Марина та Сергій Дяченко

Самум

Інспектор прилетів на світанку. Два сонця зійшли одне за одним, і корабель опустився на посадковий майданчик о сьомій шістдесят п’ять за місцевим часом.

— Гришо, — сказав губернатор, — попередь своїх: сидіти на місцях, як пришиті. Побачу когось у робочий час на терасі…

І він виразно замовк.

Губернатор двадцять років царював на Ірисці, пережив десятки НП і дві великі виробничі катастрофи, але втримався на посту. Тепер під нього копали, і ні завадити недоброзичливцям, ні хоч би проконтролювати їх губернатор не міг: від Іриски до Центру було тридцять земних годин шляху, а зв’язок останнім часом працював нестабільно. Поява чиновника з позаплановою інспекцією могла бути як дрібного неприємністю, так і Останнім Дзвінком, тому губернатор ніч не спав.

Третій заступник не любив губернатора, зокрема за те, що той затято називав його Гришею. Справжнє ім’я заступника було Саундер: його батьки, на той момент п’ятнадцятирічні, вважали, що дитина занадто голосно репетує, і дали йому собачу кличку. Саундер Григор’єв звик відгукуватися на Сашка, але губернатор прозвав його Гришею, зайвий раз утверджуючи цим свою самодурську владу.

— Побачу когось у робочий час на терасі — штрафом не обійдуться…

До борту корабля вже підповзав гофрований шлюз-перехідник. Губернатор стис губи, схожі на щілину для приймання купюр, підтягнув комір і, у супроводі двох перших заступників та дами-референта, пішов зустрічати.

Два сонця, Пес і Щеня, спиналися вище, і коротшали тіні. Починався погожий ясний день, із тих, що примиряють з життям на Ірисці; крізь напівпрозорі стінки шлюзу було видно, як течуть назустріч одна одній дві групи людей. Здавалося, все відбувається в шлунку викопного ящера; от вони зустрілися, хиткі, простягнули одна одній руки, обмінялися словами, нечутними для Саундера, тривіальними, наче мило: «ласкаво просимо на Ірис-46», «колектив станції радий вітати», «найбільший видобувний комплекс», «поселення фахівців», «визначні пам’ятки», «як долетіли?».

Саундер тривожився. Позапланова інспекція означала, що нормальної роботи не буде ні сьогодні, ні завтра. Не те щоб Саундер надто любив свою роботу; він був тільки організатором, сортувальником ресурсів та потреб, диригентом побутових дрібниць, від школи для нечисленних місцевих дітей до транспортного парку в ангарах, від помпувальної станції до програмного центру, від басейну на даху до підземних сховищ. Усе це працювало та співвідносилося, крутилося й не простоювало тільки тому, що Саундер з ранку до вечора заглиблювався в деталі, аналізував, давав розпорядження й стежив, щоб вони виконувалися. Зазвичай губернатор не дуже йому дошкуляв, але будь-яка ревізія робила шефа нестерпним: він вимагав од працівників ритуальної вистави, що мала зображати діяльність, а не власне діяльності, і це огидно позначалося на всіх справах.

З другого боку, міркував Саундер, якщо інспектор приїхав, щоб викрити губернатора, — викриє обов’язково. Таке господарство, як на Ірисці, не може працювати без кількох посадових злочинів на рік. Усі порушення можна відновити за протоколами, аби захотіти.

З третього боку… можливо, позапланову інспекцію наслано, щоб зафіксувати чудову роботу станції та неоціненний внесок губернатора?

Саундер устав: відчинилися двері, й зайшла делегація. Попереду крокував сам інспектор, незнайомий чоловік років сорока п’яти, і обличчя в нього було таким похмурим, що в Саундера зіпсувався настрій.

— Це наш третій заступник, — сказав губернатор, чомусь величаючи себе в множині. — Е-е-е… Григор’єв Саундер Антонович.

Інспектор похмуро глянув на Саундера, проте руки не подав. Саундер побачив жінку за його плечем — молоду, навіть юну. Тінь утоми псувала її лице, неначе невдала косметика.

— Відпочинете з дороги? — запропонував губернатор. — Уже готовий сніданок, до речі, зі звичайної їдальні для фахівців, ви зможете з першої хвилини відчути себе в нашому колективі, — він засміявся трохи голосніше, аніж годилося. — Номер у готелі, — він обернувся до Саундера, — Гришо, розпорядися, щоб номер був подружній, люкс, у нас є з вікнами в сад…

— Вистачить і простого двокімнатного номера, — інспектор говорив уривчасто й не дивився у вічі. — Так вийшло, що я до вас із дружиною.

* * *

— І в мене теж є друзі, — сказав губернатор на нараді через годину. — Аж ніяк не дурні.

Саундер, що не був великим фахівцем у царині чиновницької етики, все-таки знав, що на інспекцію з дружинами не їздять. Хіба що інспекція формальна, по суті — дружній візит.

— Вона в нього на Кліпсі відпочивала, а там обладнання старе. І — витік, аварія, готель закритий. Якраз збіглося з інспекцією, ну просто тиць-тиць, — губернатор гигикнув.

Вигляд у нього був уже не такий напружений, як уранці. Колір обличчя майже повернувся до норми, і тільки уривчастий регіт виказував нервозність.

— Транспортна мережа тепер негуста, туристичних рейсів немає. Довелося йому, хоч-не-хоч, підбирати дружину й тягти на Іриску…

— Невже котел на Кліпсі підірвали? — недовірливо запитав перший заступник.

— Підірвали — не підірвали, а збіг украй вдалий, украй! Тепер він зв’язаний, як курча, і сам це розуміє, але нариватися не будемо, спробуємо піддобрити… Гришо, — губернатор обернувся до Саундера, — ти, от що. Скільки тобі років?

— Тридцять один.

— З нас ти наймолодший і, е-е-е, на вигляд привабливий, тому я даю тобі відпустку на три дні. Маєш півгодини, щоб передати справи і…

— Неможливо, — з жахом сказав Саундер. — Учора дерен привезли, ви ж знаєте. Сьогодні ділити будемо.

Губернатор насупив брови:

— Я сказав — за півгодини передай справи своєму, як його, Семенову, і водитимеш екскурсії для інспекторової. Візьми її на пікнік, покажи дюни й руїни. Можна й храми, якщо здалеку. Відвези на море. Увечері яке-небудь свято влаштуємо… Може, в когось день народження, га?

— Ні в кого, — з жалем сказав другий заступник.

— У дружини буровика з другої установки, — сказав перший, переглядаючи документи. — У Свєти Джонсон.

— Чудово. Домовся з нею, Гришо… Хоча ні, ти на спецзавданні. Увечері, як привезеш інспекторову з екскурсії, у нас буде скромна вечеря, свічки, жива музика… Добре було б із дитячої музичної школи когось залучити. Відсвяткуємо день народження Свєти Джонсон, і наші гості сидітимуть на чільних місцях, — губернатор потер руки. — Гришо, чого чекаєш?

— У мене летючка о дев’ятій.

— За півгодини щоб упорався, ти мене зрозумів? Зараз гості поснідають, і о десятій забирай інспекторову. Нехай веселиться, розважається, розкажи їй легенди, ти вмієш. Вона повинна бути веселою й щасливою.

Губернатор вийшов з-за стола, підійшов до Саундера й раптом поклав йому руку на плече:

— Виручай, брате. Сам розумієш — ситуація складна. Виручай. А я зумію віддячити.

* * *

Доба на Ірисці складалася з двадцяти чотирьох годин, година тривала сімдесят земних хвилин, а кожна хвилина — сімдесят стандартних секунд. Трудовий розпорядок передбачав сієсту та денний відпочинок, але Саундер звик більше спати вночі й більше часу проводити на ногах удень.

Жінка в світлому комбінезоні й крислатому капелюсі вийшла на терасу головного адміністративного корпусу. Мигцем глянула на небо, де Пес і Щеня, нерозлучні, сходили дедалі вище. Затемнила вуаль, що прикриває верхню частину обличчя, тому капелюх став схожий на недомальований шолом скафандра.

— Вибачте, Григорію. Я трішки затрималася.

— Нічого, — сказав Саундер. — Погода гарна, прогноз чудовий. Можемо летіти.

Жінка кивнула, коротким скутим рухом поправила капелюха й пішла за Саундером до губернаторського злітного майданчика. Для екскурсії губернатор виділив свій особистий транспорт — зручний у керуванні, але громіздкий апарат, зовні занадто великий, зсередини пересичений комфортом.

— До ваших послуг бар, душова, масажні панелі, солярій, гіпносон, стимулятор, експрес-діагностика…

— Спасибі, — так само скуто відповіла жінка. — Можна я сяду біля вікна?

Саундер пропустив її на місце поруч із пілотським кріслом, допоміг пристебнути пасок, ще раз мигцем переглянув метеозведення і дав команду на зліт. Йому вже траплялося керувати цим флаєром. Через губернаторську схильність до надмірностей транспорт мав чотири опори, а не три, як інші флаєри парку, і на зльоті, коли змінював режими, його злегка потрушувало.

— Отже, ми вирушаємо в захопливу екскурсію Ірисом сорок три. Наша колонія була заснована тридцять років тому, всього через два роки після того, як розвідали найбагатші місцеві ресурси. Зрозуміло, Ірис — насамперед видобувне виробництво: ми качаємо з надр планети три види енергоносіїв, причому обсяги видобутку…

Флаєр низько пройшов над житловим районом. Унизу, в адміністративному блоці, зараз вирішувалася доля трьохсот квадратних метрів дерну, закупленого особисто Саундером і доставленого на Іриску вчора пізно ввечері. Спершу передбачалося вкласти дерен у міському парку, але втрутився другий губернаторський заступник із шаленою ідеєю поля для гольфа. Перший заступник, у свою чергу, побажав прикрасити терасу перед резиденцією, а особливо активні громадські діячі захотіли поділити дерен порівну між родинами, які прожили на Ірисці не менше п’яти років. У Саундера між вухами свербіло від цифр і чисел: п’ятдесят квадратів дерну він особисто обіцяв теплоцентралі. У цю саму хвилину він повинен був сидіти в залі Ради й методично пропихати свій план, переконувати активних діячів, по змозі шантажувати губернаторських заступників; натомість доводилося теліпатись у повітрі з інспекторовою. Під черевом флаєра пропливав червоний дах адміністративного блоку.

На моніторі з’явився напис: «Стій! Перевір, чи вимкнено щит!» Саундер нетерпляче стукнув об сенсор. Силовий щит над станцією піднімали тільки в негоду.

— …Крім того, Ірис сорок три знаменитий своїми загадками. Перші поселенці були шоковані, виявивши на зовсім ненаселеній планеті руїни прадавніх храмів, а подекуди й самі храми, чудово збережені. З цими будівлями пов’язано безліч легенд… Насправді це ніякі не будівлі й не храми, — він відкашлявся. — Це витвори природи — печери та скелі. Природа іноді творить дива, особливо якщо це природа Іриса.

Станція віддалялася. Здалеку вона здавалася сірою, незугарною, навіть бридкою — особливо в контрасті з пустелею довкола.

— Якийсь час ми активно приймали прочан, ласих до екзотичних культів, — сказав Саундер. — Але потім паломництво вирішено було зупинити.

— Чому? — запитала жінка.

Це було її перше слово, сказане після зльоту.

— Неможливо створити людям умови, — після крихітної паузи відгукнувся Саундер. — Тут усе-таки видобувне підприємство, режим виробництва, трудова дисципліна… Обмежена житлова площа… Туристичний бізнес не вписався в наші плани, а прийом прочан — особливо.

— Але чому? Тут придатна для\цихання атмосфера… Чом би не піти людям назустріч? Зрештою, можна було збудувати наметовий табір!

Саундер зітхнув.

— На Ірисі, на жаль, трапляються природні явища, які виключають проживання в наметах.

— Ви говорите, як довідник, — сказала інспекторова несподівано вороже.

Саундер здивовано глянув на неї. Інспекторова сиділа, відкинувшись у кріслі, бліда від незрозумілої злості; на вилицях у неї виступили червоні плями. «Еге, — подумав Саундер. — Тут драма».

Він перевів погляд на монітор; транспорт тепер ішов над пустелею, яскравою, мов дитячий м’яч. Ніби на склі змішали пензликом гуашеві фарби — жовтогарячу, білу, трохи синьої, жовту, червону. Бархани здалися застиглими барвистими хвилями.

— Зверніть увагу на пейзаж унизу. Вісімдесят відсотків поверхні Іриса займає пустеля, причому властивості піску обумовлюють цікавий оптичний ефект: його називають піщаною голограмою або пустельною анімацією. Вдивляючись у гру світла на піску, людина з розвиненою фантазією може побачити міста, обличчя, фантастичних тварин…

Він замовк. Інспекторова не дивилася вниз: її більше цікавила чорна магнітна наліпка на дверцятах бару.

— Я чиновник, — сказав Саундер, помовчавши. — Це моя стихія. Формулювання, інструкції, приписи — все має бути чітко. Що б ви хотіли оглянути насамперед?

Вона поволі повернула голову:

— Вас спеціально послали мене розважати?

— Я залюбки покажу вам…

— А якщо я назву вас ідіотом? Плюну в обличчя — й поцілю? Ви все одно будете всміхатися? Щоб результати інспекції влаштували вашого шефа?!

Її бліда шкіра була тепер майже такою червоною, як пустеля внизу. Очі сухо блищали. Губи тремтіли.

— Ви ідіот! Боягузливий… попихач! Вам ясно?!

Саундер дуже давно не бачив жіночої істерики. На Ірисці жінки були стриманими й неемоційними, і підвищували голос тільки на виробничих нарадах. «То я був щасливий усі ці роки», — подумав Саундер.

Транспорт мчав над пустелею. Попереду зеленуватою лінією означився край моря.

— Там, у барі, — сказав Саундер після паузи, — є вода, соки, бренді… Горілка…

Інспекторова опанувала себе так швидко, що він на мить її навіть заповажав. Рум’янець з її обличчя зійшов, лишивши тільки плями на вилицях. «Тут свіжа сварка і довгий шлейф сімейних скандалів, — подумав Саундер. — Скільки ж їй років, двадцять п’ять, двадцять сім? Набагато молодша за свого інспектора. Якого дідька їй треба було відпочивати на Кліпсі, де немає нічого, крім огидної мінеральної води?»

Півгодини — тридцять п’ять хвилин — ніхто не зронив ні слова. Море наближалося й зайняло, нарешті, половину доступного зорові простору.

— Це море, — сказав Саундер, — ми його так називаємо, хоч фактично це океан. Єдиний океан Іриса.

— Ми можемо тут приземлитись? — уривчасто запитала жінка.

— Так.

Він просканував поверхню внизу, вибрав майданчик і дав команду на зниження. Гойднувшись, важкий флаєр утопив свої чотири опори в жовтогарячому піску.

Саундер вийшов першим. Подивився на опори: глибоченько сідає губернаторська машина. Душова установка, масажні панелі, солярій; губернатор любить пожити. Ми на Ірисці, тут енергію не заощаджують.

Пісок блищав під ногами, бетонно-твердий, скляно-застиглий. Довкола тяглися до неба гостроверхі бархани: деякі просвічували, наче фруктове желе, інші відбивали сонце гладенькими жовтими схилами. Це видовище зазвичай убивало непідготовану людину наповал; інспекторова довго стояла на трапі, роззираючись, мружачись, то знімаючи капелюха, то знову його надіваючи.

— Це Ірис, — сказав Саундер із гордістю. — Узбережжя. Найкрасивіше у Всесвіті місце. З оцих от схилів можна кататися на санчатах, на лижах. Поруч зі станцією є лижна база.

Жінка подивилася на море.

Порівняно з барханами море здалося тьмяним. Рівна зеленувата поверхня, ледь помітні брижі. Жодної цяточки на обрії, ні бакена, ні суденця.

Інспекторова спустилася східцями трапа й зупинилася за два кроки від Саундера.

— Тут можна купатися?

— Тільки вісім місяців на рік. У місяці, в назві яких є буква «а». А сьогодні, — Саундер подивився на зап’ястя, — тридцять шосте травня… Даруйте, у нас по тридцять сім днів у місяці, так зручно.

— Отже, купатися можна?

— Можна… теоретично. Практично — я б не ризикував. Розумієте, у сезон вода тепла й цілюща, а в міжсезоння прибуває кислота. Наприкінці червня, наприклад, пластикова пляшка розчиняється за кілька хвилин.

— О, — сказала інспекторова, невідривно дивлячись на воду. — А на вигляд…

— Є простенький тест. Поселенці… Тобто люди, які відпрацювали на станції й перебралися на Ірисове Поле, кидають у воду купюру. П’ятдесят реалів, здається. І, якщо Будда на купюрі темніє — купатися вже не можна.

— На купюрі?

— В Ірисовім Полі друкують гроші. Готівка, паперові. Не сувенірні.

— Це місто?

— Так…

Саундер похопився. Існування Ірисового Поля не афішувалося: власне кажучи, це було порушення з тих, за які губернатора могли погнати з крісла мітлою. Згідно з документами, на Ірисці були житлові об’єкти, призначені винятково для робітників та службовців, занесених до реєстру, і членів їхніх родин. Жителі Ірисового Поля в реєстр не входили, а чорна геологія та торгівля сувенірами не згадувалися в жодному звіті.

— Це крихітне сільце, — сказав він, подумавши, — філія станції. Рекреаційна зона. Люди розважаються, як можуть. Працюють на розкопках, досліджують цікаві геологічні явища…

— Ви говорили про храми?

— Так. Але це не храми, ви зрозумійте, вони просто так називаються. Навіть на Землі є дивовижної краси печери, їх називають палацами. Або печерні міста, створені самою природою. А це — храми Іриса. Є легенда, — він знизив голос, — що на цій планеті живе бог. Бог Іриса, — так його назвали. І, через відсутність живих істот, здатних йому поклонятися, він сам собі набудував храмів.

Інспекторова всміхнулася кутиками губів:

— А ви, виходить, заборонили паломництво й позбавили його вірян?

— Він мільйони років чудово без них обходився.

— Ну, він же навіщось набудував храмів? Отже, чекав, що хтось прийде?

Розмова починала Саундера обтяжувати.

— Його нема, — сказав він сухо. — І храмів нема. Це виступи… скельних порід.

— Мене звуть Ірина, — помовчавши, сказала інспекторова. — Я, здається, не відрекомендувалася. А ви мене не спитали.

— Дуже приємно, — сказав Саундер, відчуваючи страшенну незручність. — Річ у тім…

— Вибачте мені, Григорію.

— За що?

— Я повелася з вами по-свинському. Це все через утому.

— Розумію. До речі, мене звати Саундер.

Вона нарешті відірвала погляд од моря й подивилася йому у вічі:

— Як?

— Саундер. Григор’єв. Губернатор мене відрекомендував, ви, напевно, не звернули уваги…

Вона зашарілася, як дівчинка. Знову відвернулася, насунула капелюх і затемнила вуаль.

— Усі плутають, — сказав він великодушно. — Дружина називала мене Сашком. А губернатор — Гришею.

— Я хочу скупатися, — сказала Ірина різкувато. — У вас є ця їхня… купюра? Щоб перевірити воду?

Саундер пошукав у кишенях куртки. Минули ті часи, коли він мав торговельні справи з польовими хлопцями, проте й досі за звичкою брав із собою «на виїзд» трохи грошей.

— Нате.

Купюра була великою, з долоню, і майже негнучкою. Мала сім ступенів захисту, хоча Саундер не уявляв дурня, якому б знадобилося підробляти польові грошики.

— А чому тут Будда? — запитала Ірина, крутячи купюру так і сяк.

— Не знаю, — чесно зізнався Саундер. — На двадцяти реалах у них Христос, на п’ятдесяти Будда. На ста — не пам’ятаю.

Він повагався і додав:

— Декого це шокує.

— Мене — ні, — байдужо відгукнулась Ірина. — Я атеїстка. Ну, перевіряйте!

Він узяв у неї папірець і пішов до води, і справді почуваючись ідіотом. Навіщо було приплітати Ірисове Поле? Сказав би коротко — ні, у морі в нас не купаються, небезпечно для життя. І вона б повірила.

Море навалювалося на пісок, прозоре й нерухоме, наче величезна лінза. Підійшовши до самого краю води, Саундер сів навпочіпки і, взявши купюру за краєчок, занурив у воду до половини. Потримав, вийняв, звірив обидві половинки Будди — суху й мокру. Мокра блищала на сонці, суха матово відсвічувала, проте різниці в кольорі не було.

— Отже, можна купатися? — нетерпляче спитала Ірина.

— Я б не радив, — Саундер струснув із купюри воду.

— Але чому?

І, не чекаючи відповіді, вона підсіла до моря й обмила в ньому долоні.

— Яка прозора вода… І тепла…

На мілководді проглядало жовтогаряче дно, блідло, йдучи в глибину, поступалося морській зелені. Ірина зачерпнула з дна піску, пропустила крізь кулак яскравим струмочком, обернулася до Саундера:

— Будете купатися?

— Зараз міжсезоння, — сказав він скуто.

— Але з купюрою все гаразд! Кислоти поки що немає! Ходімо купатися, Саундер!

Перш ніж він устиг відповісти, вона рвонула застібку комбінезона, впустила на пісок капелюха і, на ходу позбуваючись одноразової білизни, пішла у воду.

«Я ретроград, — подумав Саундер і на мить замружився. — На Ірисці немає голих пляжів. Скрізь є, а на Ірисці — домострой. Так це, здається, називалося… Яка в неї шкіра, не біла, не бронзова — золота. І яка в неї лінія стегна…»

Ірина кинулася в море. Бризки злетіли ліниво, важко, сплеск пролунав глухо. Саундер дивився, як вона пливе, явно красуючись, широко змахуючи руками, струменіючи вздовж поверхні, неначе шовкова нитка в канві. Щось відбувалося з цією жінкою, щось дуже важливе й важке, саме в ці години, хвилини, зараз.

Він згадав інспектора з його свинцевим виразом обличчя. Що нам інспектор? Навіть якщо губернатора поженуть — він, Саундер, буде потрібний його спадкоємцеві. Щоб закуповувати дернове покриття, контролювати температуру в житлових приміщеннях, складати графіки чергувань, затверджувати відпустки, влаштовувати розгони й самому одержувати по шиї від начальства… І на першу вимогу виконувати особливі доручення: розважати інспекторових, наприклад. У яких криза в особистому житті.

Ірина тим часом обернулася до берега, замахала рукою, і райдужні бризки полетіли віялом:

— Саундере! Ви будете купатися?

Він завагався на частку секунди. Ні, це занадто.

— Ні. Я не хочу.

— Така вода! Таке задоволення! — вона сміялася. Уся втома, скутість, напруга злетіли з неї в цей момент, і жінка здавалася двадцятилітньою.

— Я знаю, але… Я просто не хочу.

— Вам же гірше!

Вона пірнула, блиснувши круглими сідницями.

«Погано те, що я зовсім не розумію своєї ролі в цій справі, — подумав Саундер. — Губернатор відрядив мене, тому що я молодий і «на вигляд привабливий». Чи входять у програму екскурсії плотські втіхи? І як поставиться до цього інспектор? І невже я, хай йому грець, годжуся на цю роль?!»

Він скептично скривив рота. Ні, авжеж, ні. Губернатор мав на увазі тільки те, що сказав: прогулянка, розваги, легенди. Губернатор не міг знати деяких нюансів, що існують між інспекторовою та її інспектором. Та й нюанси ці, судячи з усього, з’явилися зовсім недавно, може, кілька годин тому.

Жінка випірнула й поплила вздовж берега в ритмі вальсу, раз-два-три, блискаючи навперемін мокрою потилицею, стегнами й п’ятами. Саундер сів на пісок, схрестивши ноги.

Ні краба не водилося на цьому узбережжі, ні рибинки, ні єдиної медузи. Водилися два якихось неймовірних мікроорганізми, що пристосувалися до життя в кислоті, але які ніяк не вміли скрасити людині її самотність. Жодна пташина не з’являлася в небі над кольоровими барханами, жодна змійка не струменіла в піску. Саундер давно звик, але іноді йому снилося море з чайками та дворик із докучливими горобцями; його батьки брали участь у національній програмі «Демовибух», але замість п’ятьох дітей спромоглися народити тільки одного. Тоді їх вибили з проекту, відселили з космічної станції, і Саундер провів дитинство в бабусиній квартирі, в тісноті й шумі приморського містечка, у цілковитому щасті й у прекрасних мріях.

Повернутися б у ті часи.

— Саундере!

Інспекторова царствено виходила з води. Її коротке волосся стирчало їжачком, відкриваючи красу шиї й лінію ключиць, єдине довге пасмо недбало спадало на обличчя. На гладкому тілі не було ані волоска; Ірина крокувала, дивлячись Саундерові у вічі, і він задумався на секунду: вона справді провокує? Чи, звиклий до консервативних звичок на Ірисці, він сприймає як епатаж природну поведінку вільної жінки?

Дві тіні, прилиплі до п’ят інспекторової, струменіли по жовтогарячому піску: коротша, — від Пса, довша — від Щеняти. Саундер квапливо підвівся назустріч.

— Я прийму душ у цьому… вертольоті, добре? — жінка недбало поправила довге мокре пасмо.

— Авжеж. Масаж, терморегулятор, панель ароматів, інтуїтивно зрозуміле керування…

Вона всміхнулася, не зрушуючи з місця.

Висока, на зріст майже як Саундер, вона дивилася тепер із неприхованою зухвалістю. Краплі води стікали по її шкірі, і кожна, відбиваючи світло Пса й Щеняти, мерехтіла зеленою або жовтою іскрою. Довге пасмо перетинало губи.

Саундер виявив, що дихати важко.

Здійняв руки, торкнувся мокрих плечей, потягнувся до губів. Усе це в уяві; стояв нерухомо, знаючи, що через секунду підніме руки, торкнеться плечей, потягнеться…

Довге пасмо, вологе, м’яке, погойдувалося біля її обличчя на ледь відчутному вітрі.

На вітрі!

Зникла жінка, зникли її губи, груди, маленькі рожеві вуха. Саундер дивився на пасмо; Ірина перестала посміхатися:

— Що з вами?

— Усе чудово, — сказав Саундер.

— Я щось не так роблю?

— Ні, все добре. Йдіть у душ, будь ласка. І щільно зачиніть двері блоку.

Після коротенької паузи вона повернулася й пішла до транспорту, на ходу підібравши комбінезон і капелюх. Саундер послинив палець; ніякого вітру бути не могло, проте ось воно: ледь помітний потік повітря лише починає зароджуватися, але от він торкнувся вологої шкіри й остудив її. Ввижається?!

Купюра на п’ятдесят реалів, яку він поклав сушитися на піску, раптом ворухнулася. Повільно стала на ребро, знову перекинулася, потім раптом закрутилася дзиґою, відкриваючи то Будду, то храми й пальми з другого боку. Саундер хотів на неї наступити, але купюра раптом злетіла, не перестаючи крутитися, високо в небо й лишила на піску дві тіні, що з кожною секундою блякли.

…Коли він увірвався до кабіни, жінка вже зникла в душовому блоці й замкнула за собою дверцята. Щільно, як і було сказано. Добре.

Він піднявся в пілотське крісло. Відкрив метеозведення; на екрані нічого не змінилося з того моменту, як флаєр залишив станцію. Навіть годинник не рухався, і секунди застигли. Ой, мамо, та в нас же зависла система…

Саундер дав команду на перезавантаження. Вийняв комунікатор. На пульті моргала червона лампочка.

— Борт нуль-шість, викликаю Центр…

— Борт нуль-шість, де тебе носить?! Збурення на Щеняті! Штормове попередження по всій південній півкулі!

— Повертаюся на станцію, — Саундер ковтнув слину.

— Негайно! Щоб миттю був тут, хай тобі грець!

Диспетчер був накручений, голос його тріщав, перекриваючи атмосферні перешкоди. Саундер сховав комунікатор і перевів подих; збурення на Щеняті траплялися на його пам’яті двічі, щоразу — раптово. Схоже, інспектор застане цікаве видовище; добре це чи погано для кар’єри губернатора?

Він клацнув по екрану, встановлюючи зв’язок із душовою:

— Ірино, я перепрошую, ми змушені негайно злітати. Будь ласка, одягайтеся швидше.

Система тим часом перевантажилася. Саундер відкрив екран за метеозведенням — і роззявив рота; над пустелею Іриски чорними джгутами тяглися ділянки підвищеного тиску, гіллястою мережкою розповзалися аномалії, і, що найнеприємніше, великий грозовий фронт насувався з північного сходу.

— Ірино, я прошу, швидше!

Клацнули дверцята душової. Вийшла інспекторова, чиста, суха й відчужена, як дорожній знак:

— Що таке, Саундере?

— Нам треба вертатися. Зіпсувалася погода.

— Погода чудова, — вона дозволила собі холодну усмішку.

— Подивіться.

Він показав за широкий ілюмінатор. Із верхівок гострих кольорових язиків зривалися піщинки — десятками, сотнями. Пригорщами. Екскаваторними ковшами. Вітер повільно вилизував карамельні бархани, кольоровий пісок наповнював собою повітря, створюючи картину за картиною: об’ємні вирви… ліси й гори… пелюстки… видіння фантастичних замків, галактик, квітів. У зовнішніх мікрофонах чітко чувся шелест піску.

Минула секунда, а може, секунд п’ятнадцять. Саундер дивився на гру піску, як дивляться в безодню; інспекторова мовчала, заворожена.

— Що це?

— Це вітер… Тут не буває вітру, я маю на увазі, у нормальний час. Нам треба…

Новий порив вітру пройшовся по пустелі, наче щіткою, і всі піщані пагорби, геть усі, раптом здригнулися й в одночас змінили обриси. Повітря стало непрозорим. Зникло море. Гладенька поверхня, на якій стояв флаєр, опора, тверда, як бетон, раптом заворушилася, наче з усієї пустелі сповзалися, звиваючись, змії.

— Пристебніться!

Транспорт хитнувся, глибше загрузаючи в піску. Саундер дав команду злітати. Транспорт завібрував, трясучись, як желе, разом із баром, масажною установкою, гіпносном і солярієм. Минула секунда, потім друга, сповнена для Саундера тихого жаху, і нарешті транспорт злетів, наче муха, в останній момент обірвавши павутиння.

— Нічого собі, — сказав Саундер уголос.

Транспорт пробив шар каламутного повітря й за мить опинився в чистому небі. Унизу клубочилася піщано-повітряна маса: голографічна картинка мінялася щосекунди, показуючи то поверхню, пориту кратерами, то гладенький лід, то неспокійні верхівки лісу. Згори, ніби нічого й не було, сяяли Пес і Щеня; опустилися автоматичні заслінки, що затемнювали вікна.

— Це вражає, — хрипко сказала інспекторова.

— Мало хто це бачив, — відгукнувся Саундер, теж хрипко. І додав про себе: «Бачив — і вижив».

— Тепер ми повертаємося?

— Так, — Саундер нервово засміявся. — Візьміть у барі що-небудь… І мені води, будь ласка. Наша екскурсія несподівано закінчилася.

Інспекторова підхопила його сміх. Регочучи, відчинила барні дверцята:

— Ой, тут стільки всього… Якої вам води?

— Без газу, звичайної, етикетка «Джерело»… Ні, ви це бачили? Бачили?!

— Живі картини, — вона подивилася вниз. — Люди, тіні, палаци якісь… Невже в мене така багата фантазія?

— Виходить, що так, — Саундер кивнув. — Пристебніться, нас може потрясти…

Одразу ж, наче підтверджуючи його слова, транспорт сіпнувся й затрясся, потрапивши в зону турбулентності.

— Це небезпечно? — Ірина розхлюпала воду.

— Ні… Почекайте, зараз пройдемо цю ділянку, тоді можна буде розливати…

На мінливій завісі внизу лежали тепер дві тіні флаєра. Автопілот працював бездоганно. Саундер ще раз переглянув метеокарту: грозовий фронт прискорювався і, здається, міняв напрямок.

— А ви таке вже бачили?

— Саме таке — ні. Схоже якось бачив.

— Тепер зрозуміло, звідки беруться легенди… Бог Іриса розгнівався, так?

— Щось таке.

Саундер вийняв комунікатор. Монітор не світився, індикатори не моргали; комунікатор був глухий і німий, не реагував ні на що й перетворився на звичайний шматок пластику.

Трясти перестало.

— Ух, — Ірина струснула краплі води з колін. — Оце пригода.

— Так, — відгукнувся Саундер, не дивлячись на неї.

Комунікатор мав би працювати; якщо відрубало всі частоти, зв’язок через супутник, промінь, дзеркалку… Що там ще? Не може звичайна гроза відрізати відразу всі ниточки, так?

Отже, це не звичайна гроза.

Він викликав метеокарту у всіх можливих проекціях. Магнітна, радіологічна, інфрачервона… Потрібен час для опрацювання: п’ять секунд. Чотири. Три.

Обрив зв’язку. Динамічна картинка змінилася звичайною картою, нерухливою, безтурботною. Ну, аякже; Саундер роздратовано провів долонею по сенсору.

Спереду за курсом флаєра раптом виріс, витягуючись до неба, піщаний стовп. Склався на частку секунди в колосальних розмірів людську фігуру, потім верхівка його сплюснулася капелюшком гриба. Саундер перехопив керування й змінив курс.

— Це теж фантазія? — пошепки спитала Ірина, Саундер її ледь розчув. — Ви бачили?

— Уява, — сказав Саундер крізь зуби.

Даних вистачає, нарікати нема чого. А часу мало. Рівно п’ять секунд, щоб придумати, що, власне, тепер робити.

Падала швидкість. Губернаторський транспорт уже кілька хвилин пер проти неймовірної сили вітру. Зрозуміло, до станції тепер не дотягти: проти того, що насувається з північного сходу, флаєр все одно, що муха проти цунамі.

— Саундере, щось не так?

— Доведеться лавірувати. Найімовірніше, доведеться повернути до Ірисового Поля…

— Але ми ж повертаємося на станцію?

— Ситуація не дозволяє, — зізнався Саундер. — Ми потрапили в самум. Це буря, яку супроводжує низка аномалій.

— Що означає…

— Одну хвилину.

Потік вітру не був однорідним. Автопілот прокладав маршрут пунктиром; Саундер перехопив керування й розпочав маневр.

Униз, до піщаного марева. Тут зустрічний вітер подекуди слабшав. Саундер розвертав флаєр, подумки дякуючи губернаторові за всі його надмірності, за блок із душовою та масажем, за солярій і за кожну пляшку в барі: маса транспорту була союзником пілота.

Маневр нагадував шлях у сипкому лабіринті, дорогу в сирі, який щомиті міняє обриси. Саундер раз у раз промахувався повз пунктир, намічений автопілотом — іноді свідомо, роблячи поправку на зміну обстановки, іноді випадково, не в змозі погасити інерцію. Нагору; клацнув автоматичний екран, затінюючи вікна. За склом, тепер з іншого боку, знову зійшло двоє сонць — Пес і Щеня. Транспорт перестав трястися й потріскувати: вітер підхопив його й поніс назад, геть од станції, наче тріску течія.

Відчуваючи, як піт котиться по лобі, Саундер перемкнувся на автопілот. Флаєр труснуло, але тільки раз.

Ірина мовчала. Саундер, не дивлячись, відчував її погляд. Вона мовчки налила води, подала йому; Саундер випив до дна, не відриваючись.

Піщане марево внизу перетворилося тепер на потріскану кірку глини з нечисленними скелями. Якщо довго на нього дивитися, починали ввижатися людські фігури, що бредуть із низько опущеними головами. Але краще не дивитися.

— Куди тепер? — тихо спитала Ірина.

— Тепер відвідаємо Ірисове Поле. Заразом запитаєте, чому в них Будда на п’ятдесятці.

— У нас дика швидкість, — Ірина подивилася на екран.

— Так. Але в нас пристойний запас потужності.

— Саундере, я прошу вибачення.

— За що?

— Та за все… Якби не я, ви б узагалі не полетіли.

— Ніхто не знав, що буде збурення на Щеняті. Це дуже рідкісне явище. Іноді його вдається спрогнозувати, частіше — ні.

Він поволі розслабився, прислухаючись до флаєра. Двигун начебто гучав, як завжди. Корпус вібрував навіть менше, ніж звичайно. Можна ввімкнути програму енергозаощадження, отак. Бо, якби в нас був запас енергії, ми могли б узагалі на все наплювати й летіти, поки летиться, до моря, за море й теліпатися там над кислотною гладдю, чекаючи, коли вщухне вітер. Увімкнути екран у разі дощу; екран, зараза, жере енергії втроє більше, ніж мотор…

— Саундере, — квапливо сказала жінка, — я давно живу за інерцією. Як у ваті. Нічого не відчуваю, крім нудьги та іноді — огиди… Ви мені вибачте, Саундере. Такі, як я, не повинні псувати життя таким, як ви.

Вона замовкла, і з обличчя було ясно, що вона шкодує про сказане.

— Я прилетів сюди багато років тому, — сказав Саундер. — І точно не для того, щоб крутитись, як гвинтик, і завжди думати тільки про рівень мастила, капремонт, робочі графіки чи прибирання приміщень. Я прагнув змінити себе і світ. Хотів, щоб мене почув бог. Хай не великий, творець Усесвіту, а хоч би маленький — бог Іриса.

— Ви…

— Я прочанином сюди прилетів! Таке щастя… А потім виявилося, що наш організатор туру — шахрай. Ці спритники підробляли чудеса — у промислових масштабах! Запускали голоси в храмах, ілюмінацію… Я тоді відбився від усіх, сам бродив… Усе бродив довкола цих храмів і всередині, у темряві, все молився: «Боже Іриса, дай мені знати про себе, дай мені знак, дай мені…» І нічого він мені не дав, звісно.

Він перевів подих.

— І тепер я теж живу за інерцією. Це не дуже й погано.

Скоса глянувши на нього, Ірина відкрила бар. Подзенькала пляшками, налила собі на два пальці бренді:

— Це ж небезпечно, так? Те, що з нами відбувається — ми можемо розбитись?

— Не хвилюйтеся, — сказав Саундер. — Гострий момент проминув, тепер усе буде марудно, проте цілком безпечно.

Він говорив — і вдивлявся в темну смугу, що проступала далеко попереду на чистому небі.

* * *

Коли флаєр дотягнув до Ірисового Поля, вітер ослаб. Піщане марево внизу повнилося смерчами, вони тинялися, наче знуджені туристи, зливалися, розходилися, опадали й злітали ще. Для флаєра, який знову набрав висоту, смерчі не становили великої небезпеки, на відміну від хмар, які затягли вже півнеба.

Ірисове Поле ховалося в піщаній суспензії, тільки головний шлюз визирав, ніби кришка льоху. Комунікатор піймав близький зв’язок.

— Поле? Тут борт нуль-шість зі станції. Дайте посадку.

— Вибач, Григор’єв. Не буде тобі посадки. Ми вже задраїлися.

— Мужики, в мене пасажир.

— Хрін тобі, Григор’єв, разом із твоїм пасажиром, — сказав непохитний голос. — Лети вглиб материка й сідай на Поребрик. Вмикай екран і чекай: ану ж після дощу хто-небудь дозаправить.

— Губернатор вам це згадає, — сказав Саундер крізь зуби.

— Хрін там! — гаркнув голос у комунікаторі. — Губернаторові краще, щоб ти навернувся разом із пасажиром, ніж би ми тебе прийняли!

Саундер, не марнуючи більше слів, змінив маршрут. Вітер слабшав, і, теоретично, можна було б повернути до станції. Практично — це означало потрапити під дощ над піщаною рівниною без єдиного гірського кряжа, без єдиного виступу.

Диспетчер із Поля дав цинічну, але точну пораду: Поребриком називали гірське пасмо на півночі. Там, якщо пощастить, можна знайти тверде місце для посадки, сісти й розгорнути захисний екран. Енергії, — Саундер скоса зиркнув на монітор, — енергії має вистачити на кілька годин, а дощ не може тривати довго…

Невдовзі після того, як Саундер почав працювати на станції, зник безвісти розвідувальний катер. Його знайшли потім на Поребрику — хлопці потрапили під дощ, сіли й розгорнули захисний екран, але запасу в акумуляторах не вистачило. Саундер, наділений жвавою уявою, мимоволі уявив, як це було: вимкнувся екран. Дощ забарабанив по даху, і дах засичав, розчиняючись. Розвідники лягли на підлогу й укрилися всім, що було: здирали зі стін панелі, відгороджувалися від неба сидіннями. Але дощ не вщухав; коли їх знайшли, від катера лишилися тільки шасі й фрагменти дна.

— Саундере, чому вони нас не прийняли? — тихо спитала Ірина.

У нього не було сили брехати.

— Вони не зовсім… легальні. Вони не хочуть, щоб дружина інспектора навідалася до Ірисового Поля.

— Вони знають, що я тут?!

— Аякже. Зв’язок зі станцією урвався зовсім недавно.

— Та я ж нікому не скажу! Заплющу очі, вуха заткну, наче мене й нема… Скажіть їм, Саундере, що я мовчатиму!

— Нічого страшного, — сказав він силувано. — Перечекаємо дощ на Поребрику.

— Дощ?

— Кислотний…

Ірина сполотніла. «Вона не спромоглася навіть короткий путівник прочитати, — подумав Саундер. — Географічні особливості Іриски, клімат, опади. Щоправда, й самум, і дощ самі по собі неймовірно рідкісні явища, а про їхнє поєднання годі й казати…»

— Чому ми не можемо приземлитися прямо тут і тут перечекати?

— Бо… — Саундер дивився вперед, — бо пісок під час дощу стає хиткий. На поверхні не втримається ні транспорт, ні люди, ні навіть контактна лінза. Усе потоне в піску.

Флаєр почав круто набирати висоту. Краєм ока Саундер бачив, як Ірина нервово ковтає повітря, розтираючи вуха.

— А на Поребрику з-під піску виходять скельні породи, здатні витримати вантажний човен із повним вантажем, — сказав Саундер. Голос його звучав скрипуче — тому що якісь м’язи в горлі скоротились і не бажали розслаблятися. — Узагалі все, що є на Ірисі, будують на прадавніх скельних платформах. Станція, наприклад, або те саме Ірисове Поле…

Єдиний потік вітру розпався на безліч хаотичних повітряних струменів, вершинних, низинних, закручених смерчем і вертикальних, як ліфт. Автопілот не встигав опрацьовувати дані. Транспорт знову затрясся, задзвеніли пляшки в барі, по панелі приладів поповзла, казна-звідки вибравшись, зім’ята гігієнічна серветка.

Затріщав комунікатор. Повернувся зв’язок — принаймні фрагментарно. Саундер мигцем побачив метеокарту: пустеля вкрита була, наче бордовими лишаями, ділянками високого тиску, а з моря напирала темно-фіолетова зона — ділянка низького тиску, яка збирала, мов пилососом, усе, що літає без мотора.

— Циклон формується над океаном, — тим самим здавленим голосом повідомив Саундер. — У центрі його…

— Та замовкніть уже! — крикнула жінка. — Дивіться на прилади!

Комунікатор запищав, закликаючи Саундера до діалогу, але в цю хвилину флаєр підняло, наче на величезному ескалаторі, на страшенну висоту, вирвало із зони зв’язку, і писк урвався.

Ірина хапала ротом повітря. Саундер стабілізував тиск у салоні; він гадки не мав, коли транспорт устиг піднятися так високо. Схоже, його підхопило потоком, мов поліетиленовий пакет; Саундер пам’ятав грози в приморському містечку, коли мотлох, вчасно не утилізований, злітав понад дахами й над деревами і місцева екологічна інспекція штрафувала всіх поспіль…

З самого початку не треба було лізти нагору. Саундер помилився, автопілот закріпив його помилку. Хотілося швидше піти від закритого шлюзу Ірисового Поля — емоційна, спонтанна реакція, ніби цей закритий шлюз відкидав не тільки Саундера з його пасажиркою. Закритий шлюз заперечував святість людського життя, затверджував такий світовий порядок, коли заради добра групи людей деким можна пожертвувати.

— Падлюки, — буркнув Саундер крізь зуби.

Транспорт провалився, ніби під ним розверзлась яма. Три чи чотири секунди в невагомості; коротке Іринине волосся стало сторч, довге пасмо злетіло під стелю кабіни. У барі щось розбилося. Транспорт гепнув у піщану каламуть, затримався, вирівнявся, і тільки тоді стало помітно, що хмара піску перестала бути непрозорою.

Вони просувалися, ніби в річковій воді. Звук мотора повністю потонув у низькому гулі, схожому на утробне ревіння. Унизу, на кількасот метрів під черевом флаєра, штормили піски.

Пустеля хвилювалася. Здіймалися червоні й жовті вали, опадали, здіймалися знову. З гребенів, неначе піна, зривалися піщинки. Ірина дивилась у вікно, роззявивши рота. Саундер глянув на прилади: невдовзі мав з’явитися Поребрик.

— Саундере!

— Тихо!

Флаєр похитнувся й просів. Висока хвиля пройшла внизу, ледь не торкнувшись його черева.

— Господи, захисти нас! — раптом голосно промовила Ірина.

Саундер мигцем глянув на неї.

— Господи… Боже Іриса! Хто-небудь…

Саундер хотів було її заспокоїти, сказати, що все не так погано, що транспорт надійний і енергія є, але тут флаєр знову потрапив у турбулентність над бурхливими пісками, і говорити стало ніколи.

Ірина бурмотіла й бурмотіла свою плутану молитву, але в ревищі пустелі вже неможливо було розрізнити слова. Спереду з’явився Поребрик; на цю мить Саундер був укритий гарячим потом із голови до пальців у черевиках.

— Усе добре, — сказав він крізь зуби. — Уже все добре.

Пісок накочувався на підніжжя пасма, розсипався ніжним пляжним розсипом, на секунду завмирав і знову накочувався. Транспорт повернув і пішов уздовж Поребрика; автопілот сканував поверхню, намагаючись вписати чотири опори губернаторського флаєра в багатокутники пласких виїмок і виступів.

— Ось…

Флаєр пішов на посадку. Саундер зціпив зуби; місце було вдале, обабіч прикрите скелями, отже, вдасться заощадити на площі захисного екрана.

Чотири опори скреготнули об камінь. Минула секунда. Саундер готовий був полегшено видихнути, але скрегіт поновився. Флаєр перекосило, він заточився й ковзнув убік, Ірина майже випала з крісла й зависла на паску; Саундер дав екстрений зліт. Чиркнувши по піску, транспорт злетів; скеля, де Саундер збирався перечекати негоду, не витримала гніту масажних панелей, солярію, душового блоку та інших радостей життя.

Він вилаявся, не дбаючи, чує його Ірина чи ні.

З кожною хвилиною ставало темніше. Піщана каламуть розсіювалася, зате небо, вже суціль укрите хмарами, чорніло шар за шаром, відходило в глибоку фіолетову тінь. Транспорт ішов уздовж Поребрика, марно вишукуючи місце для посадки, безпорадно нишпорячи сканером по крутих, ламаних схилах. Якби це була не губернаторська труна, а нормальний легкий флаєр — давно б уже вгніздилися, а може, знайшли б і укриття під навислою скелею…

Стихав гуркіт піщаного моря; Саундер прислухався.

Перша крапля вдарила по обшивці: важке «бах» і шипіння. Ірина не звернула уваги — дивилася вниз, на пустелю.

Відразу три краплі впали на вітрове скло. Здійнявся білястий димок і відразу ж зник. Залишилися три каламутні ямки, начебто віспини.

— Боже Іриса! — без розпачу, але з дикою злістю сказав Саундер. — Це якими ж треба бути падлюками…

— Там храм, — сказала Ірина.

— Де?

— Та он же ж! — вона вказувала пальцем уперед, за вітрове скло. — Там скеля — бачиш? Це храм!

Саундер зрозумів, що вона каже правду. Тут, біля Поребрика, що заглиблювався в материк, стояв найбільший із пустельних храмів — мерзотники з Ірисового Поля називали його, здається, Чорним.

І зараз цей храм проступав перед ними крізь дощ. Колосальне нагромадження, яке з однієї точки здавалося вежею, з другої — пірамідою, з третьої — замком із багатьма шпилями, а зараз, у бурю, — статуєю фантастичної тварини з єдиним рогом на лобі.

Саундер кліпнув. Не було, зрозуміло, статуї. Форма храмів дуже важко піддавалася описові.

— На чому він стоїть?!

— На скельному виступі, — Саундер розвернув транспорт. — Чудово, Іро. Секунду.

Заюшив дощ, і видимість зникла повністю. Зовнішні екрани осліпли через хвилину.

— Тільки не енергоустановка, — пробурмотів Саундер. — Тільки не екранування. Боги Іриса, що завгодно, тільки не це!

Світло в кабіні потьмяніло: це розкрився силовий екран. Стовпчик енергозапасу почав падати, наче підірвана висотка.

Чотири опори вдарили об твердінь: дві передні, потім дві задні. Одна, ймовірно, зламалася. Транспорт перекосило. Ірина придушено скрикнула. Саундер тільки кавкнув: паси перехопили груди.

— Відстібайтеся!

Він витяг з аварійного пакета дві маски.

— Закрийте лице! Не дихати, доки я не скажу!

Ірина ніяк не могла відстібнутися: заїло пасок. Саундер видер її з крісла, мов мідію з мушлі.

Двері кабіни не захотіли відчинятися автоматично. Він зірвав зі стіни панель і обома руками схопився за яскраво-червоний важіль:

— Вдих! Видих! Вдих! Не дихати! Погнали!

Від’їхали вбік двері.

Транспорт стояв на самісінькому краєчку вузького виступу, що випинався від храму в пустелю, наче причал. На чорному пірсі з прожилками золота диміла кислота, пожираючи занесене вітром сміття. Екран, виставлений на максимальну потужність, дозволив Саундерові і його супутниці добігти до скельного навісу над входом до храму — закриваючи від неба тонкою плівочкою, схожою на крило бабки.

А через кілька секунд затріщав і зник.

* * *

— Далі ми не підемо.

— Чому?

— Тут можна спокійно дихати. Тут безпечно.

— Чому нам не піти до середини?

Вони сиділи у вузькій прохідній печері, яку Саундер назвав про себе тамбуром. З коридору праворуч, що вів надвір, пробивалося світло. Коридор зліва, прохід у надра храму, був чорним. Несильне гудіння чулося від стін.

— Тому що, — Саундер добирав слова, — у храмах зникають люди.

— Як це?

— Повністю збережених храмів відомо чотири: Південний, Синій, Третій і оцей, Чорний. Він найбільший. Мерзотники з Ірисового Поля вигрібають усе, разом із засохлим лайном перших розвідників. Але вони ніколи не заходять до діючих храмів.

— Знову якісь казки, — непевно сказала Ірина.

— Група дослідників іде до храму й не повертається. Група рятувальників шукає їх тиждень, не знаходить ні живих, ні мертвих, зате виносить із храму фото вапняних патьоків, на диво схожих на настінні зображення. Інша група дослідників, у захваті від цих знімків, іде до храму й не повертається. Група рятувальників не вертається теж. Друга група рятувальників шукає їх два тижні, не знаходить ні живих, ні мертвих, зате виносить фото сталагмітів, на диво схожих на скульптури… І все повторюється знову. Доки губернатор, колишній, я маю на увазі, губернатор Іриски, не припинив силоміць усі ці походи — постійно з’являлися охочі перевірити на власній шкурі. Сфотографувати нібито розписи, яких ніхто не бачив. Помолитися біля таємних нібито вівтарів…

Саундер осікся.

— Ти ж заходив до цих храмів, — нагадала жінка.

— Так. Нічого там нема, просто велика печера.

— Тоді чому…

— Я не знаю чому! Воно коли як. Одна група бродить — нічого. Інша зникає безвісти. Я свій ліміт везіння вичерпав.

— Ти назвав цей храм діючим?

— Саме в ньому за багато років зникло душ п’ятдесят.

— Але він нас урятував.

Надворі й досі йшов дощ. Губернаторський транспорт припинив існувати разом з усім його приємним баластом; Саундер шкодував тільки про повний бар. Йому зараз дуже хотілося випити.

— Так, — визнав він, помовчавши, — нам пощастило.

— Пощастило? Саундере, тобі треба було з самого початку летіти сюди! Не шукати місця на Поребрику — а летіти сюди! Хіба ні?

Саундер швидко проаналізував свої дії за минулі хвилин сорок. Ірисове Поле… Падлюки, він із ними ще поквитається… Турбулентність, дірчастий вітер…

— Я думав, він північніше, — зізнався він, відводячи очі. — Збоїли прилади…

— Храм з’явився нам на допомогу, коли я звернулася до бога Іриса!

— Немає тут ніякого бога.

— Є.

Вона підсунулася ближче й закрила йому рот своїми губами. Вони цілувалися кілька хвилин, пригорнувшись, вчепившись, бездумно. Ірина відсунулась першою:

— І от ми живі…

Він спробував ще раз її обійняти, але вона вивільнилася. Її погляд був спрямований йому за плече, у темний коридор. Він обернувся; вузький отвір, за ним темрява й більше нічого.

Більше нічого.

Саундер зняв куртку, розстелив на гладенькій кам’яній підлозі. Вони сіли поруч, притулившись одне до одного боками.

— Дощ ущухає, — сказав Саундер.

Дихати ставало дедалі важче.

— У тебе хтось був? — запитала Ірина.

— У житті? Багато хто…

— Ти казав, була дружина?

— Та не стільки дружина, як, ну, партнерка. Їй не сподобалося на Ірисці.

— А тобі подобається?

— Я працюю.

— А що ти робиш?

— Триста квадратних метрів дерну… натуральний газон, уявляєш? При тому, що замінник дешевший.

— Про що ти?

— Про роботу. Я розподіляю відпустки, стежу, щоб агрегати експлуатували згідно з інструкцією… Ми залишили в барі дві пляшки віскі. І три літри чудової горілки.

— Я хочу пити.

— Я теж, — гірко сказав Саундер.

Вона дивилася в темне провалля коридору.

— Що ти там побачила?

— Нічого…

Вона вивільнилася з його обіймів і встала.

— Ти куди?

— Нікуди, — вона зробила крок до темного отвору, потім другий. — Таке враження… Тобі не здається, що… хтось дивиться?

Він устав і перепинив їй шлях:

— Не треба туди ходити. Там темно. Одразу ж спіткнешся, впадеш у яму, переламаєш ноги…

— У мене є світло, — вона витягла з кишені маячок-ліхтарик. — Я тільки зазирну.

— Не варто.

— Я ж не пропаду навіки, якщо один раз зазирну в тунель?

І, несподівано легко вирвавшись з його рук, вона підняла маячок на рівень очей. Ліхтарик засвітився білим. Темрява відступила, оголюючи вузький лаз і пологі сходи, що вели нагору. Справжні сходи: їх витесали, напевно, геологи.

Зате у вузькому тамбурі стало темніше. Саундер озирнувся: біля виходу з печери клубочилися ріденькі поки що хмарки туману. Він інстинктивно затримав подих.

Кисневі балони на губернаторському транспорті теж були. Він не здогадався їх захопити, а може, не встиг.

— Саундере! Тут добрі сходи!

Ірина зайшла в тунель так само безстрашно й весело, як заходила у воду сьогодні… кілька годин тому. А здається, минуло сто років.

Саундер пішов за нею, не бажаючи, щоб вона бачила туман. Він утомився скакати між молотом і ковадлом: у храмі, біля самого входу, напевно є ніші, де можна відсидітися. У храмах завжди є повітря, буває й вода. Зрештою, якщо вибирати між смертю від ядухи — і ризиком пропасти в печері…

Ірина спинилася. Коридор закінчився; світло ліхтарика губилося у величезному порожньому просторі. Ірина здійняла руку з маячком, але не побачила ні стелі, ні стін.

— Послухай… — почав Саундер.

— Тихо.

Вона стояла, закинувши голову, дивлячись у цілковиту темряву. Її довге пасмо лежало на правому плечі, згорнувшись, наче маленька змійка.

— Мене звуть Іра, — сказала вона, невідомо до кого звертаючись.

З темряви, з дуже далеких далечин, відповіла луна:

— Звуть. Звуть. Іра!

Ірина ступнула крок уперед. Саундер схопив її за плече, мов лещатами.

— Тут легко дихати, — сказала вона, не обертаючись. — Тут пахне наче ароматним димом… Відчуваєш?

Він нічого не відчував, тільки сморід. Підступали випари.

— Залишайся тут! Куди ти йдеш? Там темно!

— А я бачу, — вона здивовано засміялася. — Я все бачу, уявляєш? Там розписи на стінах, статуї чоловіків і жінок… Героїв, прочан, учених… І там чиста вода. Свічки горять.

— Там темрява! Нічого немає!

— Відпусти мене, — сказала вона іншим, тверезим і навіть сварливим голосом. — Ти синці лишив. Не треба так хапати.

Він трохи розтис пальці, але не випустив її плеча. Тоді вона різким рухом вивернулася:

— Заспокойся, Саундере. Дітися ніде: надворі дощ, у тамбурі вже нема чим дихати. Перечекай тут — із тобою нічого не станеться! І далі житимеш, котитимешся, крутитимешся, ділитимеш свій дерен, розподілятимеш відпустки… за інерцією.

Він розгубився.

Ірина вклала йому в руку маячок, який ледь світився:

— На.

Він нічого не відповів.

Ірина поглянула на нього й раптом засміялася:

— Бачив би ти своє лице… Дякую тобі, Саундере.

— За що?

Вона всміхнулася. Перевела погляд углиб храму, в темряву.

Саундер запанікував:

— Ні кроку від мене ти не ступиш. Тільки спробуй.

Ірина подивилася сумно:

— Ти, може, сам коли-небудь зрозумієш.

І вона пішла вперед, а він рвонув, щоб її зупинити — та раптом завмер. Ірина йшла в темряву, яка рідшала навколо неї так, неначе жінка була смолоскипом. Ірина йшла, висвітлюючи собою височенні стіни, вкриті різьбою та фресками, тонкі п’єдестали, босі ноги й краї довгого одягу, виліплені з каменю — а самі статуї губилися в темряві. Димілися курильниці, горіли свічки вздовж стін; Ірина йшла вглиб анфілади зал без стелі, її довге пасмо зісковзнуло з плеча й обвилося навколо шиї. Вона йшла беззвучно, іноді простягаючи руку й торкаючись стіни чи п’єдесталу, а вони відкидали тіні — від неї.

* * *

— …Основну відповідальність, у тому числі й за матеріальні збитки, комісія покладає на губернатора станції Ірис-46 Горбунова Ігоря Самсоновича, зокрема: нецільове використання транспортних засобів, поселення на території планети осіб, яких не має у штатному розкладі, несанкціоновану торгівлю, неконтрольовані геологорозвідувальні роботи…

Губернатор сидів із лицем безтурботним і блідим: ще кілька днів тому, коли прояснилася його доля, він перестав боятись і зітхнув з полегшенням. Визначеність краща за страх. До того ж у губернатора напевно готові були шляхи відступу й «запасний аеродром».

— …Комісія вважає дії Григор’єва Саундера Антоновича своєчасними і компетентними. Комісія приймає пояснення Григор’єва С. А., вважаючи, однак, що в прикінцевій їх частині спостерігається опис галюцинацій, які виникли під дією отруйних випарів або неврахованих чинників. Комісія повністю знімає з Григор’єва С. А. обвинувачення в злочинній недбалості, що призвела до людських жертв.

Саундер повернув голову. Інспектор, точніше колишній інспектор, сидів постарілий, із зеленуватими тінями під очима, і ні на кого не дивився. Протягом минулих трьох днів інспекторові нічого так не хотілося, як крові Саундера; у якийсь момент Саундер був майже певен, що Іринин чоловік його доб’є.

— …Пошукові роботи в районі об’єкта «Чорний храм» вестимуться так довго і в таких обсягах, як це визначить спеціальна комісія…

Сесійна зала адміністративного корпусу Іриски була переповнена. Арбітражний суд транслювався на екран, і рухи губ мовця мало не збігалися з голосом із динаміків.

— …До винесення такого рішення постановляємо вважати Ломакіну Ірину Дмитрівну зниклою безвісти.

Саундер сидів на місці ще кілька хвилин після того, як засідання закінчилось і екран згас. Підходили люди, тиснули йому руку, казали, що переживали за нього, що він, зрозуміло, ні в чому не винен і тепер це все ясно; Саундер байдужо кивав. На протилежному краю зали, так само байдужно, сидів інспектор. До нього ніхто не підходив.

Вийшов із зали губернатор, якого супроводжувала ріденька юрба. Саундер устав.

Інспектор неохоче повернув голову.

— Вона ще дещо сказала, — повідомив його Саундер. — Спеціально для вас.

— Тобто вам почулося, що вона щось сказала.

— Може, й так. Усередині моєї галюцинації ваша дружина сказала кілька слів для вас.

— Ви впевнені, що мені це цікаво?

— Як хочете.

Саундер повернувся до дверей.

— Скажіть! — роздратовано виплюнув інспектор.

Саундер завагався.

* * *

Він отямився на твердому піску, яскраво-жовтому, золотаво-багряному. Гострими язиками тяглися до неба бархани, що нерухомо застигли до наступного катаклізму.

Пес і Щеня сходили над обрієм. Довга здвоєна тінь тяглася від храму на захід, і Саундер лежав на краю цієї тіні.

— Усе добре, — Ірина всміхалася.

— Що там? — прохрипів Саундер. — Кого ти там знайшла? Що ти йому сказала?

Ірина посміхнулася ширше:

— Усе просто. Ми звично повторюємо: «Господи, дай мені, Господи, допоможи мені». Я прийшла до Того, хто живе в цьому храмі, і спитала: «Господи, як тобі допомогти?»

— Ти видіння, — здогадався Саундер. — Я марю.

— Можливо, — Ірина кивнула. — Перекажи моєму чоловікові, що я одного разу його кохала. В Альпах, три роки тому. Він згадає.

* * *

— В Альпах?

Шкіра на лиці інспектора стала жовтуватою, наче вибілена сонцем кістка.

— Три роки тому? Вона…

— Більше вона нічого не сказала.

— Сподіваюсь, її ніколи не знайдуть, — важко промовив інспектор.

Він устав і важко покрокував по проходу, повернувшись до Саундера спиною.

* * *

Легкий розвідувальний катер опустився на кам’яний виступ, схожий на причал. Пошукова партія згорнула роботи позавчора: пісок був потоптаний, заїжджений колесами й гусеницями, подекуди темніли кола, залишені експрес-утилізаторами.

Саундер зістрибнув із трапа на камінь. Золоті прожилки на скельній породі утворювали візерунок; новий губернатор мав ідею вкрити шаром золота дахи всіх приміщень на станції. Хтось сказав йому, що в разі негоди золото надійніше за силові екрани. Новий губернатор ще не бачив жодного дощу на Ірисці, а вже врізав Саундерові житловий бюджет на користь «запобіжних заходів».

«Губернатори міняються, — подумав Саундер. — Я залишаюсь. У мене двадцять п’ять робочих вакансій, які не будуть заповнені до наступного кварталу, несправна теплотраса й нестача підручників у школі. Усе це я повинен виправити, поліпшити, розв’язати до завтра, а завтра виявиться, що бурова установка шістсот три не пройшла в належний час техогляду, з ангара зник вантажний флаєр і футбольна команда програла першість».

Він зайшов до тамбура. Уздовж стіни стояла тепер залізна шафа, її заповнювали скляні сулії з водою, аптечка й заряджені ліхтарі. Саундер вибрав ліхтар на довгій ручці, схожий на смолоскип.

Положисті сходи вели нагору. Пахло тонко, ледь чутно — димом, пахощами, парфумами. З темряви ввижався погляд — чи погляди, багато сотень поглядів.

— Я прийшов, — сказав Саундер. — Чим тобі допомогти, Господи?

КІНЕЦЬ

Content

Марина та Сергій Дяченко
Самум