжав онучку. Прихилилася до стіни між двома нудними натюрмортами:

— Олегу, це засідка.

— Що?! — демон насторожився.

Ірина мертвою рукою витягла з кишені телефон. Людина з телефоном привертає значно менше уваги, ніж той, хто говорить із невидимим співрозмовником.

— Я не зможу.

— Здуріла, відьмо?

З телефоном біля лиця, з фотоапаратом-«мильницею» на шиї вона вийшла з зали; у холі вже юрмились, і стихійні групки піднімали келихи за ювіляра.

«Цього разу самогубця не треба шукати, — думала Ірина. — Не треба вгадувати його мотив. Усе просто й абсолютно неможливо, тому що мені його не зупинити. Щойно він дізнається про загибель цієї дівчинки — я можу хоч штабелем скластися, хоч сама повіситися в нього на очах — його не зупинити».

— Олег?

— Агов, відьмо, ти несповна розуму?

— Що з нею станеться, ти знаєш? Як вона загине?

— Не знаю… Ти куди?!

Ірина вибралася на свіже повітря. У дворі повно було людей і машин, на вході додалася рамка-металошукач і охоронців зібралося вже троє. Аліса, з шоломом під пахвою, зі склянкою води в руці, стояла біля давно не митого сірого пежо; на даху машини закріплені були два велосипеди, і хлопець років двадцяти перевіряв кріплення.

Показний хлопець, треба сказати. Височенний, м’язистий, прекрасної статури, у шкіряній жилетці на голе тіло, так що круглі плечі горбились, мов у кіногероя. Довге світле волосся вибивалося з-під чорної бандани, у мочці лівого вуха погойдувався масивний кульчик. Внучка художника, виявляється, ласа на мачо й не любить «ботаніків»…

Ірина дивилась на них, як і раніше стискаючи телефон:

— Олегу, послухай. Ми старого не врятуємо.

— Якщо він помре — ти теж помреш! — прошипів демон. — Забула?

Ірина глибоко зітхнула:

— Припини, не залякуй… Ні вмовлянням, ні обманом, ні ліками, ніякими психологічними викрутасами його не врятувати. Йому сімдесят років, він усе бачив і знає, його тримає на світі ця Аліска-свинюка, чи як там він її називає…

Вона пройшлася вздовж фасаду, намагаючись не випускати з очей лиця дівчини. Тепер, коли дід не бачив, вона здавалася старшою, серйознішою й сумнішою. І її, поза сумнівом, щось мучило. Проблема, яку треба розв’язати сьогодні; хлопець щось говорив, повернувшись до Ірини спиною, його руки викривали нервозність. Кріплення давно були затягнуті й перевірені, а він усе перевіряв і перевіряв їх, ніби не наважуючись зрушити з місця.

Аліса похитала головою. Кинула свій шолом на заднє сидіння й віддала склянку першому-ліпшому гостеві. Гість сторопів.

Не озираючись, дівчина залізла в машину, хлопець сів за кермо, і обоє одночасно грюкнули дверцятами. Ірина, на ходу ховаючи телефон, поквапилася до воріт.

— Ти що?! — гаркнув демон. — Як ти потім зайдеш?

Назустріч поспішали діти в легких курточках поверх концертних костюмів, трохи старші підлітки несли акордеони та скрипки у футлярах, жінка з бузково напомадженими губами підганяла їх, наче капрал: «Хутчіш! Не спимо! Ще розспіватися!» Вони пройшли повз Ірину, малий із віолончеллю, що йшов останнім, наткнувся на неї й тихо матюкнувся.

Повільно почали відчинятися ворота — охоронці випускали пежо з велосипедами на даху.

Старий житиме, якщо виживе внучка. Ірині було це ясно, як… як оці відбитки туфель на м’якій глині. Як номер машини з велосипедами. Як небо, ще хвилину тому блакитне, а тепер біле, з сірими прожилками.

…Але як її зупинити?!

Лавіруючи в юрбі, вона раптом кинулася до воріт.

— Відьмо, ти здуріла? — демон розгубився.

— Зажди! — Ірина кинулася за пежо, на ходу придумуючи першу фразу. Таку, щоб зачепити, щоб вони вислухали; вона не вигадала нічого кращого за «Бачу на твоїй аурі велику небезпеку», але повідомити про це було нікого.

Хтозна, чи бачив хлопець за кермом відьму, яка бігла за машиною. Але, виїхавши на дорогу, автівка одразу взяла добру швидкість і пригальмувала тільки метрів за п’ятсот — перед поворотом. А Ірина лишилася стояти посеред вузького путівця.

Пізно похопилася. Треба було хапати дівчину, коли вона була тут; утратила нюх, відьмо, сьогодні все шкереберть — а все через клятого демона та його вдову!

Її скутер був на місці, і навіть строкатий букет не встиг зблякнути. На скутері гнатися за машиною? По трасі?!

— Повертайся, — сказав демон. — Будь біля старого.

Ірина приплющила очі. Машина з велосипедами віддалялася, зникала вдалині, і через кілька секунд її неможливо буде наздогнати навіть на гоночному мотоциклі…

Але старий житиме, тільки якщо виживе внучка.

— Ми врятуємо дівчину, — вона скинула букет на траву. — І тоді не буде самогубства.

— Дівчину?!

І так бліде обличчя демона пополотніло ще більше. Ще секунду тому він вірив, що відьма знає, що робити — а тепер розлютився; права Іринина рука сама собою вчепилася їй у волосся.

— Не при всіх! — прошипіла вона. — Мене до шизарні загребуть, хочеш?

Її пальці стиснулися самі собою, і рука повільно, дуже обережно й дуже сильно потягла волосся вниз.

— Олегу, припини!

Вона беззвучно заплямкала ротом — голос зник.

— Як ти її врятуєш, — демонові не треба було стримуватися, його все одно ніхто не бачив і не чув, — як ти її врятуєш, якщо вона зараз влетить у стовп на цій своїй тарадайці? Старий через півгодини одержить звістку, і що тоді?!

— Дай мені пояснити!

Волосся затріщало, але хватка майже одразу послабшала.

— Це єдиний шанс! — відхекуючись простогнала Ірина. — Так, можемо не врятувати. Але якщо дівчина загине — шансів узагалі не буде. Невже ти не розумієш?!

Її рука випустила пасмо. З десяток вирваних волосинок полетіло за вітром, як павутиння.

— Олегу, — сказала Ірина, — я ж начебто тебе розумію… Ну навіщо ти починаєш усе спочатку?!

* * *

Погода швидко псувалася. Якби Ірина вірила в прикмети — визнала б це за поганий знак. Але вона вірила тільки в гроші… донедавна.

На її китайському скутері не було заглушок для обмеження швидкості, і фахівці в Інтернеті стверджували, що з такого циліндра можна запросто витиснути сімдесят, а то й вісімдесят кілометрів. При тому, що вже шістдесят — на такій іграшковій торохтілці — здавалися Ірині смертоносною швидкістю.

На трасі скутер, такий зручний у міських заторах, здався слабким і жалюгідним. На превелике щастя, траса виявилася завантаженою, і розігнатися було ніде. Якби Ірина вірила в прикмети — вважала б це добрим знаком.

Алісин приятель їхав невміло й кепсько. Раз у раз без потреби міняв ряд, підрізаючи чужі машини. Рух був щільний, зустрічною смугою важко рухалися самоскиди; зціпивши зуби, Ірина їхала за сірим пежо, на щастя, через велосипеди на даху він був помітний.

Демон в Ірини за спиною мовчав.

Пішов дощ. Гальмовий шлях моментально збільшився. Холодні краплі били в лице; схилившись до керма, мружачись од вітру, вона проклинала демона, його вдову, художника з Алісою-свинятком, а найбільше — себе.

«Господи, якщо це мій останній день — то чому він такий паскудний?!»

* * *

Попса в динаміках змінилася рекламою, і Вова роздратовано вимкнув радіо. Щітки-двірники на вітровому склі змахнули дощові краплі — і завмерли на кілька секунд.

— Вовко, тисам усе бачив — коли мені було з ним говорити?! Навколо натовп, журналісти, божевільня…

Аліса сиділа засмучена, дивлячись уперед на дорогу. Щітки-двірники знову гойднулись, як два метрономи; Аліса завжди пристібалася в машині. Це її за кордоном навчили.

— Вово, пристебнись.

— Іди нафіг.

Вона замовкла, тепер надовго. Вова прикусив язика; посилати людину, від якої залежить твій порятунок, може тільки повний ідіот.

Або невдаха-панікер; він сам щойно вклав їй до рук святий привід відмовити йому в допомозі.

Він перелаштувався, випадково підрізавши якусь «Ладу». Скинув швидкість, мовчки клацнув паском. Знову спробував розігнатись, але попереду йшов брудний повільний фургон, а ліворуч не давав його випередити суцільний потік машин.

— Вибач, — сказав він якомога жалібніше. — Я просто, ну, не спав сьогодні. Голова болить.

Вона мовчала.

— Аліско, ну вибач мені. Я більше не буду.

— Дитячий садок…

— Чесне слово.

Він дочекався прогалини зліва й випередив фургон. І випередив стару тойоту. Перелаштувався в крайній лівий ряд; зустрічна вантажівка хлюпнула на вітрове скло віялом бруду. Щітки-двірники розмазували її по склу, й каламутні патьоки заважали дивитися.

— Чесне слово, — знову заговорив Вова. — Я зав’язав, тепер зовсім. Вітька бере мене назад на роботу. Я поверну ці гроші до цента. До копієчки. Ще тітчину квартиру продам у Твері…

Аліса мовчала.

— Тільки мені треба їх віддати завтра, це найпізніше, — його голос затремтів. — Розумієш?

— Ні, — мовила Аліса. — То ти казав, що другові винен, а тепер виявляється, що тебе мало не на лічильник поставили?

— Та ні, — він спробував розсміятися. — Що ти. Там нормально, пацани свої… Просто треба повернути. Обов’язково.

— Увечері, — сказала Аліса. — На банкеті. Я знайду правильний час, щоб попросити.

— А він тобі хоч раз у чомусь відмовляв?! — від полегшення Вова готовий був сміятись уголос.

— Відмовляв, — сказала Аліса дуже дорослим, відстороненим голосом, і Вова відразу ж їй повірив.

Позаду став сигналити крутезний чорний мерседес. Вова дочекався прогалинки справа й знову поміняв ряд. Ображено нявкнув сірий фольксваген.

Дощ припустив. Двірники замахали туди-сюди без упину.

— А велики наші на даху, — сказала Аліса.

— То й що?

— Дощем помиє…

Вова тицьнув пальцем у кнопку радіоли. У салоні закрутилася безглузда пісенька без початку й кінця.

— Круто зараз на скутері, — Аліса дивилася в бічне дзеркало.

— Що?

— Та он, намахана тітка на скутері вишиває…

— Хрустики, — промурмотів Вова. — Я їх ненавиджу.

* * *

Що він виробляв на трасі! Що цей ідіот виробляв! Випереджав, пригальмовував, йому сигналили зусібіч, і видимість щосекунди скорочувалася, і кислотна міська вода пінилася під колесами. Дощ лив, голячи пізні білі кульбаби на узбіччі.

Кожен маневр пежо змушував відьму підстрибувати на сидінні. Зате коли машина з велосипедами на даху нарешті вливалася в ряд і кілька хвилин ішла спокійно, Ірина починала мерзнути; пальці її на кермі задубіли і втратили чутливість.

Мимохіть вона думала про жінку, що кілька років тому сфотографувалася на пікніку з чоловіком і дітьми. І чоловік ще був живий.

— Ти небезпечно їдеш, — сказав у потилицю демон.

— А що ти пропонуєш? Що, що?!

Демон знову замовк.

— Що тобі зробила ця бідна тітка, твоя вдова? — Ірина не могла заспокоїтися. — Чому не можна відпустити людину з миром? Вона б іще вийшла заміж, у дітей був би батько! Ба ні, треба глумитися. Треба запам’ятатися, заповнити своєю смертю її життя, нехай посивіє завчасно…

— Нічого вона не посивіє.

— Та вона вже сива!

— Ну, пофарбується, подумаєш.

— Скотина ти, Олегу.

— Вона при живому чоловікові пречудово жила з іншим мужиком, і все було о’кей.

Дощ бив відьму по щоках:

— А, то ти ревнуєш…

— Відьмо, — сказав демон їй у самісіньке вухо, — помовч, я тебе дуже прошу. А то вб’єшся на цій торохтілці. Кісток не позбираєш. Я тобі обіцяю.

Ірина знайшла за завісою дощу обриси велосипедів на даху машини — і, зціпивши зуби, додала газу.

* * *

— Треба було тобі з ним залишитися. З дідом, тобто. Піддобрити.

— І вийти до банкетного столу в пітній майці? Ідеально. Усі в захваті.

Дощ хльостав по вітровому склу пежо.

— Та не переймайся, — сказала Аліса, дивлячись на дорогу. — Я сказала, що візьму сьогодні — значить, візьму.

— Готівкою?

— Так. Я знаю, він карткам не дуже вірить.

— Спасибі, — голос у Вови мерзнув. — Я знав, що ти справжній…

У кишені в нього засмикався телефон. Заграла ретро-пісенька: «Ми летимо у блиску шпиць, скоріш од птиць, серед мигтіння лиць…»

— Не бери! — Аліса з тривогою подивилася в дзеркало на самоскид, що плив за ними. — Дай, я…

Але Вова вже витяг телефон із нагрудної кишені жилета.

— Алло, — тепер він тримав кермо однієї рукою. — Так… Ну, пам’ятаю, — голос у нього змінився, злегка захрип. — Завтра будуть… Ні, Славко сказав, можна завтра. Ні, Славко… Ну я ж не брешу! Славко так сказав, що можна, я завтра принесу… Я не викручуюсь, я…

Він замовк. Різко пішов праворуч; іззаду заревіли водночас два чи три гудки, а потім почувся удар, від якого волосся в Аліси стало дибки.

* * *

Відьмі траплялося переживати і страх, і жах, але це був один із наймоторошніших моментів.

Заверещали гальма. Заскреготіло залізо. Задимилися сліди шин на мокрому асфальті. Три чи чотири машини зіштовхнулися, перегородивши трасу. Ірина метнулася праворуч, і маленькі скутерові колеса перерахували всі вибоїни на узбіччі.

— Усе, — скрипуче сказав демон.

Траса зупинилася, ззаду прибували й гальмували, завмирали, сигналили машини; попереду раптом відкрився просвіт, і в нього, наче примара у водяному серпанку, беззвучно й плавно поплив силует машини з велосипедами на даху.

* * *

Озирнувшись, Аліса встигла побачити: великий білий мерседес, уникаючи зіткнення, пригальмував, і одержав під зад від тих, що йшли за ним, і врізався ще в когось. Другий удар злився з третім; дощ зробив покриття слизьким, але він же й уповільнив загальну швидкість. Якби таке сталося в гарну погоду на ста тридцяти — тут би була, можливо, гора трупів.

— Валимо звідси! Скоріше!

Кинувши телефон, Вова обома руками вхопився за кермо. Аліса втиснулася в крісло: хоч би номер не записали, він брудом заліплений. Але в нас же велики на даху — особлива прикмета…

— Вовко, велики треба зняти…

— Вони мені кажуть сьогодні везти гроші, — сказав Вова чужим тонким голосом. — Просто зараз. Геть охрініли… Цей їхній головний, Артур, обматюкав мене, чого я їх обіцянками годую…

Позаду на трасі збирався величезний затор.

* * *

Уперше на Ірининій пам’яті її скутер набрав сімдесят. Вода летіла з-під коліс, а пежо, здалеку схожий на карлика-лося з величезними рогами, усе одно віддалявся.

Холод зник. Ірині було жарко, хоч на ній не лишилося, напевно, сухої нитки. Дівчина вижила, непоправного не сталося; пронесло, цього разу скасувалося, всьому можна запобігти…

Машина з велосипедами розчинилася в дощі, і разом з водою відійшла відьмина ейфорія. До півночі залишилося ще шість із чвертю годин, і будь-якої миті — будь-якої! — на дівчину чигає смерть.

* * *

— Я продав би машину, розумієш, але хто її купить от просто зараз? І скільки дадуть? Та й машина записана на матір, у мене доручення, але не генеральне, а…

— А якщо велики продати?

— За сто тисяч?!

— Про що ти думав раніше?!

— Та ні про що я не думав!

— Воно й видно, — гірко сказала Аліса.

Помовчали три хвилини.

— Я добуду ці бабки, це не так багато, просто ці недоумки геть охрініли…

— Ти ж казав, що Славко тобі начебто друг!

— Я ж і думав, що друг! А як дійшло до бабок, злив мене начисто…

— Зателефонуй йому.

— Я цілий день телефоную, він слухавки не бере.

Помовчали п’ять хвилин. Їхати стало легше. Дощ ущух.

— А якщо ти кудись звалиш? Поїдь до Твері, де тітчина квартира.

— Ага. Та тільки вони знають, де живе моя мати, до якої школи ходить сестра…

— Що, так серйозно? — Аліса сполотніла.

— А ти думала!

Помовчали десять хвилин.

— Аліско, — хрипко сказав Вова, поглядаючи в дзеркало. — Ця баба на скутері нас пасе.

Аліса озирнулася. Справді, жінка на скутері й далі теліпалася в правому ряду, біля самого узбіччя.

— Ти параноїк, — сказала поблажливо. — Знаєш, що скутер швидше сорока п’яти звичайно не їздить?

— Але це ж та сама баба!

— А це — та сама траса! І всі їдуть до тієї самої Москви! Що, твоїм друзям-пушерам робити нічого, крім як відправляти за тобою старих тіток на скутері?

Із самовпевненістю тінейджера Аліса вважала старезним усе, старше за тридцятку.

— Аліско, — помовчавши, сказав Вова, — а давай ти зі мною до них під’їдеш?

— Я?!

— Поясниш їм, хто ти така й де візьмуться гроші. Вони ж мені не вірять, розумієш?

* * *

Гонка по трасі вимотала відьму, ніби вона була рваною стрічкою, що волочиться по асфальту за сірим пежо. Затор біля в’їзду до міста став коротким перепочинком.

«У вас аура жертви». «Вас зурочили». «Вам пороблено». Всі ці й подібні фрази вона виголошувала подумки, під’їхавши — знову ж таки уявно — до машини з велосипедами й домігшись, щоб Аліса опустила скло. І щоразу відповіддю була зневажлива гримаска, і щоразу скло піднімалося, відтинаючи другу спробу.

Не так. Не з того кінця. «У вас відпав номерний знак». «У вас на капоті вм’ятина». «У вас зараз упаде велосипед з даху». Усе не те, неправда викривається за секунду, немає зачіпки.

«Вас кличе ваш дідусь, я від нього, він послав мене вслід». Ще більша дурість: у діда мобільний, у внучки мобільний, один дзвінок розсіє сумніви, якщо вони виникнуть.

«Це велика таємниця, я від вашого дідуся, не кажіть йому, що я знаю…» Оце вже свіжіше; не завдаючи собі клопоту додумати наступну фразу, Ірина рушила й, оминаючи машини, стала пробиратися крізь затор до пежо.

— Куди прешся?!

На неї гарчали з-за шибок. Вона просочувалась, наче вода між щільно складеними цеглинами, іноді зачіпаючи ліктями дзеркала й щосекунди ризикуючи заробити по шиї, почуваючись дедалі ліпше в міру наближення до пежо: нарешті від неї щось залежало. Від її вміння переконувати. Від її інтуїції, професійної волі, зібраності, від таланту відьми, нарешті; коли між нею й пежо залишалося п’ять метрів, спереду перемкнувся світлофор.

* * *

— Їдьмо, — сказала Аліса.

Вова рушив й устиг проїхати в щільному строю метрів п’ятсот, коли вона повторила впевненіше:

— Їдьмо!

Тільки зараз Вова зрозумів, що вона має на увазі, і не повірив своєму щастю:

— Д-дякую. Ми зайдемо, ти побачиш, на хвилинку. Вони мені не вірять — а тобі вони повірять, ну й одразу, куди там, до тебе додому, до перукарні, я тебе скрізь возитиму, тільки скажи куди…

З радості він став балакучим. Йому здалося в цю мить, що проблему дивом розв’язано й більше нема про що турбуватися.

* * *

Клята машина віддалялася. Велосипеди пливли над дахами автомобілів, і сонце, ледь визирнувши, вигравало на блискучих шпицях. Пежо був, як морквина під носом віслюка — шмигаючи поміж машин, Ірина майже наздоганяла його, але в цю секунду рух на вулиці пожвавлювався, і невидима нитка смикала пежо вперед, ніби гаманець на мотузочці.

Ірина лаялася вголос. Потім захрипла. Потім змирилась. Уся її невелика водійська майстерність ішла на те, щоб не відірватися від пежо. «Ще п’ять із гаком годин я не витримаю», — думала відьма, позираючи в дзеркало на демона за спиною.

Демон мовчав. Змирився. А може, довірився Ірині.

* * *

— Уже близько, — сказав Вова. — Це тимчасова хата, я там якось бував, ми зі Славком заходили у справі…

— Уперше й востаннє я тебе витягаю, — крізь зуби сказала Аліса. — Більше ніяких Славків.

— Клянусь!

— Ого, як пафосно.

— Що?

— Та нічого, — Аліса глузливо повела плечем.

У такі хвилини Вова чіткіше усмідовлював відстань між ними. Зимуючи в Парижі, стажуючись у Флориді, вільно розмовляючи трьома мовами, Аліса тримала його, як домашню тваринку — на повідці й на дистанції. То підтягувала до себе, то відпускала; йому багато разів хотілося її вдарити. А зараз закортіло вдесятеро більше.

Але вона — його єдина ниточка до порятунку, тому Вова стримався.

* * *

Пежо з велосипедами на даху стояв на стоянці перед маленьким супермаркетом. На щастя, у Вови була дуже примітна фігура, а в Аліси — примітний одяг.

— Он вони, — сказав демон.

Ірина сповзла зі скутера й мало не впала. Ноги підкошувалися. Моторолер був обліплений брудом, бак спорожнів майже повністю.

— Відірвуться.

Ірина зі схлипом вилаялась. Поспіхом прикувала скутер до залізної огорожі й пошкутильгала вслід за Алісою — у двори.

Тут зносили хрущоби. Один будинок стояв, наче після бомбардування, вивернувши назовні припалі пилом нутрощі. Другий, уже порожній, чекав своєї черги. У третьому ще виднілися на вікнах фіранки, ще висіла білизна на балконах, збираючи розсіяну в повітрі бетонну завись. Аліса зі своїм хлопцем упевнено крокували до третього.

* * *

«Поверну їй гроші, — думав Вова. — Ні… кину їй у лице. І скажу все, що накипіло. Може, вмажу. Один тільки раз дам по пиці, хай не думає, що вона особлива…»

Аліса, ніби прочитавши його думки, здивовано повернула голову. Вова вичавив із себе усмішку.

У неї були дивовижні губи. І чудовий зад, обтягнутий велосипедними трусами. Вова мучився, як грішник на пательні: він хотів її і ненавидів. І багато разів мріяв, як добре було б прикувати Алісу до батареї й так пожити хоча б кілька днів. А потім — під суд і в буцегарню, але пам’ятати все життя, що вони були, ці дні, ця влада, це чуже й доступне, привласнене тіло…

Він важко дихав. Він боявся виказати себе поглядом, жестом, запахом. І так тривало цілу хвилину, а потім він ніби гепнувся з небес на землю: згадав, навіщо вони тут, і хто така Аліса, і хто він такий.

— Ти чого? — спитала вона, дивлячись знизу вгору.

— Нічого… Усе гаразд.

— Тебе ламає, чи що?

Вова притис долоню до розбухканого серцем боку. Похитав головою.

— Часу обмаль, — сказала вона заклопотано. — Доведеться в перукарні все швидесенько, програма-мінімум…

— Кілька хвилин, — пообіцяв він.

— Алісо!

Обоє озирнулися.

Та сама жінка, що їхала по трасі на скутері, мокра, в брудних чоботях, доганяла їх, шкутильгаючи, риссю. Вова здригнувся.

— Алісо, — важко дихаючи, жінка наздогнала їх біля самого під’їзду. — Я дещо повинна вам сказати, це стосується вашого діда.

— Ви хто? — дівчина відступила.

— Я? — жінка всміхнулася, усмішка була б цілком світською, якби не бруд на лиці. — Мене звуть Ірина, я… екстрасенс. Це стосується вашого дідуся, нам треба негайно поговорити.

— Фігня, — зарозуміло сказала Аліса. — Ідіть і говоріть із дідом.

— Це стосується й вас! Вам загрожує небезпека. Я точно знаю, що ви можете померти сьогодні до півночі, якщо не послухаєте мене!

— Божевільна, — повідомила Аліса без ознак хвилювання. — Пардон, ми поспішаємо.

І вона повернула до під’їзду, тягнучи за собою хлопця. Відчинилися й зачинилися дерев’яні двері в лусці давно обдертих оголошень.

Ірина, знесилена, сіла на стару лаву.

Сорок років тому бабусі, сумуючи за рідними селами, проводили тут дні й вечори, перемивали кістки, базікали, пліткували, роздивлялись, як проходить повз них життя. Усі вони померли в поважному віці, та й лава доживала останні дні. Ірина сиділа, слухаючи, як б’є віддалік чавунна баба по стінах п’ятиповерхівки.

Демон сів поруч:

— Ну?

Вона мовчала. Цей день пішов шкереберть із самого ранку; відьма знала, хто в цьому винен. Жодного разу в її практиці — жодного разу! — людина, яку вона лякала б скорою смертю, не поводилася так байдужно.

— У тебе вигляд, як в опудала, — сказав демон.

«Я схожа на міську божевільну, — подумала Ірина похмуро. — Дівчина не сприйняла мене всерйоз. Мала паскудниця».

— Що? Удар по самолюбству? Агов, відьмо! Куди вони пішли, що за кубло, хто цей мужик із нею? Ти мене чуєш?!

Ірина відкинулася на тверду спинку й заплющила очі. Дідок-п’яничка, що проходив повз, подивився на неї здивовано.

* * *

— Привіт! А це хто?

Артурові було років тридцять, він був чорноволосим і дуже смаглявим, сидів на підлозі, схрестивши ноги.

— А це, — почав, явно хвилюючись, Вова, — моя подруга.

— Абанамат! — Артур блиснув маленькими чіпкими очима. — Качку, дорогий, дякую. Удружив.

— Ні, — Вова занервувався сильніше. — Це внучка Раєвського, художника. Вона мій гарант… Вона добуде бабки, я завтра принесу.

— Скільки разів ти казав «завтра»? — ласкаво запитав Артур. — По-моєму, гнилий базар, так?

Аліса розглядала маленьку кімнату. Меблів майже не було, шпалери висіли клаптями, підлога була встелена у два шари відносно новими, але брудними килимами. У кутку на голому бетоні стояли поруч кальян — і світлий ноутбук із яблуком на кришці. Під вікном, розлігшись на подушках, спав чоловік, байдужий до всього, ніби в залі очікування.

Двері до сусідньої кімнати були оснащені засувом. Дверей до кухні не було зовсім — там двоє наголо бритих сизолицих ґевали пили з трилітрової банки чи то молоко, чи то кумис, чи то розведений клей ПВА.

— Я дістану в діда гроші, — сказала вона зарозуміло й твердо. — Хоча…

І подивилася на Вову поглядом, від якого тому знову захотілося вдарити її.

— Я обіцяю, — знову заговорив Вова. — Зуб даю…

— Нахріна мені твій зуб?

Артур, прискаливши око, розглядав Алісу. Там, де він виріс, тільки гуляща дівчина могла б вийти з хати у велосипедних трусах.

Та й то — страшно уявити, що б із нею сталося через хвилину.

— Твій дід багатий, так?

— Багатий, — з відразою відгукнулася Аліса.

— Тоді так: ти, Качку, іди до цього багатого дурного діда й візьми лаве сьогодні, а не завтра. А ти, красуне, сідай зручненько… Косячок будеш?

* * *

Хлопець вийшов з під’їзду хвилин через п’ятнадцять. Не вийшов — вилетів, тримаючись за лице; сам. Без Аліси.

— Де вона? — Ірина підхопилася.

Хлопець дивився на неї каламутними очима.

— Де Аліса?! — відьма моментально забула про втому.

— Там, — він ковтнув клубок.

— Де «там»?!

— Нічого не знаю, відвали!

І в паніці подивився на вікна п’ятого поверху.

* * *

Вікна квартири з килимами виходили на інший бік.

Замкнена в тісній смердючій кімнатці, Аліса ніяк не могла повірити, що це серйозно, що це насправді, що це сталося з нею. За фанерними дверима перемовлялися незрозумілою мовою, і навіть сміялись якось незрозуміло; вікно було замкнене наглухо, ручки на рамах зняті, зсередини ґрати. Чим вибити шибку, щоб покликати на допомогу? І хто почує?

Але це ж не джунглі, це майже центр міста! І ані душі! Порожній будинок навпроти, порожня доріжка під вікнами й віддалені хмари пилу над руїнами знесеної п’ятиповерхівки…

Крізь голоси вона ясно розрізнила дзвінок свого телефону десь там, у передпокої. Дзвіночки — заставка з «На добраніч, діти!» — рінґтон для дідових викликів. Господи, вже майже сьома, він там місця не знаходить! Ну й подаруночок на ювілей…

— Агов, ви що… геть охрініли? Мене вже шукають!

Незрозумілий жарт чужою мовою. Сміх.

* * *

— Слухай мене уважно. За лівим плечем у тебе — ангел смерті…

Вова ривком озирнувся. Демон, що стояв у нього за спиною, підбадьорив відьму кривою посмішкою.

— …Але ще без меча, меча в нього нема, отже, тебе можна врятувати… Заткнись! Аура в тебе тьмяна, мічена, хтось на тебе пристріт наслав. За минулі два-три місяці — відчуваєш, яка непруха?

— Точно, — простогнав Вова.

— Енергія в тебе витікає з нижньої чакри, так і сочиться, життя тобі вкорочує. Видно, дівка якась на тебе образилась і обряд замовила. Згадуй: скривдив дівку?

Вова роззявив рота. На своєму віку він скривдив багатьох дівок, особливо останнім часом.

— Твоє щастя, що твій ангел-охоронець тобі мене по дорозі послав. Сильний у тебе ангел… Ти хрещений?

— Т-так…

— Хрест носиш?

— Буду…

— Носи й не знімай! Якщо цей день переживеш — до старості живи й радій. Та якщо з Алісою щось станеться — здохнеш просто сьогодні й підеш прямо до пекла.

— Я не хотів! — притихлий було Вова знову забився в невидимих тенетах. — Я не знаю… Та вони, може, й нічого… Я тільки до її діда, ну, нехай дасть грошей, а я поверну, я віддам…

Ірина, на дві голови нижча, міцно взяла його за шкіряну жилетку на грудях:

— Ти розумієш, у що влип?

Вова гарячково ковтнув клубок.

— Якщо ти скажеш її дідові, що привів Алісу в кубло наркоманів, — знаєш, що він із тобою зробить?

Вовин мужній борлак жалібно сіпнувся.

— Він людина зі зв’язками. Виймуть тебе з річки через місяць… Сказати, в якому вигляді?

Вова гикнув.

— Тільки я можу тобі допомогти, — суворо продовжувала відьма. — Я говорю з ангелами. Мені допомагають демони. Давай свій телефон.

Вова змахнув довгими віями.

— Трубку свою давай! — заревіла Ірина. — Мобільний! Іди в машину й не смій відсвічувати, доки я не дозволю тобі дихати, ясно?

Високий плечистий атлет наче став нижчим на зріст. «Боже мій, які ж вони падлюки», — подумала Ірина відчужено.

— Усі мужики — козли, — сказала вголос, дивлячись, як віддаляється Вовина спина.

— Усі баби — лярви, — відгукнувся демон. — А ця ще й дурна. Вона що, не розуміла, куди він її веде?

* * *

Так, у деяких сферах життя вона була дурною, просто-таки безнадійно. Мати називала це м’якше: вона вважала, що, проводячи більшу частину юності за кордоном, Аліса «відірвалася від реалій».

Їй траплялося курити травичку й ковтати екстазі з друзями в клубах. Виходило смішно, красиво, мило, з присмаком забороненого, але не брудного. Вона, звісно, знала, що робота пушера небезпечна й важка, але ніколи й у страшних снах не могла побачити, що це торкнеться її хоч пір’їнкою. Дивіться, Аліса Раєвська — заручниця наркоторгівців! Або навіть підручна? Або те й те одразу?!

Вона гадки не мала, що Вова приторговує травою і, довідавшись, цілком могла кинути його в скруті. Але погано те, що іще місяць тому вона була по вуха закохана у Вову й не встигла остаточно до нього охолонути. І, зрозуміло, їй подобалося мати владу над таким мужиком, а гроші… Що гроші? Зрештою, дід багатий…

Аліса не боялася висоти, темряви, швидкості й замкненого простору. Її ніколи в житті не били. Вона вважала себе дівчинкою, з якою нічого не станеться — так, ніби ім’я її захищало. А тепер їй було страшно — не через ці голоси, не через ґрати на вікні, а через запах.

У цій кімнаті стояв такий запах, що волосся ставало сторч, — запах безнадії, приниження, смерті. Що вони тут робили, кого тримали, навіщо на вікні ґрати?

Коли розчинилися двері, Алісі пригадалася сцена з «Кавказької полонянки», яку дід обожнював. Їй захотілося водночас сміятися — і кричати від жаху.

* * *

— Алло, це служба порятунку? Просто зараз Раєвську Алісу, внучку народного художника Росії, убивають у наркокублі! Допоможіть, убивають!

Вона телефонувала з Вовиного мобільного, набираючи й нуль два, і нуль двадцять, і дев’ятсот одинадцять. Вона телефонувала всім диспетчерам, до яких могла дотягтися.

— Алло, запишіть адресу! Скоріше, збройний напад!

Секунди складались у хвилини. Усіх обдзвонила? Так, наче всіх. Хтось повірить, хтось приїде, ну хоч хто-небудь повинен відгукнутися!

Вона глянула навколо. Тут давно не працював двірник. У під’їзді, на майданчику між четвертим і п’ятим поверхами, валявся стос старих газет і обгорткового паперу. Нагромаджувалися нерівним штабелем картонні ящики з-під бананів, із прорваних боків звисало ганчір’я. Удача.

Повагавшись тільки секунду, Ірина клацнула запальничкою.

* * *

— Ображаєш, красуне.

— Геть лапи! У мене дідові сьогодні сімдесят років, він мене чекає…

— Ой-ой. Шанована людина, а внучка — шльондра.

— Ти що, здурів?! Руки…

Пролунав довгий дзвінок у двері.

* * *

— Пожежа! — кричала Ірина на сходовому майданчику, не відриваючи пальця від кнопки старого дзвінка. — Горимо! Скоріше виходьте!

Стос паперів швидко танув у вогні, ганчірка, додана для колориту, лише починала жевріти, але дим уже мав би відчуватися за шпаристими дверима. Усередині забурмотіли, невиразно, нерозбірливо, без особливого, втім, хвилювання.

На поверх нижче відчинилися двері, охнула якась жінка.

— Горимо! — верещала відьма на все горло. — Рятуйтеся! Виходьте!

— Слухай, іди, — сказали всередині, не відмикаючи. — Йди звідси!

І, перекриваючи незадоволений чоловічий голос, у квартирі раптом зарепетувала дівчина:

— На допомогу! Поможіть!

* * *

Аліса не боялася ні висоти, ні темряви. Вона не боялася насильства — точніше, вона недостатньо його боялася, бо слабко уявляла. Але думка про пожежу наводила на неї жах, відколи дід уперше прочитав їй «Кішчин дім».

І тепер, почувши крики на сходах та ледь відчутний запах диму, вона враз скинула запобіжники, що не дозволяли їй кричати: страх, сором, розгубленість. І закричала так, що заклало вуха:

— На допомогу!

Артур не встиг знову замкнути її в кімнаті з ґратами. Рвонувшись, мов кішка, Аліса вискочила з кімнатки — і, повніше відчувши запах диму, геть утратила розум:

— Поможіть! Ой, горимо!

Квартирка була крихітною. Аліса з розгону вдарилась об замкнені вхідні двері, мов муха об скло ліхтаря. Дверний дзвінок заглушав дзенькіт дзвіночків на тумбі біля входу: це Алісин телефон грав заставку до програми «На добраніч, малята!», поки народний художник на тому кінці зв’язку вслухався в довгі гудки. Аліса потяглася до телефону, Артур перехопив її руку; Ірина на сходовому майданчику репетувала й тиснула на кнопку, і в цей пекельний шум утрутився новий звук — віддалена сирена.

Чоловік, що спав під вікном, ураз підвів голову.

Він спав, коли прийшли Аліса й Вова, він не поворухнувся, коли Артур із двома ґевалами переконував Вову йти по гроші, він не поворухнув і ніздрею, коли дівчину запихали під замок. Іринині дзвінки й запах диму його не розбудили — а тепер він раптом сів, як уважний пес од звуку віддаленого вовчого виття.

— Агов, Артуре, — сказав він без акценту, — це що за…

Швидко визирнув у вікно. По дорозі, розбитій самоскидами, між руїнами розваленого будинку й п’ятиповерхівкою, готовою до знесення, їхала міліцейська машина.

— Лайно, — буркнув, прокинувшись, чоловік і з цього моменту не вимовив більше ні слова.

Він підхопив спортивну сумку, що правила йому за подушку, відіпхнув Артура, відкинув Алісу, що билася в паніці, й одімкнув вхідні двері. Дверний дзвінок, що свердлом терзав вуха, нарешті замовк.

Чоловік із сумкою відшпурнув Ірину так, що відьма врізалась у двері квартири напроти — оббиті драним дерматином двері з номером «20», що висів на одному шурупі. Не дивлячись більше ні на кого, чоловік напрочуд спритно відкрив на стелі люк, що веде на дах, і зійшов нагору залізними прутами-сходами. Сумка теліпалася в нього на грудях.

У цей момент умираючий вогонь на майданчику внизу, зжерши папір та пожувавши стару ганчірку, дібрався до промащеного дрантя в картонній коробці й раптом підскочив на метр. Загорілася пластикова плитка на підлозі, перекриваючи вихід. Чорним шлейфом посунули ядучі клуби. Те, що секунду тому було сумнівною провокацією, раптом стало дуже схоже на нещастя — тим більше, що відкритий люк у стелі створював чудову тягу.

— Дострибалася, — прогарчав демон, не відстаючи від Ірини ні на півкроку.

Від диму стало темно. Артур закричав щось ґевалам, які залишились у квартирі. Кашляючи, Ірина схопила за руку зомлілу від жаху Алісу:

— За мною!

І потягла до люка.

* * *

З даху відкривався прекрасний краєвид на руїни й сусідній сквер. Міліційна машина вже обігнула будинок і під’їхала до під’їзду, з боку вулиці чулося завивання пожежної сирени. Ірина вибралася першою, схопила Алісу за лікоть, потягла нагору, допомагаючи вибратися.

Чоловік із сумкою, низько пригнувшись, тікав по даху в напрямі дальнього торця будинку. Він одійшов уже досить далеко, озирнувся, сунув руку за пазуху…

— Лягай! — гаркнув демон.

Ірина впала на руберойд. Найменше їй хотілося бути героїнею бойовика, тим більше другорядного; щось цвірінькнуло в повітрі над самою головою. Ідіот! Озброєний кретин, дебіл, щоб тобі твій ствол у горло засунули й повернули, щоб ти своїми кулями вдавився, щоб тебе… (Напевно, той чоловік посивів би дочасно, якби його вух досягли відьмині прокльони).

З відкритого люка сунув чорний дим. У житлових дев’ятиповерхівках навколо почали відчиняти вікна, з’явилися глядачі на балконах. Ірина дочекалася, доки божевільний із сумкою й пістолетом почне спускатися пожежною драбиною, доки зникне, і тільки тоді відпустила Алісу, яку притискала, виявляється, до даху:

— Ходімо, доки тут усе не згоріло й доки нас не пристрелили.

Аліса схлипнула. У жмені в неї заграв мобільний — дон-дінь, дон-дінь…

— Відповідай дідові, — Ірина потягла її за руку, підводячи і ставлячи на ноги. — Поясни, що все добре.

Аліса витріщилась на неї, як на божевільну. Ірина м’яко відібрала в неї телефон:

— Алло, це Едуард Васильович? Із днем народження вас! Це говорить перукар вашої Аліси, вона зараз на укладці й не може розмовляти. Вона обов’язково перетелефонує… Так, я вже закінчую! Хвилину — і вона буде готова! Дякую!

Пожежна машина, сурмлячи й блискаючи, зупинилася біля самого будинку. Ірина мовчки віддала Алісі телефон:

— Зараз спустимось, і перетелефонуєш.

— Ви хто?

— Дід Піхто! — гаркнула відьма. — Сьома година — чого ти й досі не в діда на святі?!

Ірина не боялася висоти. Інша річ, що спускатися пожежною драбиною з даху п’ятиповерхівки їй доводилося вперше в житті.

Будинок був оточений цікавими. Над дахом стояв стовп диму, який, утім, уже рідшав. Пожежники лаялися по рації; під’їхала друга міліцейська машина.

Зістрибнувши з двометрової висоти, відьма добряче забила ступню. Щодо Аліси, то вона, з божевільними очима й чорним од кіптяви лобом, могла б запросто позувати дідові для епохального полотна «Велосипедистка рятується од вогнів Помпеї».

— Як ти почуваєшся?

— Д-добре…

— Мерщій за мною.

І, схопивши Алісу за руку, відьма пішла вперед, кульгаючи і затуляючи лице рукою:

— Ой, погорільці ми… Ой, усе згоріло, яке горе…

Від неї співчутливо задкували й співчутливо сахалися. Ірина пройшла повз міліціонера в бронежилеті, що обвів її уважним поглядом:

— Громадянко!

— Усе згоріло, — схлипнула Ірина в екстазі.

— І документи? — проникливо припустив міліціонер.

Але цієї миті в нього на поясі ожила рація — і зажадала термінового звіту.

Не прискорюючи ходи, аж ніяк не переходячи на біг, Ірина йшла, розмазуючи бруд по обличчю, вдаючи, що плаче. Алісина рука в її руці спробувала викрутитися:

— Слухайте…

— Іди за мною, — монотонно прогула Ірина. — Йди… Ах ти ж паскуда.

На стоянці, де мав чекати Вова, не було сірого пежо з велосипедами на даху.

— Вова твій поїхав, — повідомила відьма.

— Він не мій.

— Твій, твій. Він мені все розказав.

— Ви з ним говорили?!

— Скоріше, — Ірина відстібнула від огорожі свій моторолер. — Сідай.

Аліса позадкувала:

— То це ви всю дорогу за нами їхали?!

— Я тобі життя рятую, — прогарчала Ірина. — Хочеш жити…

Недоречно згадався Термінатор.

— …йди зі мною!

Вона нервово засміялася, долаючи пафос моменту, і викинула Вовин мобільник у найближчу урну.

* * *

— Діду, ти не хвилюйся, будь ласка, і не ображайся, я… в перукарні. Так, досі… Що це гуде? Це фен гуде. Я вже закінчую… Буду от-от… Перетелефоную, як під’їду… Цілую… З днем народження!

Голос в Аліси трохи тремтів, але загалом упоралася вона добре. Ірина подивилася в дзеркало свого скутера; тепер, коли місце демона зайняла Аліса, відьма відчувала дивну порожнечу.

Наче їй бракувало Олега.

— Де, ти сказала, повертати?

— Через один провулок праворуч, де жовтий кіоск…

— Врахуй: часу в тебе рівно п’ятнадцять хвилин.

— Ага, аякже! Я димом просмерділа, у мене на голові вороняче гніздо…

— Дід розсердиться. Він уже сердитий. Хочеш, щоб він про все дізнався?

— А ви взагалі хто така?!

— І приготуй гроші, — не відповідаючи, продовжувала Ірина. — За таксі заплатиш сама.

— Йому це так не минеться, — сказала Аліса, помовчавши, й обидві зрозуміли, кого вона має на увазі.

* * *

Аліса винаймала квартиру недалеко від університету, удвох із подругою. Тієї дуже вдало не було вдома; поки Аліса, замкнувшись у ванній, приводила себе до ладу, Ірина заварила на кухні чай.

Напилася. Вмилась. Вийшла до передпокою, так-сяк поправила зачіску. З дзеркала на неї дивилася втомлена, бита життям, підтоптана жінка.

А за плечем стояв чоловік із тонкими, стиснутими в стрілочку губами.

— Чого дивишся? — запитала відьма ворожо.

Олег повагався. Дивитись, як вагається демон, було страшнувато; нарешті сказав зовсім не те, про що збирався (принаймні такий висновок зробила Ірина з його вигляду):

— Дізнайся, чи немає в неї алергії на що-небудь. Буває, коли людину кусає, наприклад, бджола…

— Немає в неї ніякої алергії. Вона здорова, як кінь.

— Ти її медичну карту дивилася?

— Олегу, я дивилась на її лице. Вона здорова.

— Проводка в будинку справна? Оголені дроти? Праска? Фен у ванній?

— Олегу…

— Ти рахувала, скільки разів сьогодні вона могла померти? На трасі, в кублі, на даху…

— Олегу, — втретє повторила Ірина, — жодна людина не може померти більше ніж один раз.

Його обличчя ледь змінилося. Ірина не змогла витлумачити зміни й інстинктивно напружилася:

— Що?

— Хочу до пекла, — тихо сказав демон. — Утомився.

— Вирішив істерику влаштувати? Саме зараз?

— Іро, я помилився… І тебе збив з пантелику.

— Тобто?

— Самогубця можна втримати, якщо він сам змінить свою долю. Але тільки самогубця. Якщо цій дівчинці судилося померти — ти її не врятуєш.

— Якщо, — напружено повторила Ірина. — Хто це знає напевно? Ти?

* * *

Таксі під’їхало до під’їзду о пів на дев’яту. Внучка народного художника на той час упоралася з шоком настільки, що спробувала вигнати Ірину з будинку:

— Так, до побачення, рада була познайомитися. Нате п’ятсот рублів, вистачить?

Ірина стрималася, щоб не дати їй ляпаса тільки тому, що за спиною в Аліси стояв демон і виразно дивився з-за її плечей.

— Не вистачить, — сказала відьма, кам’яніючи лицем. — Я пообіцяла твоєму дідові, що привезу тебе до столу живу, здорову й у вечірній сукні. А грубіянитимеш — я розповім йому щось таке, що його засмутить.

— Він вас не слухатиме, — Аліса зміряла її поглядом, який покупці на ринку кидають на явно несвіжий товар. — Я досі не збагну, хто ви така і який маєте стосунок до нашої родини.

— Машина чекає! — гаркнула Ірина. — Усі вже давно за столом, давно говорять тости на дідову честь, а ти, свиня, швендяєш казна-де!

Імовірно, саме таким тоном говорила з Алісою її мати в дитинстві. Принаймні мети було досягнуто: внучка народного художника залізла в машину, підбираючи поли вечірньої сукні, і мовчки дозволила, щоб Ірина сіла біля водія. Одна звичка цієї дівчини явно заслуговувала на похвалу: вона завжди пристібалася в автомобілі, навіть на задньому сидінні.

Демон сів поруч. Аліса не підозрювала про це, зате Ірина прекрасно бачила Олега — у дзеркалі.

— Велика пожежа сталася сьогодні в одному зі старих будинків на заході Москви, — байдужо повідомило радіо. — П’ятиповерховий будинок був призначений до знесення, однак не всі мешканці встигли відселитися. Інформації про жертв немає. Причини займання з’ясовують. Двоє чоловіків отруїлися чадним газом і були доставлені до лікарні. Як з’ясувалося, обидва вони перебували у федеральному розшуку…

Ірина витягла шию, намагаючись у дзеркалі роздивитись Алісине обличчя. Внучка народного художника дивилась у вікно, начебто новина її не стосувалася, зате демон здався стурбованим:

— Слухай, відьмо. Старий може себе вбити не тому, що дівчина загине, а тому, що йому скажуть, що вона загинула. Хтозна…

— Телефонуй дідові, — Ірина повернулася до Аліси. — Скажи, що ти їдеш.

Клята дівка й бровою не повела.

— Ану, ти! Телефонуй дідові! Негайно!

Аліса вдостоїла відьму швидким поглядом і, відвернувшись, заплющила очі.

— Нічого не вдієш, — із жалем сказав демон. — От скотина.

* * *

З кожною секундою в неї дедалі дужче боліла голова. Востаннє такий напад був роки три тому: тоді вона серйозно налякала матір, зненацька зомлівши просто в залі філармонії, на симфонічному концерті.

Жоден лікар не знав до пуття, чому це з Алісою буває. Казали — нерви. Казали — мігрень. Казали, що загалом вона цілком здорова — і серце, і голова, і судини.

Судини. Голова — дзвенить, мов келих, порожній акваріум, великий і круглий. І хтось кидає до нього каміння, воно б’ється об скло, скло дзенькає, може лопнути; голову розпирає зсередини.

Ця нестерпна жінка знов чогось хоче. Кожне її слово било в скляну голову й посилювало біль: бам, бам, БАМ. Аліса хотіла їй сказати, щоб замовкла — але говорити було невимовно.

Щоб забути про біль, вона спробувала думати, але думати виходило тільки про Вову. Аліса була максималісткою і чудово розуміла, що винуватити треба себе; вона познайомилася з Вовою на велодоріжці, вона поділяла його любов до екстриму й обожнювала запах його спортивного одеколону. Разом вони проїхали, напевно, тисячі кілометрів. І хоч Алісина закоханість останніми місяцями танула, але такої зради від Вови, такого падіння вона не чекала.

«Сама винна», — сказала б її мати, дізнавшись правду. Але мати ніколи не дізнається. Сакраментальне «сама винна» Аліса цілком може сказати собі без свідків.

У машині працювало радіо, плодило в скляному черепі крихітні тріщинки, що дзвеніли. Дід образиться, і справедливо; це свинство з її боку — так спізнюватися. Вона мусить бути веселою, повинна загладити ніяковість хоч би перед гостями; Алісі страшно було уявити, що скоро доведеться вийти на світло, яке так ріже очі, сміятися й плескати, і кожне слово привітань «Визнаний художник… всенародна слава… вітальна телеграма…»

Хоч, мабуть, офіціоз уже закінчився. О цій порі застілля перейшло в іншу фазу: всі вже сп’яніли, говорять кілька тостів одночасно, сміються, не слухають одне одного й балакають, балакають…

Її крихітна декоративна сумочка могла вмістити хіба що пудреницю та кредитку. Однак на самому дні лежала, причаївшись із попереднього виходу в люди, упаковка таблеток: вони не допомагали, або майже не допомагали, але в Аліси не було вибору.

* * *

— Що це вона ковтає? — раптом стурбувався демон. — Відьмо, що вона оце проковтнула?

Ірина повернулася на передньому сидінні, підозріливо розглядаючи Алісу. У напівтемряві машини лице дівчини світилося білим, ніби фосфоресціювало.

— Агов! Тобі що, погано?

— Відчепись, — Аліса розплющила очі й одразу замружилася, наче їй заважало навіть світло близьких рекламних щитів.

— У неї крововилив, — тривожно сказав демон. — У неї інсульт!

— Так, зупиніть, — Ірина обернулася до водія. — Де ми, адреса? Я викликаю «швидку»!

— Відвали, ідіотко, — тихо прогарчала Аліса. — Шефе, чому ми стали? Їдь…

Водій задумався, переводячи погляд з однієї на другу.

— Їдь! — гаркнула дівчина голосніше. — А ти, якщо тобі потрібна «швидка», виходь і викликай!

Водій обережно рушив уперед. Аліса відкинулася на спинку сидіння й заплющила очі.

Демон ще кілька хвилин дивився на Алісу впритул: дівчина його не помічала. Ірині кортіло просто зараз висловити Олегові, що вона думає про панікерів і про базік — але при двох свідках, та ще й у замкненому просторі, їй не хотілося починати розмову з порожнім місцем.

— Немає інсульту, — пробурмотів нарешті демон. — Звичайна мігрень або тиск. У моєї дружини раз на два місяці бувала мігрень…

І він замовк, ніби обпік язика.

— У твоєї вдови, — важко відгукнулася Ірина й заслужила швидкий погляд водія, який у цей момент гнав сто двадцять по шосе.

— Добре, — сказав, помовчавши, демон. — У моєї вдови… Ти от про що подумай, Ірино: до півночі лишилося три години з гаком. Що з нею ще може статися?

«Хотіла б я знати», — втомлено подумала відьма.

* * *

Так склалося, що Алісу змалку оточували «ботаніки». Навіть ті з них, хто формально належав до «золотої молоді» й поводився відповідно, в душі своїй залишалися «ботаніками» — боязкими очкариками під соусом із татових машин, клубів і понтів. А Вова, фанат техніки, атлет і велогонщик, був з іншого тіста.

Де він зараз?

Він же нічого не знає про Алісину долю! Що, як він телефонував дідові?! Щось набрехав чи, ще гірше, сказав правду?! Морщачись од болю, Аліса вийняла телефон:

— Дідусю! Я на трасі… Та от поки з міста вибралася — затори… Усе, я вже кілометрів за десять… Слухай, тобі ніхто не телефонував? Я маю на увазі від мене? А, добре, потім розповім… Ні, нічого. З днем народження!

І вона дала відбій.

Отже, Вова просто зник. Розчинився. Поїхав до тітки у Твер або до друзів у Сімферополь. Просто покинув Алісу в кублі каламутного Артура — вона була Вовиним знаряддям, потім стала баластом…

Кілька хвилин плани моторошної помсти допомагали їй боротися з болем. Потім, на щастя, почала діяти таблетка і невидимий поршень, що тиснув ізсередини на очі, ослаб. «Але ж він не побіг до діда по гроші, — знову подумала Аліса. — Негідник побіг би… Чи він злякався?»

Чи він тепер побоїться глянути їй у вічі — після того, як пішов, залишивши Алісу Артурові?

Галявинка перед будинком була оздоблена новорічними гірляндами. Таксі під’їхало до самого ґанку.

* * *

Молодик у костюмі з метеликом відчинив передні пасажирські двері й, оголивши в усмішці зуби, витріщився на Ірину. Подив мав сенс: гостя з’явилася на свято в джинсах і в куртці, які сьогодні бачили дощ і негоду, пожежу й спуск по стрімкій драбині з п’ятого поверху.

— Тольку! — крикнула із заднього сидіння Аліса. — Дідунчик ще не спить?

Вона намагалась, як могла, залізти назад в образ Аліси-свинятка — веселої дівчинки, шаленої, але приємної. У пустунки-внучки навіть тригодинне запізнення сприймається кокетливо, і досада присутніх одразу змінюється на радість: як же, вона все-таки прийшла, ох, негідниця, ох, пустунка!

Только з метеликом, крекнувши, все-таки дочекався, коли дивна Алісина супутниця вибереться з машини, і тоді відчинив двері Довгоочікуваній Гості. Демон вийшов, як завжди, без сторонньої допомоги.

— Розплатись, — сказала Аліса Толькові.

Мигцем глянула на Ірину. Нічого не сказала, пішла сходами нагору, ступаючи тільки на носки; її тоненькі підбори зависали в повітрі, а голова була піднесена так гордо, ніби свинятко збиралося злетіти.

— Іди за нею, — сказав демон.

— Куди? — пробурмотіла відьма.

Только вручив водієві купюру, дочекався здачі, повернувся до Ірини:

— А ви, вибачте… як вас відрекомендувати?

— Відрекомендовувати не треба, — відьма таємничо всміхнулася. — Кому слід, і так знають…

І, скориставшись короткою розгубленістю Толька, діловито додала:

— Я сьогодні по-робочому, ну, без вечірньої сукні. Можна мені якось збоку, щоб не було зайвих питань?

* * *

Вона ввірвалася до зали, усміхаючись водночас усім, розправивши плечі, щоб краще сиділа сукня, йдучи від стегна, знаючи, що всі дивляться. Навіть ті, хто вже посоловів, хто задрімав над жульєном із білими грибами — до її приходу стрепенулися, прокинулися й пожвавішали. Крізь оплески й крики пробивалося докірливе клацання язиком: фу, сором, де ти була?!

— Алісо! Штрафну!

— Алісо! Тост!

Вона обійняла діда, відчула щокою його сиву щетину, на частку секунди згадала дитинство. Він любив брати її на руки, підносити до вікна й розповідати про перспективу, про техніки пейзажу і чим етюд відрізняється від ескіза. Ні, він не наполягав, щоб вона займалася живописом; йому просто подобалось, як вона слухає. Батьки в якийсь момент навіть стали ревнувати…

— Дорогий дідусю! — вона підняла келих із шампанським. — У цей особливий день…

Ті, що сиділи близько, слухали прихильно: мамі, тітці Лілі, дядькові Колі не треба було «свіжих метафор», вони хотіли, щоб дівчинка говорила звично й гідно. Ті, що сиділи далі, потихеньку займалися своїм: хтось розповідав анекдот, хтось балакав по телефону, хтось неквапливо їв; будь-який великий банкет розпадається на частини після перших кількох тостів…

— …І ми всі дуже тебе любимо!

Вона ледь пригубила шампанське, з досвіду знаючи, що може зробити алкоголь з її досі ниючою, хворою головою.

Дід, здається, уже їй вибачив.

* * *

А дівчина трималася на відмінно.

Знайшовши собі місце на самому краєчку дальнього стола, Ірина бачила, як Аліса гордо сидить біля діда, як вона сміється й відповідає щось поважній старій у бузковому намисті, і дамі з діамантами у вухах, і лискучому чоловікові середніх літ, і решті своїх, очевидно, родичів, друзів родини та наближених до діда. Дівчина трималася так, ніби не було кубла й пожежі, Вовиної зради та головного болю; Ірина спостерігала за нею з дедалі більшою повагою.

О десятій годині в залі стояв шум, усі були п’яні й веселі, на окремому столі за спиною іменинника громадилися коробки й букети, вітальні адреси та листівки чи не з людину завбільшки. На стінах, матово підсвічені, розташувались роботи іменинника — кілька спеціально дібраних алегоричних картин, патетичних, еротичних і бузкових. Замість усіх цих очей, грудей, неприродних поз та задертих голів проста Іринина душа воліла б побачити лебедів на ставку або ведмедів на поваленому дереві.

Жадібно ковтаючи бутерброди з ікрою та червоною рибою, відьма ловила на собі чужі запитальні погляди; хай там що думали про неї — Толик розпорядився прийняти дивну гостю, і прийняти гостинно.

— Що вам налити?

— Соку. Апельсинового.

— Шампанське, вино червоне, біле…

— Соку.

Демон сидів поруч, на вільному стільці, перед тарілкою, з якої хтось уже їв сьогодні. Сумно дивився на тарілки з неторканими стравами:

— А мені всього цього за життя не можна було. Солоного не можна, копченого не можна, смаженого — нізащо…

— Шлунок? — запитала Ірина, жуючи.

— Печінка, підшлункова і ще… Втім, не має значення.

— Зате тепер, — Ірина начепила на виделку пружний солоний огірочок, — тобі взагалі нічого не можна. І нічого не хочеться, звісно.

Демон глипнув на неї. Ірина здивовано витріщилася на свою руку; рука сама собою струснула огірок назад і поклала поруч порожню виделку.

— Олегу?

— Годі жерти.

— Олежику, — вона ковтнула слину, — ми ж в одному човні. Не розгойдуй.

Дівчина, що сновигала вздовж стола й підливала в келихи, поглянула на неї.

— Я тобі забороняю говорити про мене, — сказав демон. — Як я жив, із ким, чому помер. Що мені хочеться, чого не хочеться, що робити й хто винен. Ясно?

— Так, — Ірина дивилася на огірок. — А хочеш, я з’їм і розкажу, яке це на смак? Буде ніби секс по телефону.

— А хочеш, ти собі око виколеш?!

Права Іринина рука небезпечно перехопила ніж. Офіціантка підійшла ближче, зсунувши брови.

— І мене виведуть, — майже безтурботно підсумувала Ірина. — Дуже ефективно. Продовжуй.

Ніж упав на підлогу. Офіціантка поспіхом його підняла.

— Можна зрозуміти, за що я тебе не люблю, — замислено сказала Ірина, звертаючись до огірка. — Але за що ти мене так ненавидиш, га?

* * *

Вона забула вимкнути телефон, і тепер він пищав і смикався в сумочці. Тим часом до діда підійшли з келихами двоє якихось добре вдягнених, але з банальними обличчями й очима, і він стояв, тепло обійнявши їх за плечі. До Аліси долинало: «…Живий класик! Неповторна сила таланту… Розмах, грандіозна сила… І ще оця сила у ваших полотнах…»

Не звертаючи на них уваги, підхопився худий маленький дідок у світлому костюмі, схожий на березовий корч:

— Друзі! Я хочу підняти келих за творчий шлях! Творчий шлях, який привів до вершин! За творчий шлях!

— Вийди, — прошепотіли Алісі в слухавці, здалеку, ніби з Марсу. — Вийди, я у дворі…

Аліса широко всміхнулася, щоб усі, хто її бачив, подумали, ніби їй телефонує з привітаннями подружка.

— Вийди, — повторив той самий голос із непідробним стражданням. — Дуже треба…

Вона дала відбій, не відповідаючи. Й далі широко всміхаючись, підняла свій келих та осушила до дна.

Вона чекала цього дзвінка. Дзвінок був їй необхідний. Не для того, зрозуміло, щоб вислуховувати виправдання (або обвинувачення, залежно від того, яку тактику він обере). А щоб він запам’ятав її такою — у вечірній сукні, з ретельно підібраним волоссям, блискучу, впевнену, сильну.

Тому, тричі сказавши собі «Нафіг, не піду», на четвертий вона встала, нещиро всім усміхаючись, і вийшла, ледь торкаючись підлоги тонюсінькими підборами.

* * *

Відвойований огірок завмер за сантиметр од відьминого рота: далеко в залі, на чолі стола, внучка народного художника говорила по телефону. Точніше, мовчки слухала; злегка пополотніла, порожевіла знову, вихилила келих і встала, але не для тосту. Залишила сумочку на спинці стільця й дуже швидко подалася до виходу.

— За нею, — придушено сказав Олег.

Повагавшись, Ірина все-таки вкинула огірок до рота. Зухвало хрумтячи на ходу, вибралася із зали й опинилася в напівтемному приміщенні — маленькому холі, що прилягав до виставкової зали. Освітлені були тільки картини: вони виступали з темряви й несподівано вразили відьму. У цих, старих, не було ні глянцю, ні патетики: оце берег моря й причал. Оце мокрий пісок відбиває, як біжать діти. Оце старий двір у жовтні, і чорний автомобіль, обклеєний листям, наче марками.

Вона вповільнила ходу. Наче інша людина малювала, їй-богу.

— Швидше, — сказав над вухом демон.

Ірина вийшла до великого холу, пройшла повз першокласницю в сонячному промінні, повз портрет дівчинки з бузком і біля самих дверей зіштовхнулася з Алісою.

— Ти куди? — спробувала перетнути їй шлях. — Це він телефонував?

— Іди нафіг.

— І ти після всього з ним розмовлятимеш?

— Я зараз скажу Толькові, щоб тебе викинули.

— Буде дуже гучно, — попередила Ірина.

Аліса не вшанувала її відповіддю. Повернулась і вийшла на ґанок; Ірина вийшла за нею, слід у слід.

Охоронець вичікував біля воріт із виглядом пильним і відчуженим; збоку від ґанку стояв знайомий сірий пежо, але в якому стані!

Лівий бік добряче пом’ятий у двох місцях. Заднє скло вибите. Права фара обсипалася, перетворивши машину на подобу маски Термінатора. Бампер подряпаний; на даху, як пам’ятник давно минулим світлим дням, як і раніше, височіли два велосипеди. Вова, величезний і плечистий, стояв, привалившись до водійських дверцят, і крутив на пальці ключі, як таксист.

Не озираючись, Аліса царствено зійшла до нього з ґанку. Зупинилася навпроти. Вова стражденно поморщився й заговорив дуже тихо, ледь ворушачи губами.

Ірина глянула на охоронця. Той спостерігав за розмовою, вдаючи, що дивиться в інший бік.

Відьма вийняла телефон. Притисла до щоки й швидко пошепки заговорила, озираючись, чи не підслуховує хтось; збоку це мало звичайний вигляд, але біда, якби хто-небудь почув її слова:

— Він приїхав її вбивати?

— Ні, — демон, примружившись, дивився на Вову й Алісу.

— Що з ним сталося?

— Ну, ти ж бачила, який він за кермом…

— Яка дурна! Навіщо вона взагалі його слухає?!

— А ти б не стала слухати?

Відьма опустила телефон. Демон дивився тепер на неї, його прозорі очі були дуже близько.

— Ви всі хочете, щоб за кам’яною стіною, — сказав він повільно. — Але все з вашої волі. Але без єдиного вияву слабкості. На білому коні. На чолі великої фірми, але — усе згідно з вашої волею… Чоловік повинен бути бездоганний. Жінка може собі дозволити, але чоловік — бездоганним, або не чоловік…

— Твоя дружина тобі докоряла?

— Моя вдова?

Кілька секунд вони дивились одне одному у вічі.

— Ти що, виправдовуєш цього Вову? — Ірина відчула, що всілася на свого коника. Пароль-відгук, морський бій — поцілив-промазав-поранив. Демон одвів погляд; Аліса й далі стояла, вислуховуючи хрипкий шепіт, і навіть щось відповідала — так само тихо.

— Не виправдовую, — сумно сказав демон. — Я просто не суджу. На відміну від тебе.

— Я ще й винна? — відьма забула, що мусить прикидатися й тримати телефон біля вуха. — Та ця дівчина… Це кремінь, а не дівчина! А він шмаркля, а не мужик! Та ще й наркоман!

— Про нього я взагалі не говорю…

— А про кого? Чоловіча солідарність, щоб ви всі провалилися. Вона тепер повинна його вислухати, пожаліти? Та він…

— Він мізинця її не вартий, — сумно посміхнувся демон. — Скажи, скажи. Так звичайно матусі говорять дорослим дочкам.

— Отже, тебе ще й теща кривдила?

— Ірино, — серйозно сказав демон, — прибережи дешевий психоаналіз для клієнтів.

Ірина набрала повітря, щоб відповісти, але в цю мить розмова Аліси й Вови з тихої стала голосною, навіть оглушливою.

— …Ти обіцяла!

— Скотино, то ти по гроші приїхав?

— Ти обіцяла, чуєш? Або я зараз піду до них… до твого діда…

І стало ясно, що Вова напідпитку. Або під кайфом; яка саме речовина скаламутила його розум, Ірина не знала.

— Далеко не зайдеш, — Аліса гидливо відсунулась. — Тут охорона, якщо ти не знав.

— Я ні-що, — вимовив він по складах. — Нік-че-ма… А ти вся в шоколаді, так. Ти ні-ні-ні… не-нік-че-ма. Ти така вся блискуча, сяюча. А я біля твоїх ніг…

І він важко опустився на коліна.

— Устань, придурку! — верескнула Аліса.

— А я лайно під твоїми підборами… А ти ж любила мене. Любила гівно. Подобається?

Аліса різко повернулася, щоб піти, але Вова схопив її за край плаття:

— Ні! Будь ласка… Ну секундочку ти можеш… Нехай ті бабки… Ну, здохну я, я й так скоро здохну… Не важливо… Ну хоч секундочку постояти? Чи западло?!

Ірина збігла з ґанку й швидким кроком підійшла до охоронця:

— Що ви дивитеся?

— Та це ж начебто її хлопець…

— Ви що, не бачите, він п’яний? Ану ж він її вдарить?!

Охоронець недобре блиснув очима. Він не сказав того, що просилося на язик, але відьма й так зрозуміла: похмурий дядько вважав, що Алісі-свинятку кілька ляпасів підуть тільки на користь.

— А що, як він її вб’є? — Ірина зціпила зуби. — Хто відповідатиме, га?

Охоронець подивився на неї похмуро, потім знехотя, але дедалі швидше покрокував до розбитої машини:

— Так, Алісо Вікторівно, у нас нібито проблема чи ні?

Вова підхопився з колін, наче його вдарило струмом:

— У нас проблема… У нас душі немає! Бабки є — а душі немає… Та забирай, якщо вже я негідний тюхтій, не вартий тебе, шоколадної… Забирай!

І він почав зі стогонами й прокльонами відстібати велосипеди від багажника на даху.

— Сто тисяч гівняних рублів, — бурмотів він собі під ніс. — Це життя не варте, ні… Моє життя — лайна купа, зате ця вся в білому… Аж виблискує… А моє життя — це тьху…

Навіть Ірині було соромно й страшно на нього дивитися. Аліса відступила ще на кілька кроків, але не йшла, наче заворожена.

— На! — Вова несподівано сильно жбурнув велосипед, так що Аліса ледь ухилилася. — Твоє! Забирай!

— Ти що робиш? — насунувся охоронець.

— Та нехай, — кинула Аліса.

— Нехай? — проридав Вова. — І занехаяла… Занехаяла… І мій теж, бо яка різниця, все одно здихати…

Він говорив це, знімаючи з даху другий велосипед, з чоловічою рамою.

— Я йду, — сказала Аліса й розвернулася до ґанку.

— То що з ним робити? — охоронець, здається, трохи розгубився.

— Убивати! — вигукнув Вова. — Усі ви мене вбиваєте… І ти, — він тицьнув пальцем у спину дівчині, — ти мене вбиваєш! Уся в білому, так! А я лайно, а ти любила лайно, ти зі мною, з лайном, спала…

Аліса різко обернулася до охоронця:

— Слухай, викинь його звідси!

Голос її погано слухався.

— На! — Вова жбурнув другим велосипедом в охоронця. Той відскочив, і його запас лояльності висох остаточно.

Аліса піднімалася сходами, підбори її не торкалися мармуру. Ірина стояла, переплівши пальці перед грудьми, і дивилась, як охоронець, завівши Вові руку за спину, тицяє його лицем у понівечений бік сірого пежо:

— Та я тебе, обколотого, до ментовки здам!

З будки вийшли ще двоє в чорних куртках з емблемою охоронної фірми. На порозі виріс Только.

— Пусти, — стогнав Вова, — я поїду… Відпусти, нафіга це тобі…

Аліса зникла за дверима.

— Година? — прошепотіла Ірина.

— Одинадцята нуль п’ять, — у голосі демона вона почула втіху. — Яке жалюгідне щеня. Від нього кровопролить чекали… Ірко, п’ятдесят п’ять хвилин. І все!

«Якби він був живий, — подумала Ірина, — зараз напився б од радості. Хоча радіти, мабуть, зарано».

Кивнувши охоронцям, наче підлеглим, вона вибігла на ґанок. Крізь скляні двері можна було розрізнити фігуру Аліси в довгій світлій сукні: внучка народного художника бродила, мов привид, уздовж химерно освітлених картин і не поспішала повертатися до зали.

Ірині стало так її шкода, що аж горло перехопило. Одного за одним вона згадала всіх своїх мужчин: за першого вона вийшла заміж на жахливі півроку — наркота… Другий трапився випадково, на дві ночі. Третій був роботом, світ уявлявся йому величезним механізмом-обслугою, а дружина — блискучою шестірнею. А так — відповідальний, добрий, турботливий навіть… Таке.

І кожного вона по-своєму кохала. Якщо це можна назвати коханням. Якщо кохання взагалі буває на світі, бо ж усі мужики — відомо хто…

Повернувшись до будинку спиною, вона дихала свіжим лісовим повітрям і дивилася, як сірому пом’ятому пежо відчиняють ворота. Як він викочується, щоб ніколи не вертатися.

Ворота зачинилися.

— Придурок, — сказав один охоронець другому. — Зараз його на дорозі заметуть…

— Хай замітають, аби не тут, — мудро відповів другий.

І кинув оком на освітлений будинок, звідки долинав спів — хоч і врозбрід, але щирий і голосний.

Третій мовчки прибирав галявинку: підняв один велосипед, одніс за ріг, притулив до стіни гаража. Потім другий одніс туди ж.

Ірина знову зазирнула до холу. Аліси не було видно.

Відьмі захотілося горілки.

Вона прокралася до зали, на своє місце, і нарешті доїла солоний огірок. Потім сама собі налила чарку й вихилила; одразу стало тепліше й припинили тремтіти руки.

— Отак і спиваються, — сказав демон.

— Тобі все одно не можна, — огризнулась Ірина. — Котра година?

— Я тобі годинник чи будильник?

Ірина пошукала поглядом Алісу. Старий художник сидів зажурений, опустивши голову на руку: втомився, мабуть, за довгий день нескінченних вітань. Його родичі й друзі спілкувалися, кожний у своєму колі; подали солодке, і гості бродили залою з кавовими чашечками в руках.

«Ридає в туалеті», — подумала Ірина.

Гостьовий туалет був великим і світлим, у ньому пахло розарієм — і тютюновим димом; дві манірні пані курили на дивані й розмовляли не про мистецтво, як можна було припустити, а про хабарі в якомусь провінційному інституті. Аліси не було.

«Ридає в іншому туалеті, — подумала відьма вже з відтінком тривоги. — Ясно, що після такої сцени їй треба побути самій… Особливо, якщо вона хоч трішки кохала цього бридкого типа».

Вона побачила управителя Толька — й рішучо підійшла до нього:

— Де Аліса? Ви не бачили?

— Ні, — відповів він без подиву.

Вона взяла його за ґудзик і притягла до себе:

— Сьогодні в неї боліла голова, — довірливо шепнула у вухо. — Може бути спазм… Одним словом, знайдіть її, їй час пити ліки.

— Ви хто? — він знов оглянув її з голови до ніг, від кросівок до хвоста на маківці. — Ви її лікар?

— Я її особистий тренер, — сказала Ірина суворо. — Попросіть знайти її.

І, переконавшись, що Только справді підкликає до себе обслугу, вийшла на ґанок.

У дворі мерехтіли гірлянди. Світилися червоним вогники сигарет: ситі й п’яні гості вирвалися на свіже повітря. Ірині гостро захотілося курити.

— Алісо! — покликала вона в темряву.

— Мієлофон! — гугнявим голосом відгукнулися з групи гостей.

І кілька голосів засміялося.

* * *

Краще б у неї, як і раніше, боліла голова. Краще б вона була п’яна, з завісою перед очима, краще б думки плуталися, а ноги запліталися.

Але вона мислила дуже чітко. Історія стосунків із Вовою була освітлена, висвітлена, ніби картина на виставковому стенді. І в цій історії багато було зайвого, але було й дороге.

Тим гірше.

Аліса зупинилася перед улюбленою дідовою картиною; вона пам’ятала її змалку. Пляж, мокрий пісок, у якому, мов у дзеркалі, відбилось, як граються діти. Тоді все було просто — без усіляких сюрреалістичних пошуків, без фальшиво-пафосної каламуті.

І туди вже не повернутися, на цей мокрий пляж.

Вона тихенько вийшла через бічні двері. Постояла, дихаючи повітрям. Вови вже й сліду не було; так легко уявити, що він наснився. Що це був прекрасний на початку, потім гіркий і страшний, потім принизливий сон; на галявинці перед входом, де щойно, кілька хвилин тому, стояв пежо, запрошені піротехніки готували феєрверк. Ох, вибухне, заблискає, ох, розсиплеться вогнями…

А потім Алісин погляд наткнувся на велосипеди.

* * *

— Тут один вихід?

Охоронці дивилися на неї підозріливо.

— А що таке? — почав перший, той, що скручував Вову.

— А те, чи ви точно знаєте, що Аліса не виходила? Бо в будинку її, здається, немає.

Охоронці перезирнулися.

— Ну, є ще хвіртка, — сказав другий. — Там, ззаду, де чорний хід. До річки, раптом що, але звичайно там не ходять, звичайно до річки на машині, тому що…

Ірина перестала його слухати.

Два велосипеди були притулені до стіни гаража ще п’ятнадцять хвилин тому.

Два.

А тепер там стояв один.

* * *

І ці стежки вона теж знала змалку. Правда, при здоровому глузді вона б не вилазила на велик у довгій сукні та босоніжках на високих шпильках.

Але вона примудрилася вилізти. Підбори теліпалися в повітрі, не торкаючись педалей. Сукня маяла, оголюючи коліна; нікому було дивитись, осуджувати чи жадати, Аліса їхала крізь ніч, подекуди підсвічену ліхтарями.

Стежка влилася в путівець. За огорожами гавкали й затихали собаки — вони передавали один одному Алісу, як олімпійці — смолоскип.

Вітер в обличчя заспокоював її. Розмазував сльози. Казав, що все ще буде.

* * *

— Вона поїхала! Серед ночі! Це нормально?!

— Тихо, тихо, люди навколо, нащо здіймати паніку?

— Тому, що куди ви дивилися?! На велосипеді серед ночі! Одна!

— Вона тут знає всі стежки, — примирливо сказав перший охоронець. — Триста разів каталася. Житейська справа, захотілося дівчинці провітритись, а ми зараз Сергія пошлемо по неї на мотоциклі… Сергію!

«Охоронець Сергій її й знайде, — холонучи, подумала Ірина. — Причому, судячи з того, як мало лишилося часу до півночі — знайде десь недалеко від будинку».

— Іди до старого, — прошелестів демон. — Рахунок на секунди!

— Панове, через хвилину феєрверк! — пролунав звідкись веселий голос розпорядниці. — Через хвилину перед будинком буде влаштовано феєрверк на честь Едуарда Васильовича, прошу вас, не пропустіть це диво!

Охоронець Сергій тим часом пішов до свого мотоцикла. Він ішов повільно, замислено, флегматично. Ще хвилина — і дійде, мабуть. А ще через кілька хвилин заведе мотор.

— Ірино! Припини метатися! — демон виплив із темряви, перетинаючи їй дорогу. — Добудь десь білий халат. На кухні має бути. Шукай.

— Га?

— У білому халаті тебе допустять до старого, коли все почнеться.

— Що почнеться?!

— Ірино, — демон став перед нею, блідий, як лампа денного світла, — ти її не врятуєш. Шукай халат! Тобі треба бути біля нього, коли цей Сергій привезе… її.

Гості виходили з будинку, сміялися, курили, заповнювали двір юрбою. Народного художника поки що не було видно.

— Уже все сталося, — хрипко продовжував демон. — Або станеться через кілька секунд. Вона злетить у кювет, або її зіб’є машина, або…

— Олегу, — сказала Ірина, — ти мене можеш не пустити… Але знай, я говорю зараз дуже серйозно. Я все-таки відьма, і баба моя була відьмою. Ти матимеш своє пекло, Олегу якщо не даси мені врятувати дівчину.

— Ти її не врятуєш! — сказав він благально. — Мені теж її шкода, але ти її не…

Вони віп’ялися одне одному у вічі, як два коти за мить до бійки.

— Давай, — Олег здригнувся, наче у крижаній ванні. — Ну… спробуй.

* * *

Велосипед був розрахований на великого чоловіка. У підлітковому віці Ірині траплялося їздити й на таких — сусідських, чоловічих, із високою рамою. Але то було давно.

Ліхтарі горіли неяскраво й не скрізь. Відьма ввімкнула фару: вогник майже нічого не освітлював, проте на вологій од дощу глинистій стежці чітко виднілися сліди велосипедних шин.

Стояла ніч, глибока й свіжа, жовтнева. Пахло глицею та водою. Повільно розходилися хмари, відкриваючи для неба землю, ніби вказуючи падаючим зіркам, куди саме слід прагнути. Сопучи й крекчучи від незвичних зусиль, Ірина гнала по сліду шин на глині: велосипед здавався величезним, як буйвіл, і таким само важким.

Прокинулися собаки за чужими парканами, заходячись і вмовкаючи по черзі, ніби їх вмикало величезне реле. Ірина гнала, з жахом відчуваючи, що сил скоро не залишиться.

І, піднявшись на горбок, побачила на дорозі далеко попереду самотню велосипедну фару.

* * *

Плаття розірвалось, а сльози висохли перед самим шляхопроводом — мостом над трасою. Свіже повітря, алкоголь та анальгетик досягли нарешті рівноваги в слабкій Алісиній голові; правда, почали боліти ноги в босоніжках, а скинути взуття й крутити педалі босоніж було б зовсім божевіллям. Аліса вже колись намагалася їздити босоніж. У дитинстві… Та чому ж сьогодні так часто згадується те дитинство?

Дід навчив її їздити на велосипеді. Зразу на великому. Ніяких триколісних, ніяких підпірок і бічних коліщат. Дід просто посадив її в сідло, сказав правильні слова, підштовхнув — і вона поїхала. Так просто.

І життя своє влаштувати теж просто. По-перше, Вови немає й ніколи не було. По-друге, інших теж нема, крім мами й діда, звісно. По-третє, вона не кидатиме університет: то була примха. Вона знову ходитиме на танці, двічі на тиждень басейн, тренування, солярій; а велосипед вона покине. Або подарує комусь. Вистачить із неї велосипеда — тільки погані спогади…

— Алісо!

Вона озирнулась: о Господи. Ця дурна її наздогнала й тут; кришталевий настрій розбився, наче ваза. Втім (вона посміхнулася) на велику нас не доженуть…

Не озираючись, налягла на педалі. З розгону виїхала на місток над трасою й не одразу збагнула, звідки стільки світла.

Назустріч через горбатий місток ніби сходила зоря: це пер на швидкості сто двадцять здоровенний паркетний джип.

* * *

Багато разів потім Ірина намагалася забути цю картинку. Вона відбилася в очах, як, за давнім переказом, влипає в сітківку вбитого образ убивці.

Розігнавшись, Аліса вилетіла на міст, і в цю саму секунду джип з увімкненим дальнім світлом виринув із другого боку, наче акула-людожер. Силует дівчини на велосипеді на мить завмер — мов на сцені, у морі вогнів, у довгій сукні, на очах захопленої зали…

А потім метнувся вбік, наче його здмухнули.

Джип промчав мимо, ще більше поспішаючи, в паніці тікаючи з місця пригоди. Ірина не втрималася й полетіла в кущі разом із велосипедом. Джип зник, залишивши в повітрі їдкий запах вихлопу — ніби нервового поту вбивці.

Вона виплуталася з колючих стебел. Схопила велосипед — і кинула. Побігла до моста, підсвіченого ліхтарями з траси. От залишилося сто метрів, сорок метрів, десять…

Ось валяється на самому краєчку велосипед.

Ось долинає здалеку — звідкись із-за спини — рев мотоциклетного мотора.

Вона підійшла до огорожі й зазирнула донизу. Аліса висіла на руках — точніше, на одній руці; пальці лівої зімкнулися на залізній трубі огорожі. Пальці правої намагались учепитися за бетон, але весь час зісковзували.

По трасі, за п’ятдесят метрів під ними, проїхав самоскид. Водій вирішив, що настав час передати кермо змінникові — ввижається, що дівчата в довгих сукнях висять на мостах. Чи це манекен, новий вид реклами?

Подумки рахуючи секунди, Ірина пролізла між горизонтальними трубами огорожі й перехопила за зап’ястя праву Алісину руку. У цей самий момент над будинком народного художника Раєвського розкрилися перші квіти великого феєрверка.

* * *

— От зараза… Ну отось же… Та бачив я цей джип, навіть приблизно знаю, хто це… Ох суки, ну вони вже не викрутяться…

Так бурмотів Сергій, допомагаючи Ірині садовити дуже тиху, з розбитими ліктями й коліньми, але загалом цілу Алісу на мотоцикл.

— І зразу викликати «швидку», — суворо наказувала Ірина. — Вона в шоці, не бачиш?

— Я нормально, — хрипко відгукнулась Аліса.

— їдь!

Сергій, ревучи мотором, поспішив з місця аварії назад до будинку, де цвіли в небі сині, зелені, червоні вогні. Кілька хвилин Ірина стояла, дивлячись на них і ні про що не думаючи.

Вона сама була шокована.

— За чверть дванадцята, — прошелестів демон, з’являючись у неї за спиною.

Ірина дивилася на феєрверк.

— Ще п’ятнадцять хвилин…

Якби демонові потрібне було повітря, Ірина визначила б, що зараз він задихався.

— Це воно й було, — знову забурмотів Олег. — Воно й було… З моста на дорогу — певна смерть… Або під колесами тієї машини… Знаєш, як вони називають велосипедистів? «Хрустики»…

— Це вони тих, хто на скутерах, так називають.

Над будинком народного художника Раєвського опадав золотий дощ.

— Ірино, — тихо сказав демон, — ти як?

— Нормально.

— Ірино, ти… офігенно крута, — він дуже боявся пафосу й тому добирав підліткові дурні слівця. Теж мені демон. Знайшов, чого боятися.

Вона мовчки підняла Алісин велосипед. Колесо погнулося «вісімкою», рама була цілою; спираючись однією ногою на педаль, як на самокаті, Ірина спустилася з моста й підібрала в кущах колишній Вовин велик. Ліхтарик горів серед заростей дикої малини.

Відьма піднялася на раму чоловічого велосипеда й покотила поруч жіночий, тримаючи обидва керма двома руками.

Ніколи раніше вона так не їздила.

— Ти її врятувала, — сказав демон. — І його теж.

Відьма не відповіла.

— Знаєш, — сказав демон із такою інтонацією, ніби йому дозволили говорити після тисячі років мовчання, — я б хотів, аби ти була щаслива. Я б… якби я міг. Якби я був живий.

Собаки, що злегка отетеріли від усіх цих нічних переміщень, гавкали за парканами вже без колишньої злості.

— Дякую, — сказала Ірина, помовчавши.

Феєрверк припинився. Над будинками й лісом залягла ще чорніша, оксамитова, осіння темрява.

* * *

Вона відчула біду, вже під’їжджаючи до будинку.

У дворі нікого не було. За скляними дверима, в холі, металися тіні. Кинувши велосипеди, Ірина вибігла на ґанок.

Центром загальної уваги, як і досі, був іменинник. Народний художник Раєвський стояв біля стола, й ані тіні колишньої добродушності не було на його жовтому лиці:

— Творчий шлях?! В очі плювати… Медом мазати… Суки… Та в сраку такий творчий шлях! Це ж гноїще… Ці мої…

Він із силою жбурнув баночку з хріном, і буряково-рожева ляпка забарвила алегоричну картину на стіні.

— Геній… народний художник… ви ж із мене випили, тварюки солодкоголосі… я ж здохнути хочу, на це дивлячись… Та западіться ви!

І він перекинув стіл, і недоїдені тістечка застрибали по паркету.

До художника вже підбирався з улесливою усмішкою управитель Только:

— Едуарде Васильовичу, ви так утомилися… Це нервовий зрив… Просто відпочити, і все буде…

— Щезни!

І народний художник підхопив найближчий стілець; той був важким, однак і Едуард Васильович здавався в цей момент могутнім, як Голіаф. Він відвів снаряд назад, ніби збираючись метнути в Толька, і той відсахнувся, а гостей, що стояли поруч, наче вітром звіяло.

Поважна стара в бузковому намисті стояла, звівши очі догори, всім своїм виглядом виражаючи шляхетне обурення. Дама з діамантами схлипувала. Молодик у незграбному смокінгу, присівши за стіл, мов кулеметник, знімав художника мобільним телефоном.

— Та хай воно все западеться, — скрушно сказав Раєвський, сліпо шукаючи очима в купі подарунків і вітальних адрес. — Дохле… смердить. Думав, один раз…

Він із силою гепнув стільцем об купу подарунків — полетіли скалки та пелюстки.

— Стара я хвойда! — слізно вигукнув художник. — Такий талант просрати!

Він розвернувся й пішов геть, і гості, і втеклі офіціанти розступалися перед ним, сахалися, ховалися одне одному за спини. Якась жінка квапливо почала відтирати хрін з алегоричної картини.

Люди заговорили всі разом. Аж ніяк не всі здалися засмученими: більшість уже уявляла, як воно буде — описувати все це в блозі, розповідати друзям, і як здивуються глядачі, і як буде слухачам по той бік студійного мікрофона. Багатий, знаменитий, усе в нього є — і диви! Так і сказав — «просрати»? Та чесне слово!

Ірина вискочила до холу. Аліса сиділа в кріслі, ледь жива, біля неї клопоталася дівчина-медсестра в білому халаті (все-таки комусь знадобився білий халат). Ірина мовчки пораділа, що онучка не була свідком огидної сцени. Доля хоч цього позбавила дівчину; відьма здалеку всміхнулась Алісі, яка здавалася дуже сонною: кінська доза заспокійливого на тлі алкоголю. Нехай поспить, уранці й голова мудріша. Такі дні називають другим народженням — вона вижила, й доживе тепер до старості, і відзначить дев’яносторіччя в колі родичів і друзів…

— За п’ять, — прошепотів їй на вухо демон.

Ірина повернула голову:

— Що?!

— За п’ять дванадцята. Де він?

* * *

Народний художник віддалявся стрімко. Збіг сходами з гладенькими дерев’яними східцями, із кованим поруччям; Ірина встигла помітити за фігурними ґратами — уже на самій горі — його м’які шкіряні туфлі.

Тут усе було м’яко, гладенько, бездоганно: дерев’яні поверхні, шкіра, сталь, матове світло. Тут закінчувалася гостьова частина будинку й починалася приватна, але в момент загальної метушні та розгубленості нікому було зупинити відьму, яка побігла слідом.

— Едуарде Васильовичу!

Він навіть не озирнувся. Прискорив крок, повернув у коридор за масивними дубовими дверима.

— Едуарде Васильовичу, вас кличе Аліса!

Ірина розраховувала, що внуччине ім’я виявиться ключем до його уваги. Та навряд чи народний художник узагалі її чув.

— Едуарде Васильовичу?!

Зачинилися двері. Ірина навалилася на ручку й спізнилася на частку секунди — в масиві суцільного дерева прокрутився ключ, клацнув сталевий язичок.

— Едуарде Васильовичу, Алісі погано, ви чуєте? Вона вас кличе! Вона потрапила в аварію, ви чуєте?

Тиша. Швидкі важкі кроки.

— На допомогу! — відчайдушно закричала відьма.

У глибині великого будинку вдарив годинник. Старовинний, антикварний, гучний, такий відбивав північ для Попелюшки.

— Допоможіть!

Вона кинулася сходами вниз. Якась дівчина у фартушку не стала її слухати — втекла.

— Допоможіть! Двері!

Ніхто не розумів. Усі дивились, як на божевільну; єдиним, хто відреагував одразу й правильно, був той-таки Только, але до цього моменту замовкли годинники, що били по всьому будинку.

Ламати дубові двері було довго й важко, але в кімнаті обслуги знайшовся дублікат ключа. Ірину відіпхнули, відтіснили, притисли до стіни чиїмось ліктем, і все, що вона встигла побачити — ноги в м’яких шкіряних туфлях, що нерухомо висять у повітрі.

Втім, вона не хотіла бачити більше.

* * *

— …Я помилився. Це моя помилка.

Ніч була прохолодною. Ірина йшла вздовж шосе, а від світла фар металася на узбіччі майже кілометрова тінь.

— Я помилився… А може, мене змусили помилитися. Може, просто настав мій час.

— Хто? — Ірина чітко переставляла ноги. — Хто змусив?

Демон не відповів.

Вона зупинилася, підвела руку; ще одна машина пролетіла, не спинившись. Ірина рушила далі. Напевно, можна було викликати з мобільника таксі. Але тоді доведеться називати адресу; тоді доведеться повертатися додому, заново входити в буденність і зізнаватися собі, що нічого не привиділось. Усе так і було: рожева ляпка, гострий запах хрону, ноги в м’яких шкіряних туфлях. «Але ж я знала, що він захоче себе вбити, проте не завадила йому…»

Аліса тепер спала й нічого не знала. їй скажуть завтра, та й то не відразу; чи буде винуватити внучка себе у смерті діда? Ні: такі, як Аліса, не дуже схильні себе картати.

Вона не свята. Мабуть, вона не дуже добра дівчина. Але жива.

— То що, Олегу? Що тепер буде?

— Похорон.

— Розумію. А з тобою? Зі мною?

— Зараза ти, Ірино, — сказав демон, ніби повторюючи завчений технічний опис. — Тільки про себе й думаєш.

Вона йшла, запхнувши руки в кишені куртки й насунувши на лоба каптур. У пришляхових кущах і парканах їй ввижалися сплетені шестірні, що позначають закони долі. Чому можна запобігти? Чому не можна?

«Якби я не гасала цілий день за Алісою, а втерлася б у довіру до старого. Якби я вчасно зрозуміла. Напевно, був спосіб його втримати, як я втримала тих, інших».

— Ми врятували Катю, Митю й Антона, — сказала вона вголос. — І Алісу теж урятували. Вона б не вижила без нас.

— Чи став би світ гіршим без Каті, Миті й Антона? — глухо відгукнувся демон. — Та й без Аліси, якщо чесно?

— А без тебе?

Відьма зразу пошкодувала про сказане. Клятий язик.

— Без мене він став кращим, — повільно відгукнувся демон.

— Особливо для твоєї вдови. І дітей. Вони просто щасливі.

— Забудуть, — його голос заскреготав консервною кришкою. — І правильно зроблять.

Ірина зупинилася. Демон, у своєму сірому костюмі, з блідим, як перлова пудра, довгастим лицем завис перед нею, ледь торкаючись ногами узбіччя.

— Мені здається — чи ти став якимось… зовсім прозорим?

— Мій час спливає, — сказав він з відразою. — На світанку — з речами на вихід… добре, без речей. Нафіга мені речі в пеклі?

— А я?

— А тебе я за правилами повинен… прибрати. Як відпрацьований інструмент. Ти забагато знаєш.

— За якими правилами?!

— Дорожнього руху, — сказав демон зло. — Техніки безпеки при роботі з лобзиком!

Повз них мчали машини.

— Ну, тоді прибирай, — дуже спокійно сказала Ірина. — Якщо за правилами треба — що ж… прибирай, можна прямо зараз.

Демон мовчав.

«Навіть істерики не можу здійняти, — подумала відьма з утомленим подивом. — Добре було б зараз розкричатися, з матюками, з кулаками — місце гарне, чисте поле, ніч. Не прибіжить юрба — знімати на мобільний. Викладати в мережу. Може, заридати?»

На небі горіли зірки. При світлі фар тьмянішали, в короткій темряві знову розгорялися. Демон мовчав.

— Чого чекаємо, Олегу? Світанку? Як Русалонька?

Ірина й сама не могла зрозуміти, чому давня казка, забута ще в її бурхливому підлітковому віці, раптом згадалася, та ще й так яскраво.

Демон мовчав.

— Ну! — крикнула вона надсадно. — Прибирай свій відпрацьований інструмент!

— Я пожартував, — сказав він глухо.

— Що?!

— Чого ти розкричалася? Нема… таких правил, — він ледь затнувся, ніби долаючи перешкоду. — Твоя правда.

Проскочили зелені «Жигулі». Машинка різко загальмувала попереду на узбіччі і, ввімкнувши білі фари заднього ходу, позадкувала до Ірини.

Відчинили дверцята.

— Їхати будемо? — весело запитав молодий чорнявий хлопець. — Куди?

— Південне Чертаново, — раптом сказав демон.

— Що?

— Академіка Янгеля, — вигляд у нього був такий буденний, ніби він і не мертвий. — Їдьмо.

* * *

О третій ночі дзвінок у дверях лунає особливо голосно. Але за цими дверима не спали — так, дрімали впівока.

— Хто там?

У голосі зрозуміла тривога. І, якщо Ірині не почулося — надія.

— Алевтина, — сказав демон, — Ігорівна.

— Алевтино Ігорівно, — промовила відьма, радіючи, що в імені так багато жалібного звука «і». — Це Ірина… відьма. Ви були в мене сьогодні вранці.

Потемнів отвір вічка.

— Як ви дізналися, де я живу? — у голосі страх. — Я міліцію викличу просто зараз, у нас віддок поруч!

— Алевтино Ігорівно, не треба міліцію. Я можу… розповісти вам, що сталося з Олегом.

* * *

З дитячої визирнули відразу два невеликих личка. Хлопчики були майже однаковими на зріст і не дуже схожими один на одного: перший — викапаний батько. Другий — копія мами.

— Хто там?

— Ніхто. Ану спати!

— Ма, хтось прийшов?

Олег стояв зовсім поруч, прихилившись плечем до стіни. Ірина не бачила зараз його обличчя й не хотіла бачити.

— Спати, я кажу! Це… сусідка, ви спіть, це вас не стосується.

Алевтина щільно зачинила двері дитячої. На ній був шовковий халат, накинутий на нічну сорочку; відьма пройшла за нею до кухні й сіла на поданий стілець.

Олег лишився стояти у дверях.

— Недобре, якщо ви мене обдурите, — глухо сказала вдова.

— Я не обдурю, — Ірина переплела пальці. — Олег, він, одним словом…

Вона замовкла.

Секунду тому ця жінка ще могла сподіватися: збожеволів, викрадений, утік…

— Я знала, — дуже спокійно сказала вдова.

— Двадцять сьомого березня, — прошепотів Олег. — Двадцять сьомого березня минулого року…

* * *

Двадцять сьомого березня сніг ще лежав у лісі, але ця річка, зігріта промисловими стоками, вже рухалася, текла в чорних підталинах берегів, поринала під лід і знову вибивалася на волю.

Він зупинився на залізному містку, зведеному тут ще до розпаду СРСР. Не дивно, що поруччя проіржавіло й відвалилося.

Він волів би проковтнути цю жменю таблеток удома в ліжку, але не хотів, щоб його там знайшли. Особливо, щоб знайшли діти.

Тому він з’їв усі, стоячи на тонкому містку над чорною крижаною річкою. І запив горілкою з пляшки. Постояв і ще кілька хвилин, а потім плавно, дуже м’яко полетів униз. І не відчув холоду — взагалі нічого.

Ірина здригнулася, уявивши собі цю картину. Жінка сиділа навпроти, дивлячись широко розплющеними почервонілими очима:

— Але навіщо? Навіщо?!

— В останню мить, — швидко сказала Ірина, — він пошкодував. Він дуже хотів би все повернути, але було пізно…

Вона благально глянула на Олега — щоб переконати його не опиратися ласкавій брехні.

— Пошкодував? — Олег подумав, ворушачи губами, ніби повторюючи про себе віршовані рядки. — Так.

— Навіщо? — повторила жінка, чомусь стискаючи в руках синю чашку.

— Нервовий зрив, — ще швидше сказала відьма. — У нього просто було потьмарення… розум потьмарився. Він би ніколи такого не зробив при здоровому глузді. Він дуже любив… родину, дітей. Він був сильним чоловіком, він би ніколи такого не зробив, це хвороба, от.

— Скажи, нехай знайдуть мене й поховають, — сухо й буденно звелів Олег.

— Він хоче, — почала Ірина, — щоб його знайшли й поховали.

Жінка нарешті знайшла в собі сили розплакатися.

— Усе, годі, ходімо, — ще сухіше звелів Олег. — Більше ні слова.

— Чому ти відразу мені не сказала? — заговорила крізь сльози Алевтина Ігорівна. — Ще вранці?

— Іще він просить пробачення, — зненацька для себе вистрелила Ірина, дивлячись просто в сіро-сталеві очі демона. — Він винен перед вами. Перед хлопчиками. Він просить пробачення.

Її ноги сіпнулися самі собою; вона підвелася так різко, що стілець гепнувся на підлогу — наче маріонетка, яку сильно й невміло смикнули за ниточки. Похитуючись, рушила до виходу: ноги йшли, а руки чіплялися за одвірки.

— Я теж перед ним винна, — тихо сказала жінка за її спиною.

Ірина ледь не впала — демон припинив тягти її, як ляльку, і знадобилася частка секунди, щоб перемкнутися на власну нервову систему.

— Винна, що там казати, — уже не плачучи, сказала жінка, дивлячись перед собою, бачачи щось особливе. — Виходила за нього — така дурна була, прости Господи. Набралася розуму, звісно, але дорогою ціною… Тому хай він мені пробачить. Якщо почує. А я йому пробачаю з легким серцем… І земля йому пухом.

* * *

О сьомій ранку відьма була на Лужковому мосту, де в ранкових сутінках випиналися «древа кохання», залізні конструкції з тисячами замкнених замків — великих і маленьких, кольорових і сірих, з іменами молодят. Тисячі ключів, гадалося, спочивали на дні під цим самим мостом, і водолаз із магнітом міг би чудово тут розважитися.

«Древо кохання», а не «древо шлюбу». Імена, дати, кумедні сердечка; бажання скувати й прикувати, замок як символ неволі й безпеки. Замок на чавунному поясі вірності. «І чому мене тягне на міст, — думала Ірина. — Міст між двох берегів: як ти, бетонна конструкціє, з’єднуєш твердінь із твердінню, так і моя доля нехай з’єднує любов і свободу в одному флаконі… Тьху, зникли, це професійне, треба буде використати в майбутньому… якщо в мене є майбутнє, а не тільки минуле, якщо це не міст посеред Стіксу, хоча які на Стіксі мости».

Демон плентався поруч, повторюючи кожний її крок, і незрозуміло, хто був чиєю тінню. Діставшись до середини моста, відьма зупинилася біля поруччя, дивлячись на фонтани.

— Насправді я був їй не потрібний, — сказав Олег.

— Вона тобі пробачила.

— У неї був коханець. Заможна пристойна людина. І дітям подобався. Усе складалося. А мене не кидала тільки з жалю. Був би здоровий — давно б пішла.

— Олегу, вона тебе кохала.

— Жаліла, — вперто повторив демон. — Вона й себе жаліла, і собою пишалася: така героїня, хворого чоловіка не кидає, хоч давно й не любить. Приносить велике кохання у жертву смиренності й чесноти. Тепер вона молодець, а я…

— Олегу, як тобі не соромно?

— А хто сказав, що не соромно? — запитав він із викликом.

Ірина згадала, як кілька місяців тому, під час їхньої першої зустрічі, він страшно кричав їй в лице: «Що ти знаєш про самогубців? Коли нічого не прив’язує до життя, лише біль, тільки й чекаєш, щоб це швидше скінчилося!»

— З таким діагнозом мені все одно лишалося недовго, — сказав він, ніби прочитавши її думки.

— Ти цього не можеш знати. І це не наше діло, скільки нам лишилося.

— Ти теж суддя, так?

— А я схожа на суддю? — вона осміхнулася.

Він стояв дуже близько. Дивився гарячково. А навколо світлішало з кожною секундою.

— Дякую, — сказав він металево-дзвінко, ніби в горлі зламалася залізна шпиця. — Ти їй усе правильно сказала. І ти все правильно зробила, відьмо. Дуже тобі… дякую.

Довкола світлішало й світало.

Якби він був людиною, вона запросто поклала б йому руки на плечі. Сестринським таким, безневинним рухом. І потім, щоб закріпити успіх, підвелася б навшпиньки й понюхала кутик його рота. А потім і поцілувала; жоден із її мужиків не будив у душі ніжності. Пристрасть — так, страх — скільки завгодно, а ніжність — не судилося.

Вона стала навшпиньки.

Її долоні ковзнули, проходячи крізь Олега, як крізь голограму; Ірину облило крижаним душем. Він відсахнувся із запізненням — він хотів і мав би відсунутися раніше, щоб не допустити її рук до себе. Але от — забарився. Піддався.

Вони мовчали довгих п’ять хвилин, а довкола світало неминуче й потужно, як злітає на стовпі полум’я ракета.

— Як мені шкода, якби ти знала, — сказав демон. — Як мені жаль.

— За правилами, — заговорила вона голосніше й веселіше, ніж це було б природно, — ти ж спокутував. Ти їх урятував, трьох, чотирьох навіть, якщо врахувати Алісу.

— Немає таких правил.

— Як це немає? Я сто разів бачила в кіно. Привид виконує свою місію й заспокоюється…

— У пеклі.

— Ну чому обов’язково в пеклі? Навіщо тоді все це було, га?

— Не знаю, — зізнався демон. — Художника я не врятував.

— Бо тобі повідомили неправильні дані! Зажадай, щоб тобі дали нове завдання, з правильною інформацією…

— …Напиши скаргу…

— Ну й поскаржся! Хто там у вас найголовніший демон?

Він усміхнувся — вперше, відколи Ірина його знала. А потім раптом засміявся — дуже тихо, не дуже весело, але це був людський теплий сміх.

— Ірино, ти чудова.

— Ну, я відьма без вищої освіти… Але хіба неправда?

— Правда-правда, авжеж.

Він припинив сміятися. Потягнувся до неї, але, схаменувшись, зупинив руку на півдорозі:

— Ірино, йди, га?

— Як — іди?

— Зараз сонце зійде…

— Олегу!

— Іди, будь ласка. Я не знаю, що зі мною буде, я хочу, щоб ти пішла!

— Утекти, — сказала вона докірливо. — Щоб когось від чогось уберегти. От мужики, знов на ті самі граблі.

І всміхнулася найвідчайдушнішою зі своїх усмішок.

* * *

Рівно о сьомій тридцять дев’ять сонячний диск виринув з-за обрію, і першими його появу помітили дахи на заході.

Ірина й Олег трималися за поруччя моста — їхні руки були поряд, і можна було повірити, що вони дотикаються.

Відьма примружилась, коли сонячний промінь ударив їй у вічі. І міцніше стиснула поруччя; сонце піднімалося вище. Блищали струмені фонтанів. їхали по набережній машини. Олег дихав ротом, так, ніби був живий, і дивився на небо, наче сподіваючись злетіти.

Сонце зійшло — а він ще був поруч, був тут.

— Тобі вибачили, — прошепотіла Ірина.

На секунду їй повірилось, що, як Піноккіо став справжнім, так і Олег тепер стане живим. Вона була готова до того, що його зараз закрутить, із пальців ударять промені, а перетвориться він на принца чи на потвору — значення не має…

— …Там для мене горить во-огонь, як вічний зна-ак забутих і-сти-ин!

Сміючись і виспівуючи тонкими дівочими голосами, від Болотної площі насувалася юрба підлітків після весело проведеної ночі. Ірина відвернулася тільки на хвилину — а коли подивилася знову, його вже не було.

— Олег?!

Її рука стискала поруччя — самотня й біла, навіть, здається, синя від ранкового холоду.

— Олегу!

Усе, що відбулося за ці місяці, враз стало схоже на вигадку чи марення.

Світанок змінився ранком, як у почесній варті. Тяглися катери по воді, під’їжджали нескінченні весільні процесії, замикалися замки на залізних гілках і летіли на дно ключі, уособлюючи чиюсь волю. На жінку, що стояла біля поруччя, ніхто не звертав уваги.

Хіба мало в місті божевільних.

ЕПІЛОГ

— Як я застібну цей ґудзик на серці твоєму, так нехай застане тебе любов, і, як ґудзичок до сорочки, так раб Божий Валерій хай до тебе горнеться, і, як не відірветься ґудзик, так і ти не відірвися від його серця!

Горіла свічка, і щирився череп, підклеєний у потрібних місцях універсальним китайським клеєм. Сільська жінка, закохана в молодого Валеру, стежила затамувавши подих, як відьма просуває старий пластмасовий ґудзичок (від кальсонів, не інакше) у петельку, скріплюючи в такий спосіб дві ганчір’яні ляльки.

— Дитину хочеш від нього?

— Що? Мені шостий десяток, що ти!

— Добре, дитину тоді не будемо планувати… Як я просмикну цей ґудзичок через думки твої, так і раба Божа Лідія нехай застрягне в думках твоїх, і в душі твоїй, і в днях і ночах твоїх, і не буде в тебе бажань, крім як про неї, і, який міцний цей ґудзик, таким нехай буде міцним кохання!

— Ну дякую, — жінка боязко кліпала фарбованими віями. — А мені до нього — як? Чи він сам прийде?

— Повернешся, він тобі зустрінеться й подивиться, — суворо сказала Ірина. — Як подивиться на тебе — подумки скажи: «Ґудзик до серця, Валеру мені в дім». А вголос нічого не кажи, тільки дивись. Він за тобою й ув’яжеться. Або назавтра прийде. Це гарантія: я п’ятнадцять років працюю, жодної відмо…

Вона раптом зупинилася, дивлячись кудись за плече жінки. Губи її беззвучно ворухнулись і знову завмерли.

— Що? — клієнтка з острахом озирнулась, але нічого не побачила: дальній кут кімнати був порожнім.

— Жодної відмови, — прошепотіла відьма й раптом усміхнулася, геть утративши таємничу суворість. — Ти йди. Гроші лиши біля порога. Ну, йди, не можна тобі тут! Іди!

Жінка вийшла зі зростаючою повагою; у передпокої її зустріла Віка в чорній хустці, з пісною усмішкою на тонких губах:

— Чи здійснився обряд?

— Здійснився, ох. Піду зустріну його, як там… ґудзик до серця, Валеру мені в дім… Ґудзик до серця…

І вона пішла назустріч коханню, залишивши гроші біля порога.

— Іро! — Віка стукнула у двері кімнати. — П’ять тисяч дерев’яних. Каву будеш?

* * *

Усередині, у напівтемряві, палаючою свічкою сиділа відьма, і сльози крапали з її підборіддя на стіл, укритий темною парчею:

— Я ж казала — за правилами ти спокутував!

— Немає таких правил.

— Ну ти ж повернувся!

— Повернувся, бо є робота! Жінка, сорок років, двоє дітей, фінансовий крах… Визирни у вікно — вона в будинку навпроти на балконі курить.

— І ми її врятуємо?

— Гадки не маю. Старайся, відьмо, інакше…

Вона засміялася, помолодшавши років на десять:

— Неправильна відповідь. Давай іще раз: ми її врятуємо? Демон Олег Васильович раптом усміхнувся у відповідь. Його сірі очі на мить відбили синє світло, і це було дивно, тому що свічка горіла жовтим:

— Ми її врятуємо. Так. Обов’язково.

КІНЕЦЬ

Content

Марина та Сергій Дяченко
Одержима
(роман у чотирьох історіях)

ІСТОРІЯ ПЕРША Демон

ІСТОРІЯ ДРУГА Гра в наперстки

ІСТОРІЯ ТРЕТЯ Післязавтра

ІСТОРІЯ ЧЕТВЕРТА Ювілей

ЕПІЛОГ