Фельштинський Олександр Литвиненко, Юрiй

ФСБ підриває Росію

Слово від перекладачів

Російська державна таємниця українською мовою

В Україні багато хто тужить за “сильною рукою”. Видатний філософ Герберт Маркузе назвав це колись “втечею від свободи”, прагненням зняти з себе відповідальність за власне життя, бажання щоб за тебе думав і вирішував хтось інший. Так простіше. Зрозуміло, це рецидиви “радянського способу життя”. Але чим обертається для людей прихід до влади “важких рук”, що означає панування спецслужб?

Соціологічні дослідження показують, що у нас досить високий рейтинг Володимира Путіна. Хто такий Путін, яке “добро” він приніс народам своєї держави? Про це в забороненій у самій Російській федерації книзі “ФСБ підриває Росію”. Прагнучи не допустити її до читача, спецслужби оголосили, що в ній розкривається державна таємниця РФ. Це зрозуміло, адже автор, російський “майор Мельниченко”, колишній працівник одного з найсекретніших підрозділів ФСБ по боротьбі з тероризмом та організованою злочинністю, володіючи багатим професійним досвідом, та фактажем, демонструє злочинність та антинародність російської влади. Показує цинічність з якою спецслужби розв’язали війну в Чечні, як підривали житлові будинки заради голосів на виборах. Наша країна, так чи інакше знаходиться у залежності від Росії, досить часто технології які застосовувалися там, переносяться на наш ґрунт. Звичайно, сподіваємося, що в нас не будуть підривати житлові будинки, щоб потім мотивуючи “боротьбою з тероризмом” знищувати опозицію, обмежувати права людини, вводити всевладність силових структур. Але і у нас наближаються вибори, і у нас вже раптом стаються вибухи в судах, магазинах…

Також, прагнучи підтримати чеченський народ у його боротьбі за свободу, дати змогу українцям подивитися на російсько-чеченську війну об’єктивно, а не очами промосковських пропагандистських фільмів що демонструють на 1+1, “Інтері” та інших телеканалах “Комітет підтримки непокірних народів” переклав українською мовою книжку Олександра Литвиненка “ФСБ підриває Росію” та розмістив її за адресою http://www.geocities.com/unruly_nation/ . Найближчим часом планується випуск паперового варіанту.

Даний проект приурочений річниці депортації чеченського народу.

Інформаційна служба “Комітету підтримки непокірних народів”

лютий 2004 р.

––––––––––––

Федеральна служба безпеки — органiзатор терористичних актiв, викрадень та вбивств

*

ЗМІСТ:

Передмова

Декiлька слiв про авторiв

Роздiл 1. Спецслужби розпалюють вiйну в Чечнi

Роздiл 2. Шабаш спецслужб

Роздiл 3. МУР проти ФСБ

Роздiл 4. Микола Платонович Патрушев (бiографiчна справка)

Роздiл 5. Провал ФСБ в Рязанi

Роздiл 6. ФСБ вдається до массового терору: Буйнакськ, Москва, Волгодонськ

Роздiл 7. ФСБ проти народу

Роздiл 8. Створення пiдконтрольних ФСБ позаштатних спецгруп

Роздiл 9. ФСБ органiзує замовнi вбивства

Роздiл 10. Спецслужби та викрадення людей

Роздiл 11. Розпустити чи реформувати ФСБ?

Замiсть висновку. ФСБ при владi

Епiлог

*

ПЕРЕДМОВА

Ми не відмовилися від свого минулого, чесно сказали: «Історія Лубянки століття, що минає - це наша історія…»

Н. П. Патрушев, директор ФСБ З інтерв’ю «Комсомольській правді» 20 грудня 2000 р., у День чекіста

Родовід Федеральної служби безпеки Російської Федерації (ФСБ РФ) не має потребу в описі. З перших років радянської влади каральні органи комуністичної партії створювалися як структури, що не знають жалості й пощади. Починаючи з жовтня 1917 року політична поліція радянської Росії (пізніше СРСР) була безперебійною машиною по знищенню мільйонів людей.

Аналога органам державної безпеки СРСР і Росії немає в жодній цивілізованій країні світу. Тільки в нацистській Німеччині політична поліція (гестапо) мала свої оперативні і слідчі підрозділи, місця позбавлення волі (типу слідчого ізолятора ФСБ Лефортово).

Серпневі події 1991 року, коли була буквально зметена комуністична система, наочно продемонстрували, що лібералізація політичного ладу Росії неминуче повинна призвести до ослаблення, реформування чи розпуску Комітету державної безпеки (КДБ). Про паніку, що панувала в той період в керівництві силових відомств говорять чисельні і не завжди з’ясовні розпуск чи переформування старих і утворення нових спецслужб. Так, вже 6 травня 1991 року, відповідно до протоколу, підписаного президентом Росії Б. Н. Єльциним і головою КДБ СРСР В. А. Крючковим, поряд із загальносоюзним КДБ з’явився російський республіканський Комітет держбезпеки очолений В.В.Іваненко. 26 листопада КДБ РСФСР був перетворений в Агентство федеральної безпеки (АФБ). Через тиждень, 3 грудня, президент СРСР М. С. Горбачов підписав указ «Про реорганізацію органів державної безпеки». Відповідно до закону, КДБ був скасований, і на його базі на перехідний період була створена Міжвідомча служба безпеки (МСБ) СРСР.

При цьому старий КДБ розбився на чотири нові структури. 1-е (Головне) Управління — зовнішня розвідка — виділилося в Центральну службу розвідки, пізніше перейменовану в Службу зовнішньої розвідки (СВР). 8-е і 16-е Управління (урядовий зв’язок, шифрування і радіорозвідка) перетворилися в Комітет урядового зв’язку (майбутнє Федеральне агентство урядового зв’язку й інформації — ФАПСИ). Прикордонники стали Федеральною прикордонною службою (ФПС). Колишнє 9-е Управління стало Управлінням охорони при апараті президента РСФСР, а колишнє 15-і Управління — Службою безпеки й охорони урядових об’єктів РСФСР. Пізніше ці структури утворили, відповідно, Службу безпеки президента (СБП) і Федеральну службу охорони (ФСО). Крім того, з 15-го Управління виділилася ще одна надсекретна спецслужба: Головне Управління спецпрограм президента (ГУСП).

24 січня 1992 року Єльцин підписав указ про утворення на базі АФБ і МСБ нового міністерства безпеки (МБ) РФ. Паралельно з’явилося міністерство безпеки і внутрішніх справ, однак воно проіснувало недовго і незабаром було розпущено. МБ у грудні 1993 року було, у свою чергу, перейменовано у Федеральну службу контррозвідки (ФСК), а 3 квітня 1995 року Єльцин підписав указ «Про утворення Федеральної служби безпеки в Російській Федерації». ФСК перетворилася у ФСБ.

Ця низка численних перетворень і перейменувань, ініційованих самою спецслужбою, мала своєю метою вивести з-під удару держбезпеку як структуру, зберегти не тільки організацію, нехай децентралізовану, але й кадри, архіви, агентуру. Величезну роль у порятунку КДБ від розгрому зіграли Євгеній Савостьянов (у Москві) і Сергій Степашин (у Ленінграді). І той і інший користувалися репутацією демократів і були поставлені для того, щоб реформувати і контролювати КДБ. Насправді і перший і другий були спочатку впроваджені держбезпекою в демократичний рух, а потім вже висунуті на керівні посади в новій спецслужбі, щоб не допустити розгрому КДБ демократами. І хоча численні штатні і позаштатні офіцери КГБ-МБ-ФСК-ФСБ з роками пішли в бізнес чи політику, структура в цілому була збережена саме завдяки Савостьянову і Степашину. Більш того, якщо раніш КДБ знаходився під політичним контролем партії, що був для органів своєрідним гальмом, оскільки будь-яка серйозна операція проводилася лише з санкції Політбюро, те після 1991 року МБ-ФСК-ФСБ стали діяти на російському ґрунті абсолютно самостійно і безконтрольно. Контроль за діями співробітників ФСБ здійснювався самим ФСБ. Всепроникаюча агресивна структура виявилася за межами не тільки ідеологічного, але і правового поля.

Після періоду очевидної розгубленості, викликаного подіями серпня 1991 року і невірного припущення, що разом з компартією остракізму будуть піддані співробітники колишнього КДБ, спецслужба усвідомила вигідність для себе нової, вільної від партійного контролю епохи. Використовуючи чисельні власні кадри (офіційний і таємний склад), колишній КДБ зміг впровадити своїх людей практично в усі сфери життєдіяльності величезної держави.

У верхніх ешелонах, іноді непомітно для обивателя, чомусь виявилися колишні видні кагебешники країни: спочатку — секретні агенти, пізніше — колишні і діючі офіцери. Так, з перших днів серпневих подій 1991 року за спиною Єльцина в Москві стояв кагебешник Олександр Васильович Коржаков, що був охоронцем голови КДБ і генсека Ю. В. Андропова. Службу безпеки групи МИКОМ очолював полковник ГРУ у відставці Богомазов, а віце-президентом Фінансово-промислової групи був Н.Миколаєв, кагебіст із двадцятилітнім стажем, що колись працював під Коржаковим.

До В. Гусинского примазався Пилип Денисович Бобків, перший заступник голови КДБ СРСР, генерал армії, що в радянські часи довго очолював так звану 5-у лінію КДБ (політичний розшук), головними успіхами роботи якого можна вважати вигнання з країни А. И. Солженіцина, В. К. Буковського, арешти і утримання протягом багатьох літ у таборах тих, хто думав і говорив те, що вважав правильним, а не що веліла партія. За спиною Анатолія Собчака в Ленінграді (Санкт-Петербурзі) був підполковник КДБ В.В.Путін. За словами самого Собчака, це означало, що «КДБ контролює Санкт-Петербург».

Як саме це відбувалося, описав керівник Італійського інституту міжнародної політики й економіки Марко Джакони, що викладає в Цюріху:

«Спроби КДБ установити контроль над економічною діяльністю окремих підприємств проходять увесь час за однією і тою ж схемою. На першому етапі рекетири здійснюють побори, або намагаються привласнити собі права, що їм не належать. Слідом за цим на підприємство приходять представники спецслужби і пропонують фірмі допомогти виплутатись із труднощів. З цього моменту фірма назавжди позбавляється самостійності. На першому етапі підприємства, що опинилися в сітях КДБ, зазнають труднощів з одержанням кредитів чи навіть переживають фінансові потрясіння, однак згодом одержують ліцензії на торгівлю в таких специфічних галузях, як алюміній, цинк, продукти харчування, целюлоза, деревина. Після цього фірма одержує могутній імпульс до розвитку. На цьому етапі в неї впроваджуються колишні співробітники КДБ. Крім того, з цієї фірми одержують нову порцію грошей».

Однак 1991—1996 роки показали, що російський бізнес, незважаючи на грабіжницькі побори силових структур, що діяли почасти відкрито, почасти через організовані злочинні угруповання (ОПГ), контрольовані спецслужбами, зумів за короткий термін стати політичною силою, не завжди і не в усьому підлеглою ФСБ. Очевидно, що саме після розгрому президентом Єльциним у 1993 році хасбулатівського парламенту зацікавлене в припиненні ліберальних реформ у Росії керівництво колишнього КДБ, що очолювало тепер єльцинську ФСК, прийняло рішення про дестабілізацію і компрометацію режиму Єльцина і його реформ через нагнітання криміногенної обстановки в Росії і розпалення національних конфліктів, головним чином на Північному Кавказі — самій слабкій ланці багатонаціональної російської держави.

Одночасно була розпочата активна ідеологічна кампанія в засобах масової інформації (СМИ). Зміст її зводився до того, що зубожіння народу, ріст злочинності і націоналізму є наслідком демократизації ладу, а єдиний спосіб уникнути ексцесів — відмовитися від ліберальних реформ і західних моделей і знайти свій російський шлях розвитку, в основі якого буде лежати порядок і загальний добробут. В дійсності мова йшла про пропаганду диктатури, що нагадує стандартну нацистську модель. З усіх диктаторів, великих і маленьких, освічених і кровожерливих, був обраний самий симпатичний і статистично не очевидний — чилійський генерал Августо Піночет. Чомусь вважалося, що якщо в Росії з’явиться диктатор, те не гірше чилійського. Тим часом російський досвід підтверджує, що з можливих варіантів Росія найчастіше вибирає гірший.

До 1996 року держбезпека боролася з демократами-реформістами, тому що бачила основну погрозу в демократичній ідеології, що вимагає негайного проведення радикальних економічних і політичних прозахідних реформ, заснованих на принципах вільної ринкової економіки і політико-економічної інтеграції Росії в співтовариство цивілізованих країн. Після перемоги Єльцина на виборах 1996 року, коли великий російський бізнес вперше показав себе як політична сила, не допустив скасування демократичних виборів і введення в країні надзвичайного стану (на чому наполягали прихильники диктатури в особі Коржакова, начальника ФСО М. И. Барсукова і їм подібних) і, що саме головне — забезпечив перемогу свого кандидата, держбезпека визначила для себе новий напрямок головного удару: російська ділова еліта. Саме після перемоги Єльцина на виборах 1996 року починається період пропагандистських кампаній, що очорняють провідних бізнесменів Росії. Причому в авангарді цих кампаній знову миготять знайомі обличчя із силових структур.

З’явилося нове визначення — «олігарх», хоча і було очевидно, що навіть сама багата людина в Росії олігархом у буквальному значенні цього слова не є, тому що була відсутня головна складова олігархії — влада. Справа в тім, що реальна влада як і раніше знаходилася в руках спецслужб.

Поступово за допомогою журналістів, що були співробітниками чи агентами спецслужб, насамперед ФСБ і СБП, і цілої армії нерозбірливих авторів «олігархи» російського бізнесу були оголошені злодіями, аферистами і навіть убивцями. Тим часом основні злочинці, що зосередили у своїх руках реальну олігархічну владу і мільярди ніде і ніким не врахованих грошей, сиділи в кріслах керівників російських силових відомств: ФСБ, СБП, ФСО, СВР, Головному розвідувальному управлінні (ГРУ), генеральній прокуратурі, ФАПСИ, міністерстві оборони (МО), міністерстві внутрішніх справ (МВС), митниці, податковій поліції і т.д.

Ці люди і були дійсними олігархами, сірими кардиналами і тіньовими керівниками російського бізнесу і політичного життя країни. Вони володіли реальною, ніким не обмеженою і не контрольованою владою. Надійно захищені службовими посвідченнями силових структур, вони стали воістину невразливими. Обіймаючи високі посади, вони брали хабарі, крали, збивали незаконним шляхом свій капітал, втягуючи в злочинну діяльність підлеглих.

В цій книзі зроблена спроба показати, що основні проблеми сучасної Росії викликані не радикальними реформами ліберального періоду правління Єльцина, а тим протистоянням, що таємно чи явно чинили цим реформам російські спецслужби. Саме вони розв’язали першу і другу чеченські війни для розвороту Росії від демократії до диктатури, мілітаризму і шовінізму. Саме вони організували в Москві й інших російських містах серію нещадних терористичних актів, що стали приводом для початку першої, а потім і другої чеченських воєн.

Вересневі вибухи 1999 року, насамперед відвернений теракт у Рязані в ніч на 23 вересня — основна тема дослідження книги. За цими вибухами чіткіше за все просліджується тактика і стратегія російських органів державної безпеки, що прагнуть до абсолютної влади. Ця книга — про трагедію, що спіткала всіх нас, про втрачені можливості, про загублені життя. Ця книга для тих, хто, усвідомивши те, що сталося, не побоїться впливати на майбутнє.

Після публікації уривків книги в «Новій газеті» 27 серпня 2001 року, так само як і після виходу американського видання книги в січні цього року в Нью-Йорку (англійська назва книги: «Blowing Up Russia: Terror From Within»), нам неодноразово ставили запитання про джерела інформації. Ми хочемо завірити читачів, що в цій книзі немає вигаданих фактів і голослівних тверджень. Ми вважали, однак, що на даному етапі історичного розвитку Росії, коли багато державних чиновників, підозрювані нами в організації, виконанні чи допущенні терористичних актів в Росії у вересні 1999 року, входять до керівництва країни, обнародування наших джерел інформації є передчасним. При цьому вже в перших інтерв’ю, що відбулися після 27 серпня 2001 року, ми вказували, що ці джерела будуть негайно повідомлені російській чи міжнародній незалежній комісії, створеній для розслідування вересневих терористичних актів 1999 року в Росії. Такою залишається наша позиція і на сьогоднішній день: всі матеріали, що є джерелами для написання цієї книги, будуть передані тим, хто ставить своєю метою об’єктивно розібратися в тому, що відбувається.

*

Кілька слів про авторів книги

Олександр Вальтерович Литвиненко народився в 1962 році у Воронежі. У 1980 році, після закінчення середньої школи був призваний до армії. За наступні двадцять років пройшов шлях від рядового до підполковника. З 1988 року — в органах контррозвідки КДБ СРСР. З 1991 — у центральному апараті МБ-ФСК-ФСБ Росії. Спеціалізація — боротьба з тероризмом і організованою злочинністю. За проведення спільних з Муром операцій по розшуку і затримці особливо небезпечних злочинців одержав звання «Ветеран МУРу». Учасник бойових дій у багатьох так званих точках колишнього СРСР і Росії. У 1997 році переведений до самого секретного підрозділу ФСБ РФ — Управління з розробки злочинних організацій — на посаду старшого оперативного співробітника, заступника начальника 7-го відділу.

В листопаді 1998 року в Москві виступив на прес-конференції з критикою керівництва ФСБ, повідомивши про отриманий ним протизаконний наказ. В березні 1999 року арештований за сфабрикованим обвинуваченням і поміщений у СИЗО ФСБ Лефортово. В листопаді 1999 року виправданий, але прямо в залі суду, після зачитаного йому виправдувального вироку, заарештований ФСБ і ув’язнений за другою сфабрикованою кримінальною справою. У 2000 році друга кримінальна справа була припинена, Литвиненко випущений під підписку про невиїзд. Проти нього була розпочата третя кримінальна справа. Після погроз з боку ФСБ і слідчих на адресу родини змушений був нелегально залишити Росію, у зв’язку з чим проти нього була порушена четверта кримінальна справа. В даний час з родиною проживає у Великобританії, де в травні 2001 року одержав політичний притулок.

Юрій Георгійович Фельштинський народився у 1956 році в Москві. У 1974 році вступив на історичний факультет МГПИ ім. Леніна. У 1978 році емігрував до США, де продовжив вивчення історії спочатку в Брандайському університеті, потім у Ратгерському, де одержав ступінь доктора філософії — Ph. D. (історія). У 1993 р. захистив докторську дисертацію в Інституті історії Російської академії наук (РАНЕЙ). Редактор-укладач і коментатор декількох десятків томів архівних документів, автор книг «Більшовики і ліві есери» (Париж, 1985); «До історії нашої закритості» (Лондон, 1988; Москва, 1991); «Катастрофа світової революції» (Лондон, 1991; Москва, 1992); «Вожді в законі» (Москва, 1999).

Розділ 1

Спецслужби розпалюють війну в Чечні

Росія знову воює. І де! На Північному Кавказі. Начебто не було Афганістану. Начебто заздалегідь не ясний хід, результат і наслідки цієї війни, оголошеної в багатонаціональній державі гордому, войовничому народу. Як могло статися, що в самий демократичний період розвитку Росія почне одну з ганебніших своїх війн?

Війна вимагає мобілізації ресурсів, збільшення бюджетів силових структур, відомств і міністерств.

Війна збільшує роль, значення і вплив людей у погонах і гальмує продовження курсу прозахідних економічних реформ.

Війна приводить країну до ізоляції від співтовариства цивілізованих держав, тому що вона не підтримується рештою світу і незрозуміла йому.

Колись улюблений і популярний президент втрачає підтримку і населення, і світового співтовариства. Спійманому в капкан, йому залишається єдиний вихід — піти у відставку до закінчення терміну, віддавши владу в руки ФСБ в обмін на гарантії недоторканності себе і своєї родини. Ми знаємо, кому це було вигідно: тим, хто одержав від Єльцина владу. Ми знаємо, як це було досягнуто: через війну в Чечні. Залишилося тільки зрозуміти, хто ж все це організував.

Самою слабкою ланкою багатонаціональної російської мозаїки виявилася Чечня. Вважаючи Джохара Дудаєва своїм, КДБ не заперечувало проти його приходу до влади. Генерал Дудаєв, член КПРС із 1968 року, був переведений з Естонії в рідний йому Грозний начебто спеціально для того, щоб стати в опозицію місцевим комуністам, бути обраним президентом Чеченської республіки і проголосити в листопаді 1991 року незалежність Чечні (Ічкерії), як би демонструючи російській політичній еліті, до якого розколу веде Росію ліберальний режим Єльцина.

До 1994 року політичне керівництво Росії вже розуміло, що не готово дати Чечні незалежність. Надання суверенітету Чечні дійсно могло призвести до подальшого розпаду Росії. Але чи можна було починати на Північному Кавказі громадянську війну? «Партія війни», що спиралася на силові міністерства, вважала, що можна. Однак до війни потрібно було підготувати суспільну думку. На суспільну думку легко було б вплинути, якби чеченці стали боротися за свою незалежність за допомогою терактів. Залишилася справа за малим: організувати в Москві вибухи з «чеченським слідом».

Знаючи, що з дня на день російські війська і сили антидудаєвської опозиції почнуть запланований штурм Грозного, у Москві для розпалення античеченських настроїв ФСК 18 листопада 1994 року вчинило першу спробу провести терористичний акт, оголосити відповідальними за нього чеченських сепаратистів і, спираючись на озлоблення жителів Росії, придушити в Чечні рух за незалежність.

Звернемо увагу на те, що і 18 листопада, і в майбутньому «чеченські терористи» украй несвоєчасно влаштовують вибухи, до того ж заявляють про свою до них непричетність (що робить сам теракт безглуздим). У листопаді 1994 року суспільна думка Росії й усього світу в цілому були на боці чеченського народу. Навіщо ж чеченцям потрібно було робити теракт у Москві? Куди природніше займатися диверсіями в розташуванні російських військ на чеченській території.

Отже, 18 листопада 1994 року в Москві на залізничному мосту через ріку Яуза відбувся вибух. За описом експертів, спрацювали два потужних заряди, приблизно по півтора кілограма тротилу кожний. Були покручені двадцять метрів залізничного полотна. Міст ледве не рухнув. Однак теракт відбувся передчасно, ще до проходження через міст поїзда. На місці вибуху знайшли розірваний на шматки труп самого підривника, капітана Андрія Щеленкова, співробітника нафтової компанії «Ланако». Щеленков підірвався на власній бомбі, коли приладжував її на мосту.

Тільки завдяки цій помилці виконавця теракту стало відомо про безпосередніх організаторів вибуху. Справа в тому, що керівником фірми «Ланако», що дав назві фірми перші дві букви свого прізвища, був 35-літній уродженець Грозного Максим Юрійович Лазовский, що був особливо цінним агентом Управління ФСБ (УФСБ) по Москві і Московській області і що має в злочинному середовищі клички Макс і Кульгавий. Забігаючи наперед, відзначимо, що абсолютно всі працівники фірми «Ланако» були штатними чи позаштатними співробітниками контррозвідувальних органів Росії.

В день вибуху на Яузі, 18 листопада 1994 року, анонімний телефонний дзвінок повідомив у міліцію, що в офісі фірми «Ланако» стоїть вантажівка з вибухівкою. Вантажівка — ЗИЛ-131 із трьома мінами МОН-50, п’ятдесятьма зарядами до гранатометів, чотирнадцятьма гранатами РГД-5, десятьма гранатами Ф-1 і чотирма упаковками вибухівки типу «пластит», загальною вагою 6 кг — дійсно був виявлений поруч з офісом «Ланако», але, як заявило УФСБ, воно не змогло визначити, кому саме належить вантажівка, хоча в Щеленкова було знайдене посвідчення «Ланако», а при вибухі на Яузі була використана аналогічна вибухівка. І оскільки теракт не вдався, про причетність до нього чеченських сепаратистів повідомлено не було.

Війною в Чечні було дуже легко кінчати Єльцина політично. І ті, хто затівав війну й організовував теракти в Росії, добре це розуміли. Але існував ще примітивний економічний аспект взаємин російського керівництва з президентом Чеченської республіки: у Дудаєва постійно вимагали гроші. Почалося це в 1992 році, коли з чеченців були отримані хабарі за залишене в 1992 році в Чечні радянське озброєння. Хабарі за це озброєння вимагали начальник СБП Коржаков, начальник ФСО Барсуков і перший віце-прем’єр уряду РФ Олег Сосковець. Зрозуміло, що не залишалося осторонь і Міністерство оборони.

Коли почалася війна, наївні громадяни Росії стали дивуватися, яким же чином залишилася в Чечні вся та зброя, якою чеченські бойовики вбивали російських солдат. Самим банальним образом: за багатомільйонні хабарі Дудаєва Коржакову, Барсукову і Сосковцю.

Після 1992 року співробітництво московських чиновників з Дудаєвим за хабарі успішно продовжувалося. Чеченське керівництво постійно посилало в Москву гроші — інакше Дудаєв жодного питання в Москві вирішити не міг. Але в 1994 році система почала буксувати. Москва вимагала все більші й більші суми в обмін на розв’язання політичних питань, зв’язаних з чеченською незалежністю. Дудаєв став відмовляти в грошах. Споконвічно фінансовий конфлікт поступово перейшов у політичне, а потім силове протистояння російського і чеченського керівництв. В повітрі запахло війною. Дудаєв запросив особисту зустріч з Єльциним. Тоді контролююча доступ до Єльцина трійця зажадала від Дудаєва за організацію зустрічі двох президентів кілька мільйонів доларів. Дудаєв у хабарі відмовив. Більш того, вперше він пристрахав людей, які раніше допомогали йому за гроші, що використає проти них компрометуючі їх документи, що підтверджують небезкорисливі зв’язки чиновників з чеченцями. Дудаєв прорахувався. Шантаж не подіяв. Зустріч не відбулася. Президент Чечні став небезпечним свідком, якого необхідно було прибрати. Почалася спровокована жорстока і безглузда війна.

22 листопада 1994 року Державний комітет оборони (ГКО) Чеченської республіки, створений за день до того указом Дудаєва, обвинуватив Росію в розв’язанні війни проти Чечні. Дудаєв знав, що «партія війни» вже прийняла рішення про початок військових дій. «Російські регулярні частини окуповують частину території Чеченської республіки — Надтеречний район», — говорилося в розповсюдженій в Грозному заяві ГКО. Найближчими днями планується «окупація території Наурського та Шелковського районів. З цією метою використовуються регулярні частини Північно-Кавказького військового округу, спецпідрозділи МВС Росії, а також армійська авіація Північно-Кавказького військового округу. В операції, за зведеннями ГКО, задіяні і спецпідрозділи Федеральної служби контррозвідки РФ».

Головний штаб збройних сил Чечні стверджував, що на кордоні з Наурським районом, у селищі Весела Ставропольського краю, відбувається концентрація військових частин: важких танків, артилерії, до шести батальйонів піхоти. Як стало відомо пізніше, колона російської бронетехніки, сформована з ініціативи і на гроші ФСК, із солдатами й офіцерами, найнятими ФСК на контрактній основі, у тому числі серед військовослужбовців Таманської і Кантемирівської дивізій, дійсно складала кістяк військ, зосереджених для штурму Грозного.

23 листопада дев’ять російських вертольотів армійської авіації Північно-Кавказького військового округу, можливо МІ-8, завдали ракетного удару по місту Шалі, приблизно в 40 км від Грозного, намагаючись знищити бронетехніку розташованого в Шалі танкового полку. З чеченського боку були поранені. Чеченська сторона заявила, що має у своєму розпорядженні відеозапис, на якому зняті вертольоти з російськими бортовими пізнавальними знаками.

25 листопада сім російських вертольотів з військової бази в Ставропольському краї зробили декілька ракетних залпів по аеропорту в Грозному і прилеглих житлових будинках, пошкодивши посадкову смугу і розташовані на ній цивільні літаки. Шість чоловік загинули і близько 25 одержали поранення. У зв’язку з цим міністерство закордонних справ (МЗС) Чечні направило заяву адміністрації Ставропольського краю, у якому, зокрема, зазначалося, що керівництво регіону «несе відповідальність за подібні акції, і у випадку застосування адекватних мір з чеченської сторони» усі претензії Ставрополя «повинні бути віднесені до Москви».

26 листопада сили Тимчасової ради Чечні (чеченської антидудаєвської опозиції) за підтримки російських вертольотів і бронетехніки з чотирьох сторін атакували Грозний. В операції з боку опозиції брали участь більш 1200 чоловік, 50 танків, 80 бронетранспортерів (БТР) і шість літаків СУ-27. Як заявили в московському (маріонетковому) центрі Тимчасової ради Чечні, «деморалізовані сили прихильників Дудаєва практично не роблять опору, і до ранку, імовірно, усе буде закінчено».

Однак операція провалилася. Наступаючі втратили близько 500 чоловік убитими, більш 20 танків, ще 20 танків було захоплено дудаєвцями. В полон потрапило близько 200 військовослужбовців. 28 листопада «на знак перемоги над силами опозиції» колона полонених була проведена вулицями Грозного. Тоді ж чеченське керівництво пред’явило список чотирнадцяти взятих у полон солдатів і офіцерів, що є російськими військовослужбовцями. Полонені прямо перед телекамерами зізнавалися в тому, що служать в основному у військових частинах 43162 і 01451, що базуються в Підмосков’ї. Міністерство оборони РФ відповіло, що зазначені особи не служать у російських збройних силах. На запит щодо полонених капітана Андрія Крюкова і старшого лейтенанта Євгенія Жукова міністерство оборони повідомило, що офіцери дійсно служили у військовій частині 01451 (курси «Постріл»), однак з 20 жовтня 1994 року не з’являлися в частині, в зв’язку з чим готується наказ про їхнє звільнення зі збройних сил. Іншими словами, МО оголосило полонених солдатів дезертирами. Наступного дня батько Євгенія Жукова спростував дані міністерства. В інтерв’ю російському інформаційному агентству (РІА) «Новини» він заявив, що син виїхав з частини 9 листопада, а 27-го батьки побачили його в телепрограмі «Підсумки» серед полонених російських військовослужбовців у Грозному. На питання про те, як син опинився в Чечні, командир частини Жукова відповідати відмовився.

Трохи пізніше була опублікована яскрава розповідь про події 26 листопада майора Валерія Іванова, відпущеного з полону 8 грудня в числі семи російських військовослужбовців:

«Наказом по частині всі, що завербувалися, були відправлені у відпустку за родинними обставинами. Брали офіцерів, в основному невлаштованих у побутовому відношенні. Половина були безквартирні, начебто і відмовитися можна, а почнуть квартири розподіляти — і ти виявишся на бобах. 10 листопада ми прибули в Моздок, у Північну Осетію. За два тижні підготували 14 танків з чеченськими екіпажами і 26 машин для російських військовослужбовців. 25 листопада ми пішли на Грозний. […] Я особисто був у групі з трьох танків, що взяли опівдні 26-го під контроль телецентр Грозного. Опору з боку військ МВС, що охороняли телецентр, не було. Однак через 3 години під час відсутності зв’язку з командуванням ми підпали під атаку знаменитого абхазького батальйону. Танки і піхота оточили нас, вогонь у відповідь ми вважали безглуздим, тому що сили [антидудаєвської] опозиції нас кинули, відразу втікши. Два з трьох наших танків згоріли. Екіпажі встигли залишити машини і здатися охороні телецентру, що нас передала особистій охороні президента Дудаєва. Нас утримували добре, в останні дні навіть майже не охороняли, так нам і бігти було нікуди».

Створювалося враження, що 26 листопада бронетанкову колону в Грозний вводили спеціально для того, щоб її знищили. Роззброїти Дудаєва і його армію колона не могла. Захопити місто й утримувати його — теж. Армія Дудаєва була укомплектована і добре озброєна. Колона могла стати і стала живою мішенню.

Міністр оборони Грачов натякав на свою непричетність до цієї авантюри. З військової точки зору задача захоплення Грозного, заявив Грачов на прес-конференції 28 листопада 1996 року, була цілком здійсненна силами «одного повітряно-десантного полку протягом двох годин. Однак всі військові конфлікти остаточно вирішуються все-таки політичними методами за столом переговорів. Без прикриття піхоти вводити в місто танки дійсно було безглуздо». Навіщо ж їх тоді вводили?

Пізніше генерал Геннадій Трошев розповість нам про сумніви Грачова з приводу чеченської кампанії: «Він намагався щось зробити. Намагався видавити зі Степашина і його спецслужби ясну оцінку ситуації, намагався перенести початок введення військ на весну, навіть намагався особисто домовитися з Дудаєвим. Тепер ми знаємо, що така зустріч була. Не домовилися».

Генерал Трошев, ведучи вже другу війну в Чечні, дивується, чому ж Грачов не зміг домовитися з Дудаєвим. Так тому що Дудаєв наполягав на особистій зустрічі з Єльциним, а Коржаков не погоджувався проводити її безкоштовно.

Блискучу воєнну операцію по спаленню колони російської бронетехніки в Грозному дійсно організував не Грачов, а директор ФСК Степашин і начальник московського УФСБ Савост’янов, що курирував питання усунення режиму Дудаєва і введення військ в Чечню. Однак ті, хто описував банальні помилки російських військових, що вводили в місто бронетанкову колону, приречену на знищення, не розуміли тонких політичних розрахунків провокаторів. Прихильникам війни потрібно було, щоб колону ефектно знищили чеченці. Тільки так можна було спровокувати Єльцина на початок повномасштабних воєнних дій.

Відразу ж після розгрому бронеколони в Грозному президент Єльцин виступив зі звертанням до учасників конфлікту в Чеченській республіці, а Кремль почав готувати суспільну думку до неминучої війни. В інтерв’ю кореспонденту РІА «Новини» консультант аналітичного центру при президенті Росії Аркадій Попов заявив, що самим найближчим часом Росія може виступити в Чечні в ролі «примусового миротворця» і що, зважаючи на все, російський президент має намір діяти рішуче. У випадку оголошення президентом надзвичайного стану на території Чечні російська влада може використовувати «форму обмеженого втручання, що буде виражатися в роззброюванні обох конфліктуючих сторін шляхом введення в Грозний обмеженого контингенту російських військ», — як уже було в Афганістані.

Таким чином, спровокувавши зіткнення в Чечні через політичну і військову підтримку чеченської опозиції, ФСК мала намір почати проти Дудаєва війну, прикрившись миротворчою діяльністю.

Чеченська сторона розцінила звернення Єльцина як «ультиматум» і «оголошення війни». У заяві чеченського уряду стверджувалося, що це звернення, а тим більше спроби перетворення його в життя, «суперечать нормам міжнародного права» і дають уряду Чечні «право прийняття адекватних відповідних мір для захисту незалежності і територіальної цілісності своєї держави». Погроза введення Росією надзвичайного стану на території Чечні, на думку уряду Чеченської республіки, була «неприкритим бажанням продовжувати воєнні дії і втручатися у внутрішні справи іншої держави».

30 листопада Грозний піддався авіаударам російських військово-повітряних сил. 1 грудня російське військове командування не пропустило в Грозний літак парламентської делегації членів Державної думи (ГД). Тоді делегація приземлилася в столиці Інгушетії Назрані і відправилася в Грозний на зустріч з Дудаєвим наземним транспортом. Під час просування делегації до столиці Чечні вісім літаків Су-27 зробили другий наліт на чеченську столицю. Літаки обстріляли, зокрема, міський квартал, де проживав Дудаєв, але були зустрінуті щільним зенітним вогнем. Один літак, за повідомленням чеченської сторони, був збитий силами ПВО.

2 грудня Сергій Юшенков, голова комітету Думи по обороні і глава російської парламентської делегації, що прибула в Грозний, заявив, що ставка на силу в російсько-чеченських відносинах приречена на провал. Знайомство з обстановкою на місці, сказав Юшенков, переконує його в тім, що єдиним виходом із ситуації, що склалася, можуть бути переговори. За словами Юшенкова, попередніх умов чеченська сторона на переговорах не висувала.

Суспільна думка була усе ще на боці чеченців. Керівництво ФСК остаточно переконується в тім, що на суспільну думку можна вплинути тільки терактами, зваливши провину за них на чеченців. 5 грудня ФСК повідомляє журналістам, що через державні кордони в Чечню кинулися іноземні найманці, у зв’язку з чим «не виключається прояв діяльності терористичних угрупувань, що засилаються сьогодні в Росію, і в інших регіонах країни». Це перша незамаскована заява ФСК про те, що в Росії незабаром почнуться теракти «з чеченським слідом». Правда, поки мова йде про засланих іноземних агентів, витягнених, напевно, зі старих навчальних посібників КДБ радянських часів, а не про чеченців.

6 грудня Дудаєв заявив в інтерв’ю, що політика Росії провокує посилення ісламістських настроїв у Чечні: «В “чеченській карті” можуть бути розіграні глобальні інтереси ісламського далекого зарубіжжя, що здатні зробити подальший розвиток подій просто некерованим. У Чечні зараз спливла третя сила — ісламісти, — до яких поступово переходить ініціатива. “Ми вже не твої солдати, президент, ми — солдати Аллаха”», — охарактеризував Дудаєв настрої прибуваючих у Грозний. «Ситуація в Чечні, — підбив підсумок Дудаєв, — починає виходити з під контролю, і це мене турбує».

Немов відповідаючи Дудаєву, міністр оборони Грачов провів пропагандистський захід, зовні схожий на миротворчу акцію, але реально провокуючу подальшу ескалацію конфлікту. Грачов запропонував чеченській опозиції, очолюваній Автурхановим, фінансованій, озброюваній та укомплектованій ФСК, роззброїтися за умов, що одночасно зброю погодяться здати прихильники Дудаєва. Іншими словами, Дудаєву запропонували роззброїтися в однобічному порядку (оскільки про роззброювання російської сторони питання не стояло). Зрозуміло, що така пропозиція урядом Чеченської республіки прийнята не була. 7 грудня Грачов зустрівся з Дудаєвим, але переговори виявилися безрезультатними.

У той же день у Москві відбулося засідання Ради безпеки (СБ), присвячене подіям у Чечні, а також закрите засідання Державної думи, на яке були запрошені керівники силових відомств. Останні в Думу не з’явилися, тому що не хотіли відповідати на питання парламентаріїв щодо того, хто віддавав наказ вербувати російських військовослужбовців і бомбити Грозний. Сьогодні ми знаємо, що вербуванням російських військовослужбовців займалося, за вказівкою Степашина, ФСК, а директиви про бомбардування Грозного виходили від міністра оборони.

8 грудня чеченська сторона повідомила, що за наявною у неї інформацією Росія готується до введення військ на територію республіки і початку сухопутної війни з Чечнею. 9 грудня на прес-конференції, що відбулася в Держдумі, голова думського комітету зі справ Федерації і регіональній політиці, голова Республіканської партії Росії Володимир Лисенко заявив, що в цьому випадку він поставить у Думі питання про відставку уряду Росії. Однак ще 8 грудня робоча комісія з переговорів про врегулювання конфлікту в Чеченській республіці досягла домовленості між представниками президента Дудаєва й опозицією про початок 12 грудня о 15 годині у Владикавказі переговорів. З боку федеральної влади в переговорах повинні були брати участь дванадцять чоловік на чолі з заступником міністра у справах національностей і регіональній політиці РФ В’ячеславом Міхайловим. З боку Грозного — дев’ять чоловік на чолі з міністром економіки і фінансів Чечні Таймазом Абубакаровым. З боку опозиції — три чоловіки на чолі з Беком Басхановым, прокурором Чечні. Припинення кровопролиття і налагодження нормальних взаємин — такі були, приблизно, основні проблеми, що мали обговорюватися на переговорах між Москвою і Грозним. Переговори з прихильниками чеченської опозиції повинні були стосуватися лише роззброювання.

Шанси на збереження миру збільшувалися, а в «партії війни» до 12 грудня залишалося не так багато часу. Власне, заява робочої комісії з врегулювання чеченського конфлікту визначила дату початку сухопутних воєнних дій. Якщо мирні переговори повинні відбутися 12-го, війну потрібно починати 11-го. Саме так вчинило російське керівництво: 11 грудня війська перетнули демаркаційний кордон Чеченської республіки. У перші дні російські військові зведення повідомляли про відсутність реального опору і втрат.

«Язик мій — ворог мій». Вже 13 грудня Сосковець визначив основні напрямки своєї діяльності. Загальні витрати на проведення заходів щодо нормалізації ситуації в Чечні, повідомив він журналістам, можуть скласти біля одного трильйона карбованців. (Це саме ті гроші, які потрібно буде спочатку виділити з бюджету, а потім планомірно розкрадати.) Першочерговою задачею уряду є доведення виділеної допомоги до населення Чечні, а особлива увага буде приділятися тому, щоб вона не була розтрачена чи розкрадена (те, що допомога до Чечні не дійшла, а вся була розтрачена і розкрадена в Росії сьогодні ми знаємо вірогідно).

Сосковець підкреслив, що не слід розглядати чеченську діаспору, що проживає в Москві й інших містах Росії, як потенційних терористів. Звернемо увагу на цю фразу. Нікому в голову не приходило вважати чеченську діаспору потенційними терористами. І терактів, власне, ще не було. І війна з Чечнею начебто навіть ще не вважалася війною, а скоріше підносилася як міліцейська акція. І не було поки великих втрат. А перший віце-прем’єр чомусь припускає організацію чеченцями терактів в Росії. Коли Сосковець відзначив, що до чеченських громадян вцілому не буде прийнято дискримінаційних заходів, а питання про примусову депортацію чеченців федеральною владою навіть не розглядається, стало ясно, що «партія війни» пропонує вести її з усім чеченським народом на всій території Росії, із введенням дискримінаційних мір і примусовою депортацією.

Прекрасно розуміючи, куди хилить Сосковець і в що все це обійдеться Росії, проти «партії війни» різко виступив командуючий 14-й російською армією в Придністров’ї генерал-лейтенант Олександр Лебідь. «Чеченський конфлікт можна розв’язати тільки дипломатичними переговорами, — заявив він у телефонному інтерв’ю зі свого штабу в Тирасполі. — В Чечні один до одного повторюється афганський варіант. Ми ризикуємо розв’язати війну з усім ісламським світом. Бійці-одинаки до нескінченності можуть палити нашу бронетехніку, знищувати солдат одиночними пострілами. В Чечні ми наступили на ті ж граблі, що й в Афганістані, а це дуже сумно. Добре укріплений Грозний з великою кількістю запасів здатний чинити тривалий і серйозний опір». Лебідь нагадав, що генерал Дудаєв в радянській армії командував дивізією стратегічних бомбардувальників, здатною вести війну в континентальних масштабах, а на такі посади «дурнів не призначали».

14 грудня Москву починають переводити на напіввійськове положення, а москвичів лякати неодмінним чеченським терором. Органи міністерства внутрішніх справ підсилюють охорону об’єктів життєзабезпечення міста, співробітники ФСК проводять роботу з посилення їхньої безпеки. Охорону багатьох державних установ здійснюють міліцейські патрулі, озброєні автоматичною зброєю. МВС заявляє, що це викликано небезпекою надсилання в Москву з Грозного груп терористів. Перших підозрілих терористів-чеченців починають відловлювати. Ввечері 13 грудня біля ресторану «Прага» на Новому Арбаті був затриманий і діставлений у 5-і відділення міліції Москви уродженець і житель Грозного чеченець Ісраіл Гетієв, що підривав новорічні хлопавки і петарди. Поки що такі повідомлення викликали посмішку. Проте саме 14 грудня зненацька прийшло повідомлення, що «рахунок жертвам з того й з іншого боку йде вже на сотні», — за неповних три дні війни. Ставало не до сміху.

15 грудня відкриваються нежартівливі масштаби операції, що починається. Поряд з підрозділами МВС на Грозний рухаються дві загальновійськові дивізії Північно-Кавказького військового округу, а також десантні війська, представлені двома десантно-штурмовими бригадами. Крім того, на территорию Чечні ввійшли зведені полки Псковської, Вітебської і Тульської дивізій повітряно-десантних військ (ВДВ) по 600—800 чоловік у кожнім. У районі Моздока почали розвантаження зведені полки Ул’яновської і Костромської дивізій ВДВ. Просування на Грозний здійснюється чотирьма основними маршрутами: один — з боку Інгушетії, два — від Моздока, один — з Дагестану. Війська готуються до штурму Грозного. З чеченського боку, за даними МВС і ФСК, у Грозному і довкола нього зосереджені більше 13 тисяч озброєних людей.

Єльцин наближався до прірви. Після розгляду 17 грудня на засіданні Ради безпеки плану «виконання заходів щодо відновлення конституційної законності, правопорядку і миру в Чеченській республіці» СБ зобов’язав міністерство оборони (Грачов), МВС (В. Єрін), ФСК (С. Степашин) і Федеральну прикордонну службу (А. Миколаїв) залучити всі сили для роззброювання і знищення незаконних збройних формувань (НВФ) у Чечні і надійного закриття державного й адміністративного кордонів Чеченської республіки. Координувати цю роботу повинен був Грачов. У цей день ліберально-демократичний період Росії закінчив своє існування. Фактично президент Єльцин зробив політичне самогубство.

17 грудня МЗС Росії зробило заяву про те, що з 00 годин 18 грудня підрозділи військ МВС і МО змушені будуть почати рішучі заходи з використанням усіх наявних засобів для відновлення на території Чечні конституційної законності і правопорядку. Бандформування будуть роззброєні, а в разі опору знищені. В заяві МІДа вказувалося, що цивільне населення Чечні сповіщене про необхідність терміново завершити вихід із Грозного й інших населених пунктів, в яких знаходяться бандформування. Іноземним громадянам і журналістам, що знаходяться в зоні конфлікту, МЗС настійно рекомендувало залишити Грозний і перебратися в безпечні райони. (Незважаючи на попередження російського керівництва, велика частина іноземних журналістів залишилася в Грозному, і в готелі «Французький двір», де вони проживали, як і раніше не вистачало місць).

У той же день Сосковець сповістив світ, що президент Дудаєв викликаний у Моздок на зустріч з делегацією уряду Росії на чолі з віце-прем’єром Миколою Єгоровим і директором ФСК Степашиним. Сосковець відзначив, що якщо Дудаєв не прибуде в Моздок, то війська приступлять до ліквідації незаконних збройних формувань. Сосковець повідомив, що витрати на проведення операції в Чечні за минулий тиждень склали по лінії МВС 60 мільярдів, а по лінії МО — 200 мільярдів карбованців.

За чотири години до закінчення терміну ультиматуму, тобто о 8-й годині вечора 17 грудня, Дудаєв вдався до останньої спроби запобігти війні і телеграфував російському керівництву про згоду «почати без попередніх умов переговори на відповідному рівні й особисто очолити урядову делегацію» Чеченської республіки. Іншими словами, Дудаєв наполягав на особистій зустрічі з Єльциним. Але через те, що гроші за організацію цієї зустрічі Дудаєв давати, як і раніше, відмовлявся, відповіді на свою телеграму він не отримав.

18 грудня о 9-й годині ранку російські війська, що блокували Грозний, приступили до штурму міста. Фронтовою авіацією й армійськими вертольотами були нанесені «точечні удари по командному пункту Дудаєва Ханкала біля Грозного, по мостах через Терек на північному напрямку, а також по маневрених групах бронетехніки». Після знищення бронетехніки, говорилося в повідомленні Тимчасового інформаційного центра російського командування, планується просування військ, що блокували Грозний, для виконання ними задач по роззброюванню незаконних збройних формувань на території Чечні. Повноважний представник президента Єльцина в Чеченській республіці заявив, що у Дудаєва залишилася тепер єдина можливість: здатися в полон.

18 грудня Сосковець, що одержав тепер ще одну посаду — керівника оперативного штабу при уряді Росії по координації діяльності органів виконавчої влади,— повідомив пресі, що в Грозному «вивчають можливість» проведення терористичних актів на військових і цивільних об’єктах у центральній Росії і на Уралі, а також захоплення пасажирського літака. Разюча поінформованість першого віце-прем’єра говорила про те, що в найближчі дні потрібно чекати терактів.

22 грудня прес-служба уряду РФ повідомила, що чеченці самі себе підривають, щоб звалити провину за вибухи на російську армію. В опублікованій заяві говорилося наступне:

«Сьогодні о 10-й годині ранку на чолі з першим заступником голови уряду Олегом Сосковцом відбулася нарада, на якій були присутні члени уряду, члени Ради безпеки, представники адміністрації президента. На нараді обговорювалася ситуація, що склалася в Чеченській республіці, дії, що починаються президентом і урядом для відновлення конституційної законності й економічної допомоги населенню районів, звільнених від збройних формувань дудаєвського режиму. Доповіді учасників наради свідчать, що в минулу ніч продовжувалися операції по роззброюванню бандитських формувань, наносилися бомбові удари по опорних пунктах. Місто Грозний бомбардуванням не піддавалося. Однак зусиллями бойовиків імітувалися бомбардування житлових кварталів. Біля години ночі був висаджений адміністративний будинок і житловий будинок, жителі якого — чеченці і росіяни — не були попереджені про акцію, що готується. Імітація бомбардування зроблена як доказ тези «війни проти чеченського народу, що веде російське керівництво». Ця теза була обнародувана вчора в дудаєвському «зверненні до світового співтовариства».

Іншими словами, відповідальність за зруйновані російськими військами адміністративний будинок і житловий будинок, в яких знаходилися люди, прес-служба уряду Росії намагався звалити на чеченців.

Ініційоване Сосковцом повідомлення, написане сталінським стилем, було обнародувано за день до вибуху між станціями Кожухово і Канатчиково Московської окружної залізниці (жертв не було, терористів не знайшли). Саме 23 грудня можна вважати початком терористичної кампанії ФСБ проти Росії. З цього дня теракти стали повсякденним явищем.

Роздiл 2

ШАБАШ СПЕЦСЛУЖБ

Не буду виголошувати високі слова, проте наші найкращі співробітники, честь та гордість ФСБ, працюють не заради грошей.

Пам’ятаєте слова головного героя у фільмі “Брат-2”: “Не в грошах сила, американцю, а в правді”? За цю правду ФСБ і борються.

Н. П. Патрушев.

Із інтерв’ю “Комсомольській правді” 20 грудня 2000 р.

Звернімо увагу на те, як 23 грудня прес-служба російського уряду, описує теракт, що відбувся.

“Маємо дані про відправлення [з Чечні] в Москву трьох досвідчених боєвиків, серед яких жінка, їм доручено очолити заслані раніше групи терористів. Затримана група іноземних громадян, що намагалася увійти у контакт з боєвиками із Грозного. У них вилучено партію вибухових пристроїв, 20 кг тротилу та 16 радіокерованих протипіхотних та протитанкових мін. 23 грудня вночі, на окружній ділянці Московської залізничної дороги підірвано рейки. Ще одна міна знешкоджена. Приймаються заходи по виявленню диверсійних груп, діючих в Москві та області. “

Жодного розслідування терактів не було. Проте все і так зрозуміло. Спочатку чеченці підіслали в Москву та її область “диверсійні групи”. Згодом ще трьох досвідчених боєвиків-керівників. На допомогу чеченським терористам з-за кордону прислана “група іноземних громадян” з тротилом та мінами (напевно, саме з-за кордону, вони на собі ці міни і везли!)

Та як результат цієї складної підготовчої роботи – теракт на одній із ділянок об’їзної Московської залізниці з вказівкою, що диверсійні групи, вже підіслані в Москву та область, не знешкоджені (очевидно, що теракти тривають.)

У заяві прес-служби брехнею було б абсолютно усе, крім повідомлення про вибух 23 грудня на ділянці Московської об’їзна залізничної дороги. Судячи з почерку, і цей теракт був організований людьми Лазовського. Однак, не можна вважати співпаданням те, що вже через чотири дні в Москві стався новий теракт: 27 грудня 1994 року о 9 годині вечора позаштатний агент ФСБ та співробітник фірми Лазовського “Ланако” Владімір Вороб’єв – нащадок військових (дід до 1920 року очолював Тульський військовий завод “Арсенал”), кандидат технічних наук, співпрацівник академії ім. Жуковського, працював над новою системою протиракетної оборони, підполковник – підклав бомбу із дистанційним керуванням в автобус на зупинці 33-го маршруту “ВДНХ – Южная”. Бомба підірвалась, коли автобус був порожній. Постраждав лише 23-річний водій Дмітрій Трапєзов. Він отримав сильні синці та контузію. Тролейбуси, що стояли поруч, були посічені осколками.

Начальник Вороб’єва – Лазовський працював не лише на ФСК (ФСБ), але й на СВР. Куратором Лазовського по СВР був кадровий співпрацівник служби зовнішньої розвідки Пєтр Євгєнєвіч Суслов, 1951 року народження. Лазовський був одним з його секретних агентів.

Формально Суслов пішов із розвідки в бізнес у 1995 році і з того часу неодноразово виїжджав в охоплений війною Грозний, Багдад, Тегеран, Арабські Емірати та інші країни Близького Сходу.

Суслов займався позасудовими розправами. Для виконання завдання, пов’язаних з організацією та проведенням силових акцій і ліквідацій, Суслов залучав колишніх спеціалістів з спец підрозділів, насамперед з підрозділу спеціального призначення 1-го (Головного) Управління (ПГУ) КГБ СССР “Вимпєл”, які добре володіли навичками снайперівської стрільби, вибухової справи та піротехніки. “Вимпєловци” виконували функції як інструкторів так і виконавців. Для фінансового забезпечення цієї роботи створено спеціальний фонд “Вимпєл”. Президентом цього фонду став відомий у Росії кримінальний авторитет Сєргей Пєтровіч Кубліцкій (кримінальна кличка Воркута). Віце-президентом Суслов. Одночасно Суслов був головою ради директорів регіонального громадського фонду “Правопорядок -центр” (Москва, вул. Воронковська, буд. 21).

Суслов підтримував зв’язки в державних силових структурах, в тому числі в курівництві ФСБ. За оперативними даними, отриманими по лінії Головного управління внутрішніх справ (ГУВД) по Московській області, Суслов підтримував тісний контакт з генерал-майором Євгенієм Грігорєвічєм Хохольковим – начальником створеного влітку 1996 року Управління перспективних програм (УПП), на базі якого у 1997 році сформовано Управління розробки та ліквідації діяльності злочинних організацій (Управление разработки и пресечения деятельности преступных организаций (УРПДПО) ФСБ), яке найчастіше називають скорочено Управління розробки злочинних організацій УРПО. Саме тут на посаді начальника 3-го відділу УРПО служив підполковник Алєксєй Кімовіч Антропов, який закінчив школу розвідки СВР по лінії боротьби із міжнародним тероризмом. І Лазовський, і Суслов були у приятельських стосунках із Антроповим.

На цьому найбільш секретному Управлінні ФСБ з довгим, важкою для запам’ятовування і дуже часто змінюваною назвою (напевно саме через конспірацію перед населенням) слід зупинитися детальніше. Управління створено для визначення та наступної нейтралізації (ліквідації) джерел, що становлять державну небезпеку. Іншими словами – для позасудових вбивств, провокацій, терактів та викрадень. Одним з заступників Хохолькова був генерал-майор Н. Стєпанов. Іншим заступником був колишній міністр держбезпеки Кабардино - Балкарской республіки генерал-майор А.К. Макаричєв. У складі УПП був власний підрозділ зовнішнього спостереження; свій помічник по безпеці – полковник Владімір Сімаєв; свій підрозділ технічних засобів; два приватних детективних охоронних агентства (приватні охоронні підприємства – ЧОП) – “Стелс” (“Стеллс”) та “Космічєская альтернатіва”. Останнє займалося прослуховуванням пейджерів, мобільних телефонів та проведенням інших оперативно-технічних заході. А ось “Стелс” була легендарною фірмою.

Ця приватна охоронна-детективна структура, як і УПП періодично змінювала свою назву, зареєстрована була на світанку перебудови 1989 року жителем Москви Івановим, агентом 5-го Управління КДБ СРСР (на далі Управління “3”).

Призначенням Іванова була боротьба з внутрішнім тероризмом, знаходився на зв’язку у співробітника Управління полковника В.В. Луценко. Це ж управління оперативно забезпечувало

Створення та функціонування “Стелса”. За період з 1989 по 1993 рік “Стелс” при сприянні Луценко, який вирішував через ЧОП не лише оперативні, але й особисті справи (недармове забезпечення “дахами (“криш”) різного виду комерційним структурам), завів широкі зв’язки в кримінальній та правоохоронній сферах, здобули репутацію найвідомішого охоронного агентства Росії.

Після звільнення із органів 1992 року Луценко очолив роботу ЧОПу, попередньо переоформивши його, став одним із його засновників. Той факт, що Луценко мав широкі зв’язки в різних управліннях колишнього КГБ, з одного боку, та відтік з російських спецслужб великої кількості досвідчених оперативних співпрацівників, які в свою чергу зберегли власні зв’язки та агентурні сітки, – з другого, дозволили Луценко залучити на роботу в “Стелс” висококваліфікованих професіоналів.

По лінії своєї минулої оперативної діяльності (боротьба з терором) Луценко зберіг міцні контакти з представниками колишнього 9-го Управління КДБ (охорона вищих посадових осіб країни). Це дозволило Луценко вийти на Коржакова, Барсукова та їх оточення і запропонувати використати можливості керованого ним “Стелса” в інтересах СБП та ФСБ для здійснення нетрадиційних форм боротьби з організованою злочинністю.

Пропозиція зустріла схвалення, й незабаром за участі першого заступника Коржакова генерала Г. Г. Рагозіна була розроблена загальна програма дій. Програма передбачала використання кримінальних структур, екстремістських організацій, окремих злочинців та перепідготовлених колишніх військовослужбовців спецназу ГРУ МО, МВД та ФСБ для розкладання злочинних угруповань, фізичної ліквідації кримінальних “авторитетів” та лідерів ОПГ.

На практиці ж усе вийшло за давнім російським сказанням: хотіли як краще, а вийшло як завжди. “Cтелс” забезпечувала дах різним комерційним структурам, виконувала різного роду “пресові” операції по відношенню до кримінальних та комерційних конкурентів, без обмежень, аж до вбивств. Для забезпечення зазначеної діяльності при сприянні Коржакова, Барсукова і Трофімова було нейтралізовано можливе оперативно-кримінальне розслідування ЧОПу з боку спецслужб та правоохоронних органів (ФСБ, МВД, податкової поліції, генпрокуратури і т.п.).

До керівників усіх цих відомств було доведено зміст початкової програми, за якою створювалась “Стелс”. Було досягнуто порозуміння, що силові структури розслідувати діяльність “Стелсу” не будуть.

В якості ударної сили “Стелсу” використовувалась “ізмайлівська” організована злочинна група. Поступово, з урахуванням фінансових та кадрових впливів з боку “ізмайлівської” ОПГ, “Стелс” перетворився в дах для “ізмайлівського” угруповання, а Луценко – в керованого керівника.

У подібній ситуації опинилися й інші приватні охоронні структури, наприклад “Кмети” і “Кобальт”. Усі вони використовувалися в рамках реалізації існуючої програми нетрадиційної боротьби зі злочинністю. Не без їх участі здійснено ряд відомих убивств на замовлення кримінальних лідерів, комерсантів та банкірів. Виконавцями злочинів були наймані вбивці з позаштатних спецгруп. Як правило, усі операції відрізнялися високо професійною підготовкою та виконанням, з подальшою ліквідацією у випадку необхідності безпосередніх вбивць та осіб, що здійснювали прикриття. Розслідування таких злочинів правоохоронними органами судових перспектив не мало. Випадково затримані виконавці з злочинного оточення до суду просто не доживали.

З часом “Стелс” перетворився на ефективну, оснащену різноманітною технікою (у тому числі спеціальною) та озброєнням (частково нелегальним) охоронно-детективну структуру, чисельність якої доходила до 600 чоловік. Приблизно 70% кадрового складу складали колишні співробітники ФСБ-СБП, приблизно 30% - колишні співробітники міліції. Після створення в 1996 році Управління перспективних програм “Стелс” було передано в УПП, хоча й було збережено певну автономію.

Головний принцип роботи УПП – “проблемний”. Є проблема, і її потрібно вирішити. Ознаки існування такого принципу роботи сформульовані в спогадах Павла Судоплатова “Розвідка і Кремль” (Москва, 1996), що є, до речі сказати, настільною книгою керівництва Управління. Прикладом “проблемного” підходу до вирішення бойового завдання варто вважати убивство президента Чечні Д. М. Дудаєва. Ті, хто організовував це убивство, стояли у джерел створення УПП.

В якомусь сенсі убивство Дудаєва було замовленим. Тільки замовлено воно було керівництвом держави. Формальний, хоча й усний, наказ на усунення Дудаєва надійшов від президента Росії Єльцина. Передісторія цього рішення більш ніж загадкова. У двадцятих числах травня 1995 року почалися неформальні переговори між російською і чеченською стороною про припинення військових дій та підписання мирної угоди. З чеченської сторони організатором переговорів виступив колишній генеральний прокурор Чечні Усман Імаєв. З російської - відомий бізнесмен Аркадій Вольський. Російська сторона намагалася умовити чеченського генерала капітулювати. Від імені російського керівництва Вольський запропонував Дудаєву виїхати в будь-яку країну і на будь-яких умовах (як заявив Єльцин: “куди завгодно, і чим далі від Росії, тим краще”).

На зустрічі з Дудаєвим Вольський пережив не самі приємні хвилини у своєму житті. Дудаєв вважав себе ображеним і був розлютований. Вольського від швидкої розправи врятував, напевно, тільки статус парламентера.

І все-таки розпочаті Вольським та Імаєвим переговори мали своє продовження. Дудаєв зумів домовитися з Москвою про припинення воєнних дій. Правда, за відповідний указ з Дудаєва зажадали черговий хабар в кілька мільйонів доларів. Щоб врятувати людей, Дудаєв гроші заплатив. Однак указ про припинення воєнних дій російським урядом так і не був підписаний. Люди з оточення Єльцина чеченців “кинули”.

Тоді Дудаєв наказав Шамілю Басаєву або повернути гроші, або домогтися початку мирних переговорів. Басаєв із цим завданням упорався. В історію це “розбирання” (“разборка”) по вибиванню заборгованості з Коржакова-Барсукова-Сосковца ввійшла під назвою: “Захоплення Шамілем Басаєв 14 червня 1995 року в Будьонівську лікарні із заручниками”. Заручників було більше тисячі.

“Альфа” уже захопила перший поверх лікарні й от-от повинна була розправитися із терористами. Але прем’єр-міністр уряду Росії В. С. Черномирдін, що взяв на себе роль посередника, справедливо розсудив, що чеченців “кинули” не “по поняттіях”, пообіцяв негайно розпочати мирні переговори, наполіг на припиненні операції і гарантував безперешкодний відхід басаєвців разом із заручниками назад у Чечню. Можливість відбити заручників і знищити басаєвців на зворотному шляху була. Спецпідрозділи внутрішніх військ “Витязь” були напоготові, і тільки чекали наказу. Однак наказу не було. Черномирдін дав Басаєву певні гарантії і не стримати слова не міг.

3 липня 1995 року президентом Єльцин був підписаний сплачений Дудаєвим указ # 663 “ПРО дислокацію органів військового управління з’єднань, військових частин, установ і організацій збройних сил Російської Федерації на території Чеченської республіки”. 7 липня Єльцин підписав другий указ - про порядок реалізації указу # 663.

Після Будьонівска у кремлівських чиновників у списку небажаних свідків, окрім Дудаєва, з’явилась ще одна людина – Шаміль Басаєв. Його вирішили ліквідувати силами спеціально створеної для цього оперативно-бойової групи під керівництвом начальника 3-го (розвідувального) відділу Управління військової контррозвідки ФСБ РФ генерал-майора Юрія Івановича Яровенко.

Тоді ж була створена оперативно-бойова група під командуванням Хохолькова (у Чечні він працював під псевдонімом Денисов) для усунення Дудаєва. У неї входив капітан 1-го рангу А. Камишніков (майбутній заступник начальника УРПО ) і ряд інших офіцерів. Дислокувалася група на військовій базі в Ханкалі. У команду були введені співробітники чеченської національності, наприклад Умар Паша. Після ліквідації Дудаєва він був переведений з підвищенням у Москву.

В операції використовувалася авіація ГРУ, що на озброєнні мала два літаки для наведення ракет по маяку в радіотелефоні; Дудаєву зуміли поміняти звичайний телефон на телефон з маяком.

22 квітня 1996 року Дудаєв із дружиною Аллою та кількома супровідними виїхав із селища Гехи-Чу Урус-Мартанського району на заході Чечні, де вони провели ніч, у ліс. Для розмов по телефону він виїжджав із селищ, тому що удалині від населених пунктів його важче було запеленгувати. Суцільного лісу в тім районі не було, чагарник і окремі дерева. Алла Дудаєва стала готувати їжу. Чоловіки стояли осторонь. Дудаєв забороняв підходити до себе під час розмов по телефону, раніше був випадок, коли під час телефонного зв’язку по ньому було нанесено повітряний удар. Ракета в ціль не потрапила.

У той день Дудаєв говорив по телефону довше звичайного, як з’ясувалося - з відомим російським бізнесменом і політиком Констянтином Боровим, котрий підтримував з Дудаєвим зв’язок доти, поки вона не перервалася. Керована ракета російського штурмовика Су-24, наведена на сигнал супутникового телефону Дудаєва, розірвалася зовсім близько. Дудаєву обпекло обличчя, воно було жовтогарячого кольору. Під’їхала машина. Президента Чечні посадили на заднє сидіння, поруч з ним сіла дружина. Дудаєв був без свідомості. З правого боку за вухом у нього була рана. Не приходячи до свідомості, він помер.

Похорон, Державний комітет оборони Чечні доручив Лєче Дудаєву, племіннику чеченського президента. Про місце поховання Дудаєва знало не багато людей, серед них був Зелімхан Яндарбієв, обраний після загибелі Дудаєва головою ГКО, який виконував обов’язки президента Чеченської республіки до виборів 1997 року. Відповідно до чеченських джерел, після того як у травні 1996 року в аеропорті міста Нальчик були затримані вдова чеченського президента Алла Дудаєва та особистий охоронець Дудаєва Муса Ідігов, рештки чеченського президента терміново перепоховали. Після загибелі в другу чеченську війну Лечі Дудаєва про нове місце поховання Джохара Дудаєва не знає жодне офіційне джерело.

Усунення Дудаєва було, напевно, найбільш вдалою операцією Хохольникова та його групи. Сам Хохольников за виконання бойового завдання був представлений до звання “Героя Росії”, проте віддав перевагу не нагороді а посаді начальника, щойно створеної структури -УПП - та званню генерал-майора.

Улітку 1996 року “Стелс” позбавився підтримки в особі державних структур і виявився цілком під контролем “ізмайлівської” ОПГ. Єдиним серйозним контактом Луценко на державному рівні залишалося УППУРПО, яким керував генерал Хохольков.

Поглинання організованих злочинних угруповань силовими відомствами керівництву ФСБ здавалося природним і розумним кроком. Щоправда, логіка подій все частіше і частіше штовхала спецслужби на шлях справжніх злочинів. Теоретично протистояти цьому повинне було Управління власної безпеки (УСБ) ФСБ. Однак реально УСБ не могло боротися із масовими злочинами, здійснюваними при безпосередньому потуранні або ж за участі ФСБ і СБП Росії. Боротьбу з організованою злочинністю провадив тепер лише карний розшук. У січні 1996 року на роботу в Московський карний розшук (МУР) переведено “останнього романтика карного розшуку” 38-літнього Владіміра Ілліча Цхай.

Розділ 3

МУР проти ФСБ

Цхай очолив 12-й відділ, що спеціалізується на розкритті замовлених вбивств, а вже через десять місяців став заступником начальника МУРу. «Він був сищиком від Бога, і такого більше не буде», — говорили про нього друзі. «Із Цхаєм було легко і цікаво працювати, - розповідав слідчий з особливо важливих справ московської міської прокуратури А. Супруненко. — Грамотна, порядна людина. З романтиків. Він був сполучною ланкою між оперативним складом і слідством, вірив у те, що можна підняти самі заплутані справи…»

Саме Цхай зумів викрити групу, що займалася підробкою посвідчень силових відомств. З боку ФАПСИ підключилося УСБ цього відомства під керівництвом полковника Сергія Юрійовича Барковського. Московський журналіст Олександр Хинштейн в одній зі своїх статей, очевидно замовленій ФСБ, написав, що виготовленням фальшивих документів керував сам Лазовський і що саме тому в його людей виявилися «документи прикриття» ФСБ, ФАПСИ, ГРУ і МО. Однак це не так. Лазовський до справи про фальшиві службові посвідчення, розкритій Цхаєм, взагалі не мав відношеня. Не дивно, що Барковський у своїй розповіді Лазовського не згадує, а називає організаторами зовсім інших людей. От що говорить Барковський:

«Відрізнити фальшивки від справжніх документів виявилося досить складно навіть для фахівців. Часом «липа» була навіть кращої якості. Експертиза показала — майстерня явно одна. У результаті цілого комплексу оперативно-розшукових заходів були затримані чотири дуже навіть нерядових людини. Один з них — колишній замначальника відділу КДБ СРСР, а нині голова фірми із симптоматичною назвою «Честь». Інший — керівник однієї з московських друкарень, колишній начальник друкарні апарату ЦК КПРС. В їх компанії був колишній лейтенант ФАПСИ, що під час перебування на службі мав відношення до оформлення пропусків. Передбачається, що саме йому належала ідея виробництва підроблених документів. І один дуже талановитий гравер».

З розповіді Барковського випливає, що підробки створювалися не бандитами, а колишнім номенклатурним працівником (апарат ЦК КПРС) і співробітником спецслужби (ФАПСИ). А якщо так, не можна виключити, що і лабораторія по виготовленню якісних підробок була створена з дозволу ФСБ і ФАПСИ і ними ж контролювалася.

Але повернемося до Лазовського. Ліквідація угруповання Лазовського в лютому-серпні 1996 року стала головною вдачею 12-го відділу МУРу. Кадровий склад групи Лазовського не був сформований за географічним принципом, як у звичайних ОПГ. «Бригада» була інтернаціональною, що вказувало на її специфіку. Під Лазовським працювали і чеченці, і вихідці з Казахстану, і бойовики з угруповань прилеглих до столиці міст. Марат Васильєв був москвич, Роман Полонський — з Дубни, Володимир Абросімов — з Тули, Анзор Мусаєв із Грозного… Група була добре екіпірована.

З 1995 року Лазовський перебував у федеральному розшуку за ст. 209 («бандитизм») КК РФ. Йому ставилося в провину кілька епізодів. Так, у грудні 1993 року угрупованням Лазовського були убиті інкасатори, що перевозили гроші для акціонерного товариства ММСТ і викрадені 250 тисяч доларів.

Тоді ж виникли розбіжності навколо угод, пов’язаних з постачанням нафтопродуктів, між «Ланако» і корпорацією «Віктор». 10 січня 1994 року невідомі (очевидно, що за замовленням фірми «Віктор») обстріляли з гранатомета автомобіль голови правління і директора фірми «Ланако» Володимира Козловського (що дав перший склад свого прізвища як третій склад назви фірми «Ланако»).

Чи ледве не в той же день вибухнула бомба біля дверей одного з керівників «Віктора». 12 січня 1994 року біля квартири іншого керівника «Віктора» відбувся настільки потужний спрямований вибух, що сталеві вхідні двері влетіли в квартиру, пробивши стіну, що зустрілася на шляху. Завдяки щасливому випадку ніхто з людей, що знаходилися в квартирі, не постраждав. Але в будинку почалася пожежа, сусіди були змушені вистрибувати з вікон. Двоє розбилися на смерть, кілька людей отримали поранення.

13 січня невідомі приїхали в офіс «Ланако» в Москві (Переведеновський пров., б. 2, корп. 3), де між ними і співробітниками «Ланако» відбулася перестрілка. Через 10 хвилин після цього прибув ОМОН, що взяв офіс штурмом (жертв завдяки щасливому випадку не було), затримав близько 60 чоловік і відвіз у відділення, де був зроблений відеозапис арештованих. Після цього майже всіх відпустили. Наступного дня в міліції залишалися тільки чотири охоронці, що мали при затриманні зброю. Незабаром їх судили. Однак за перестрілку з міліцією провинені одержали м’яке покарання: двох відпустили із зали суду, двом дали по року таборів.

4 березня 1994 року в ресторані «Дагмос» на вулиці Казакова між бойовиками Лазовського і дагестанської банди розігрався справжній бій, в якому з кожного боку взяло участь до тридцяти чоловік. В результаті були вбиті сім чоловік, двоє поранені. Всі загиблі — члени так званої дагестанської ОПГ.

16 червня того ж 1994 року біля офісу банку «КредитКонсенсус» з автоматів були розстріляні три члени таганського злочинного угруповання. Лазовський зажадав від банку заплатити йому два з половиною мільярда карбованців — відсотки від спірної суми між банком і фірмою Росмясомолоко. Банк звернувся за допомогою до таганського злочинного угруповання, свого «даху». Коли таганські бандити відмовилися платити Лазовському, відбувся бій.

Один із самих звірячих злочинів Лазовський вчинив 5 вересня 1994 року. У 1994 році між Лазовським і його партнером — співвласником Грозненського нафтопереробного заводу (НПЗ) Атланом Натаєвим (що дав фірмі «Ланако» дві перші букви свого прізвища для другого складу) — почалися розбрати. Останній раз Натаєва бачили приблизно о 10 годині вечора 5 вересня 1994 року біля метро «Динамо» в темно-синьому БМВ 740 моделі, що належить «Ланако», із двома охоронцями — Робертом Руденко і Володимиром Ліпатовим, — які теж зникли. В міліцію повідомляти про зникнення своїх співробітників Лазовський не став.

За випадковим збігом обставин 7 вересня Регіональне управління по боротьбі з організованою злочинністю (РУОП) під керівництвом Володимира Донцова зробило в офісі «Ланако» «оперативний огляд». Під час огляду співробітники московського РУОПа знайшли незареєстровану зброю, зокрема пістолети ТТ. Однак цей факт не привернув до себе належної уваги. Нікого не затримали.

Як з’ясувалося пізніше, Натаєв, Руденко і Липатов були викрадені Полонським і Щеленковим і відвезені під Москву на дачу в селище Академії наук. Там Натаєва вбили, після чого відрізали у трупа голову. Потім разом з полоненими охоронцями труп вивезли в Ярославську область, на торф’яні болота, де розстріляли й обезглавили Руденко і Липатова. Усіх трьох зарили в торф. У 1996 році три трупи виловили з торфу співробітники МУРу. У Натаєва знайшли посвідчення офіцера генштабу.

18 вересня в Москву прибув стурбований брат Натаєва. Лазовський викликав його на розмову на автостоянку свого дядька Миколи Лазовського, на вулиці Буракова. Хазяїн автостоянки відпустив додому охорону, щоб не було свідків, а коли другий Натаєв прибув на зустріч, Щеленков, Полонський і Грішин зустріли його вогнем з автоматів, пістолетів і навіть обріза мисливської рушниці. Відстрілюючись, Натаєв зробив 14 пострілів, і, перед тим як був убитий сам, вбив Полонського і Грішина. Вогонь був настільки інтенсивним, що на стоянці зайнялось кілька машин. Підоспіла міліція застала тільки калюжі крові і стріляні гільзи. А ще через кілька хвилин з підстанції «швидкої допомоги» надійшло повідомлення, що у лікарів знаходиться труп Полонського. (На вулиці Короленко шестеро невідомих перегородили дорогу «Волгою», зупинили автомобіль «швидкої» і передали медикам тіло Полонського.)

Група Лазовського вчинила також вбивство гендиректора туапсинського нафтопереробного заводу Анатолія Василенко. Василенко, що був давнім партнером «Ланако», був застрелений у Туапсе перед зборами засновників. За оперативними даними незадовго до цього Лазовський чартерним рейсом літав у Туапсе на зустріч з Василенко (в аеропорті Лазовського зустрічали співробітники туапсинського ФСБ) і, мабуть, не знайшов з ним спільної мови. Підозрювався Лазовський і у викраденні в 1996 році депутата Держдуми Ю. А. Полякова. Однак ця справа залишилася «висяком».

Очевидно, що до переведення Цхая на роботу в МУР Лазовського не шукали. Після вибуху на Яузі «Ланако» не зацікавилися насамперед тому, що фірма була феесбешною. За повідомленням МУРу, «документи прикриття» використовували майже всі члени групи Лазовського, причому мова йшла не про підробки, а про справжні документи. З цього співробітники МУРу зробили висновок про те, що «Ланако» тісно зв’язана зі спецслужбами, тим більше що сам Лазовський брав участь в операціях із звільнення з чеченського полону співробітників Лубянки.

Керівників фірми «Ланако» неодноразово помічали і навіть затримували в компанії офіцерів ФСБ, Московським управлінням якої в той час завідував Савост’янов. Особисту охорону Лазовського і службу безпеки його фірми очолював діючий офіцер Московського управління з незаконних збройних формуваннь УФСБ майор Олексій Юмашкін. Співробітниками Юмашкіна були офіцери ФСБ Карпичев і Мєхков (саме вони під час одного з затримань міліцією Лазовського дістали посвідчення ФСБ і були разом з Лазовським відпущені). Близький друг і соратник Лазовського Роман Полонський носив у кишені посвідчення співробітника ГРУ й офіцера генштабу (коли 18 вересня 1994 року Полонського застрелили на автостоянці на вулиці Буракова, на поясі в нього висіла кобура, а в кишені лежало посвідчення співробітника ГРУ Міноборони Росії).

У лютому 1996 року оперативники МУРу вистежили Лазовського в Москві на квартирі якогось Тростянецького, що проживав на Садово-Самотечній вулиці. У дворі цього будинку Лазовського і його охоронця Марселя Харисова заарештували при посадці в джип, за кермом якого сидів Юмашкін. Затримував Лазовського особисто Цхай. Він же домігся санкції на арешт і обшук. Під час обшуку у Лазовського знайшли 1,03 г кокаїну і заряджений пістолет ПМ, а в квартирі Тростянецького вилучили револьвер, гранату і мисливську рушницю. Наркотики і незареєстрованний пістолет ТТ МУРовці знайшли також у Харісова. Обох відвезли в слідчий ізолятор (СИЗО) ФСБ Лефортово, де на запитання слідчих вони відповідати відмовилися. Юмашкіна забрав з-під арешту черговий офіцер УФСБ.

Крім МУРу розробкою Лазовського займався 1-й відділ Управління по боротьбі з тероризмом (УБТ) ФСК РФ. З 1994 року справу цю вів старший оперуповноважений в особливо важливих справах майор Євгеній Макєєв. Начальником 1-го відділу в той час був Олександр Михайлович Платонов. Вже тоді оперативні працівники розуміли, що таке Лазовський і хто за ним стоїть, тому Платонов попередив Макєєва, що справа важлива і складна, посадив його в маленький кабінет на дев’ятому поверсі реконструйованого старого будинку Лубянки разом із ще одним співробітником і попросив матеріали справи оперативного обліку ні з ким не обговорювати. Співробітником, що опинився в кабінеті Макєєва, був Олександр Литвиненко. Саме від Макєєва він вперше почув, що Московське управління ФСБ перетворилося в банду злочинців.

Однак в 1995 році Платонова відсторонили від оперативної роботи. Начальником відділу став підполковник Євгеній Олександрович Колєсніков (сьогодні він уже генерал-майор), що прийшов у ФСБ із ФСО після того, як у червні 1995 року Барсуков був призначений директором ФСБ. Робота з розробки угруповання Лазовського у ФСБ була блокована. Санкції на проведення заходів щодо Лазовського продовжував давати тільки заступник начальника відділу полковник Анатолій Олександрович Родін, призначений ще за Платонова. Тоді Родіна і Макєєва звільнили.

Всього у справі Лазовського і «Ланако» МУРом були встановлені як причетні до банди Лазовського шість оперативників Московського УФСБ, що не залишилося непоміченим журналістами. 11 листопада 1996 року «Нова газета» опублікувала запит депутата Держдуми, заступника головного редактора «Нової газети» Юрія Щекочихіна:

Директору ФСБ Російської Федерації Ковальову Н. Д.

Копії:

Міністру МВС Російської Федерації Куликову А.С. Генеральному прокурору Російської Федерації Скуратову Ю. И. Голові Адміністрації Президента Російської Федерації Чубайсу А. Б.

В Комітет з безпеки Державної думи Росії на моє ім’я надійшов лист від одного з високопоставлених офіцерів МВС РФ. В ньому, зокрема, стверджується, що «останнім часом намічається тенденція зрощування організованих злочинних угруповань зі співробітниками правоохоронних органів і спецслужб». Для того щоб мати можливість підтвердити чи спростувати висновок, зроблений автором листа, прошу Вас відповісти на ряд нижченаведених питань:

1. Чи числяться в особовому складі УФСБ по Москві і Московській області згадані в листі люди: Карпичев С. Н., Мєхков С. Н., Юмашкін А. А., Абовян Э. А., Дмітрієв Л. А., Докукін А. А.?

2. Чи правда, що раніше засуджений президент фірми «Вітязь», що спеціалізується на операціях з нафтою, Сергій Петрович Кублицький з минулого року використовує як особистих охоронців співробітників УФСБ РФ по Москві і Московській області Карпичева С. Н. і Мєхкова С. Н. і в їхньому супроводі неодноразово зустрічався з керівництвом Туапсинського нафтопереробного заводу і представниками фірми «Атлас», що володіє контрольним пакетом акцій НПЗ?

3. Чи правда, що слідчі прокуратури м. Краснодара неодноразово намагалися допитати як свідка по кримінальній справі про вбивство директора Туапсинського НПЗ співробітника УФСБ по Москві і Московській області майора Юмашкіна А. А., що виконує в тому числі функції особистої охорони лідера міжрегіонального злочинного угруповання Лазовського М. М., але так і не змогли цього зробити? Наскільки відповідають дійсності зведення про те, що, починаючи з 1994 року, майор Юмашкін А. А. є близьким діловим партнером Лазовського і неодноразово разом з ним приїжджав у м. Туапсе і м. Краснодар, де вони удвох вирішували питання, пов’язані з нафтовим бізнесом?

4. Чи правда, що 17 лютого поточного року працівниками МВС РФ разом з Кублицьким С. П. і Лазовським М. М. були затримані співробітники УФСБ РФ по Москві і Московській області Юмашкін А. А., Карпичєв С. Н., Мєхков С. Н.? Якщо так, то наскільки вірно те, що після перевірки пред’явлених Карпичевим і Мєхковим посвідчень співробітників ФСБ їх обох відпустили? Чи були сповіщені про затримку співробітників УФСБ по Москві і Московській області керівництво ФСБ РФ і перший заступник міністра МВС РФ генерал-лейтенант Колісників В. І.? Чи дійсно арештований Лазовський підозрюється правоохоронними органами і Прокуратурою РФ у здійсненні ряду замовлених вбивств? Чи був допитаний за клопотанням фахівців із правоохоронних органів Краснодарського краю, що розслідують убивство директора Туапсинського НПЗ, затриманий Кублицький?

5. Чи правда, що 16 жовтня минулого року співробітники Московського РУОП затримали Яніна А. Н., 1958 р.н., що проживає в Москві, серед вилучених документів якого знаходилася квитанція на зданий у камеру схову Центрального аеровокзалу багаж? Чи вірно, що в багажі Яніна міліціонери знайшли 5 автоматів АКС-74У, що не значаться в картотеці МВС РФ, 5 магазинів до АКС, 30 патронів калібру 5,45 і 3 патрона калібру 7,62? Чи справедливо твердження про те, що ця зброя була вилучена у злочинних угруповань і, відповідно до документів, зберігалося в УФСБ по Москві і Московській області? Чи вірна інформація про те, що, після того як у СКМ [Служба кримінальної міліції] «Аеропорт» 17.10.95 слідчим Шолоховой у відношенні Яніна А. Н. було порушено кримінальну справу номер 1646 за ст. 218 4.1 КК РСФСР, у РУОП прибули два співробітники служби по боротьбі з незаконними збройними формуваннями і бандитизмом УФСБ по Москві і Московській області, один із яких, полковник Едуард Арташесович Абовян, домігся звільнення з-під варти затриманого Яніна? Якщо так, то чи мав полковник Абовян, наполягаючи на звільненні Яніна, підстави стверджувати і чи стверджував взагалі, що він виконує завдання свого безпосереднього начальника — генерала Семенюка, причому з відома першого заступника директора ФСБ РФ, начальника УФСБ по Москві і Московській області генерала Трофімова? Чи має полковник Абовян вільний доступ до спеціальної техніки і зброї, що знаходиться в розпорядженні УФСБ по Москві і Московській області, у тому числі до виробу «ГрачГраніт»? Яке відношення, якщо воно існує, має полковник Абовян до комерційної діяльності банку Мосінрасчет і комбінату «Тверское пиво»?

6. Чи правда, що 17 жовтня ц.р. співробітники РООП Північного округу м. Москви затримали машину БМВ-525 із знімними номерами 41-34 МОК, якою раніше активно користався вже згадуваний мною Кублицький С. П., у кримінальних колах більше відомий як Воркута? Чи знаходилися в затриманому автомобілі водій і три пасажири, які не мали на нього ніяких документів і пред’явили співробітникам РООП два посвідчення працівників УФСБ по Москві і Московській області: на ім’я капітана Дмитрієва Л. А. і прапорщика Докукина А. А., після чого були відпущені?

З повагою Юрій ЩЕКОЧИХІН, член Комітету з безпеки Державної думи РФ

Згаданий у запиті Щекочихіна полковник ФСБ Абовян, що працював у відділі по боротьбі з незаконними бандитськими формуваннями, був куратором Лазовського по лінії ФСБ.

23 листопада 1996 року перший заступник міністра внутрішніх справ Володимир Колєсніков направив Щекочихіну в комітет Держдуми відповідь, у якій повідомив: «Дійсно… в ході проведених у м. Москві заходів щодо захоплення збройних злочинців, крім Лазовського, в числі доставлених в органи внутрішніх справ виявилися особи, що пред’явили посвідчення від імені правоохоронних і інших державних служб… Вжитими заходами в даний час Лазовському й іншим співучасникам інкримінується більше 10 навмисних вбивств у різних регіонах Росії»…

Отже, Колєсніков не дав відповідей на конкретні питання, поставлені в запиті Щекочихіна. Залишалося тільки чекати суду над злочинцями.

Двічі з Щекочихіним зустрічався директор ФСБ Ковальов. Наприкінці року Щекочихін одержав від нього дві відповіді — однакових по суті. Одна, секретна, залишилася в архівах Держдуми. Іншу, відкриту, Щекочихін зробив надбанням громадськості:

«За фактами і обставинами, викладеними в депутатському запиті в «Новій газеті», Федеральною службою безпеки проведене службове розслідування… Як показав розгляд, в їх [співробітників УФСБ] діях мали місце певні відступи від вимог відомчих нормативних актів, що в поєднанні з браком практичного досвіду і професіоналізму і могло стати причиною інциденту, що привернув Вашу увагу.

При цьому особливу заклопотаність викликає та обставина, що конфлікт відбувся між співробітниками двох відомств, що ведуть оперативно-службову діяльність у кримінальному середовищі. Разом з тим, незважаючи на це прикре непорозуміння, основна задача вирішена — банда Лазовського знешкоджена…»

Особливу заклопотаність Ковальова викликало не співробітництво УФСБ Москви і Московської області з організованими злочинними угрупованнями, терористами і кримінальними «авторитетами», а дії співробітників МУРу на чолі з Цхаєм. Що стосується самих співробітників УФСБ, то в їхніх діях Ковальов побачив лише «певні відступи від вимог відомчих нормативних актів». По своєму Ковальов мав рацію. Принципової різниці між співробітниками спецслужб і бойовиками Лазовського він не бачив, а тому щиро не міг зрозуміти Щекочихіна.

Службового розслідування по лінії ФСБ, зрозуміло, ніхто не проводив, звільнений ніхто не був. Абовяну, здається, змінили прізвище і залишили на службі. До суду чи військової прокуратури матеріали перевірок передані не були. Від першого заступника головного військового прокурора генерал-лейтенанта юстиції Г. Н. Носіна була отримана відповідь наступного змісту: «За результатами перевірки у відношенні офіцерів УФСБ по Москві і Московській області, згаданих у листі, у порушенні кримінальної справи відмовлено». Про Юмашкіна московське УФСБ на запит кореспондента «Комерсанта» чесно повідомило, що Юмашкін виконував спецзавдання з контролю за діями банди Лазовського. У 1997 році майор Юмашкін все-таки засвітився і став фігурантом у кримінальній справі за фактом замовлених вбивств, відкритій Таганською прокуратурою Москви. Але, оскільки, мабуть, і при організації замовлених вбивств Юмашкін виконував чергове спецзавдання, він продовжував служити в московському УФСБ і в 1999 році отримав чергове військове звання підполковника.

Єдиною жертвою депутатського запиту Щекочихіна став начальник московського УФСБ, заступник директора ФСБ Росії Анатолій Трофімов, відсторонений від посади в лютому 1997 року. Прес-секретар президента Росії Сергій Ястржембський заявив, що Трофімова відсторонили «за грубі порушення, розкриті перевіркою Рахункової палати РФ, і недогляд в службовій діяльності».

Відповідно до іншої версії Трофімова звільнили саме за те, що він спробував розібратися в суті запиту Щекочихіна. Розповідають, що, прочитавши запит, Трофімов викликав до себе одного з замів і наказав йому підготувати папери на звільнення всіх згаданих в ньому співробітників. А в результаті звільнили самого Трофімова, скориставшись скандалом, викликаним арештом двох його підлеглих. Вони були арештовані МУРом і Головним управлінням з незаконного обігу наркотиків за торгівлю кокаїном. Трофімов був звільнений через два дні після того, як ЗМІ повідомили про затримку наркодільців зі службовими посвідченнями офіцерів московського УФСБ.

Варто підкреслити, що тема залучення конкретних співробітників (і ФСБ в цілому) у терористичну діяльність, що списується на чеченців, не піднімалася ні в запиті Щекочихіна, ні у відповідях офіційних осіб. На суді ніхто зі співробітників силових відомств, обвинувачених відповідно до заяви Колесникова в цілому більше ніж в десятьох вбивствах, знайдений винним не був. 31 січня 1997 року Лазовський і Харісов постали перед Тверським судом, що тривав лише три дні. Підсудних обвинуватили в збереженні зброї, наркотиків і підробці документів ФАПСИ і МО. Про теракти і замовлені вбивства ніхто з прокурорів і суддів не заїкнувся. Адвокати справедливо доводили, що підробки документів не було, тому що підсудні носили справжні документи співробітників спецслужб і силових відомств, — і пункт про підробку документів з обвинувачення довелося виключити. У кримінальній справі взагалі не було даних про використання підсудними фальшивок (що саме по собі стало вагомим аргументом на користь злиття структур Барсукова-Ковальова-Лазовського). Збереження і перевезення наркотиків також зникли з обвинувачення — інакше Лазовського і Харісова довелося б судити за наркотики, а це серйозна стаття.

Адвокат Лазовського Борис Кожемякін намагався відвести й обвинувачення в зберіганні зброї. Він стверджував, що в момент затримки Лазовський і Харісов знаходилися разом зі співробітником УФСБ Юмашкіним, з яким провели значну частину дня, що Лазовський і Харісов виконували завдання спецслужб, і саме для цього вони отримали зброю і «документи прикриття». Однак питання про співробітництво Лазовського і Харісова зі спецслужбами суддю Олену Сташину чомусь не зацікавив, а представники УФСБ з’явитися в суд відмовилися. В результаті підсудні все таки були визнані винними в незаконному збереженні зброї і засуджені безстороннім судом до двох років позбавлення волі і штрафу в 40 млн. карбованців кожний. Вислухавши вирок, Борис Кожемякін заявив, що розраховував на більш м’яке покарання.

Свій термін Лазовський відбував в одній із зон під Тулою разом з подільником-охоронцем Харісовим (що категорично забороняє інструкція). У зоні Лазовський вербував з числа кримінальників у свою групу нових бойовиків, штудіював Біблію і навіть написав трактат про благоустрій Росії. У лютому 1998 року він вийшов, тому що йому зарахували час, проведений під слідством.

Тим часом до літа 1996 року Росією була програна війна в Чечні. Військові дії потрібно було припиняти, а з чеченськими сепаратистами вести політичні переговори. На силу розв’язаний спецслужбами міжнаціональний конфлікт на Північному Кавказі погрожував завершитися мирною угодою. Щоб зірвати мирні переговори, ФСБ провела в Москві серію терактів. Оскільки вибухи без жертв на москвичів належного враження не справили, ФСБ приступила до терактів з жертвами. Звернемо ще раз увагу на те, наскільки вчасно проводяться теракти прихильниками війни і наскільки невигідні вони прихильникам миру в Росії і самим чеченцям.

11 червня 1996 року о десятій годині вечора на Серпуховській лінії московського метро, станція «Тульська», прогримів вибух у напівпорожньому вагоні потяга. Четверо загинули, дванадцять чоловік були госпіталізовані. 11 липня, рівно через місяць, відбувається теракт у тролейбусі 12-го маршруту на Пушкінській площі: шестеро поранених. Наступного дня, 12 липня вибухом знищується тролейбус 48-го маршруту на проспекті Світу. Двадцять вісім чоловік поранені. По Москві завзято поширюється інформація про «чеченський слід» терактів (хоча терористів не піймали і, відповідно, не визначили, чеченці вони чи ні). Мер міста Юрій Лужков прямо на місці вибуху останнього тролейбуса, до проведення попереднього розслідування оголосив, що виселить з Москви всю чеченську діаспору, хоча у мера не було ніяких доказів.

Однак друга хвиля терору, як і перша, не призвела до різких змін суспільної думки. На початку серпня 1996 року бойовики з боями прорвалися в Грозний, а наприкінці серпня секретарем СБ А. Лебедем і новим президентом Чечні Асланом Масхадовим були підписані Хасавюртівські угоди. Прихильники війни в Чечні програли. Терористичні акти в Москві припинилися — до початку нової операції ФСБ по розпаленню чергової чеченської війни.

Хто саме зі співробітників ФСБ організовував вибухи в Москві влітку 1996 року, сказати важко. Лазовський був під арештом. Але очевидно, що в розпорядженні ФСБ було багато аналогічних структур, причому не тільки в Москві. Так, 26 червня 1996 року газета «Сьогодні» опублікувала замітку про феесбешну злочинну організацію в Санкт-Петербурзі. Вона складалася «переважно з колишніх співробітників КДБ». Створивши кілька фірм, колишні чекісти крім «чистої» комерції торгували пістолетами, вибухівкою і наркотиками, а також займалися переправлянням з Німеччини в Росію викрадених «Мерседесів» і «БМВ».

Нарешті, вибухи в Москві могли організовувати люди угруповання Лазовського, що залишилися на волі. Підстави для цієї версії серйозні.

У лютому 1996 року в Москві біля ломбарду на Великій Спаській вулиці співробітники МУРу при спробі продати револьвер «Таурус» затримали деякого Володимира Акімова, що виявився колишнім шофером Лазовського. Під впливом повідомлень ЗМІ про нову хвилю терактів у транспорті в Москві в червні-липні 1996 року, Акімов, що перебував під слідством, став давати показання про вибух автобуса 27 грудня 1994 р. «Сьогодні, перебуваючи в СІЗО-48/1 і бачачи політичну ситуацію по телевізору, — писав Акімов, — вважаю своїм обов’язком повідомити про вибух автобуса…» Акімов повідомив, що 27 грудня разом з Воробйовим виїхав на «рекогносцировку» до автобусної зупинки ВДНГ-південна на «Жигулях». Були намічені шляхи відходу. Увечері того ж дня на тій же машині, залишивши її недалеко від кінцевої автобусної зупинки, Акімов і Воробйов повернулися на проспект Миру, де сіли в ЛіАЗ 33-го маршруту. Коли в автобусі залишилося трохи пасажирів, — показав далі Акімов, — він і Воробйов заклали бомбу потужністю в 400 г аммоніта під сидіння біля правого заднього колеса. Вийшовши на кінцевій зупинці, Акімов пішов прогрівати машину, а Воробйов пустив бомбу в хід за допомогою дистанційного пристрою.

Ранком 28 серпня 1996 року на той час відставний підполковник Воробйов був арештований Цхаєм в момент, коли йшов на зустріч зі співробітником ФСБ, і доставлений в МУР на Петрівку, 38, де він, якщо вірити вироку суду, все розповів сищикам столиці, в тому числі й те, що він є позаштатним співробітником ФСБ. Незабаром Акімов від своїх показань відмовився, хоча вони були дані в писемній формі. Відмовився від своїх показань і Воробйов. Мосгорсуд під головуванням Ірини Кулічкової, мабуть, під тиском ФСБ, зняв з Акімова обвинувачення в співучасті в теракті і присудив до трьох років за незаконний продаж револьвера. Через те, що вирок обвинувачення виносився наприкінці квітня 1999 року і свої три роки він провів під слідством, Акімов вийшов із залу суду на волю.

Воробйов, у свою чергу, був засуджений до п’яти років таборів. Суд був закритим. В зал засідань не пустили навіть родичів підсудного. ФСБ дала Воробйову як своєму співробітнику позитивну характеристику, що була підшита до кримінальної справи. В останнім слові Воробйов заявив, що справа проти нього сфабриковане тими, хто хоче кинути тінь на ФСБ і на нього як позаштатного агента спецслужби. Сам вирок він оголосив «знущанням над спецорганами». Пізніше Верховний суд РФ знизив Воробйову термін до трьох років (які Воробйов на той час фактично провів в ув’язненні). Наприкінці серпня 1999 року Воробйов вийшов, хоча й Акімов і слідчі вважали його причетним до терактів 1996 року. ФСБ ще раз довела, що не кидає своїх співробітників і кінець кінцем домагається їхнього звільнення.

Про причетність до літніх вибухів угруповання Лазовського Цхаю стало відомо із ще одного джерела — від Сергія Погосова. Наприкінці літа — початку осені 1996 року з оперативного джерела була отримана інформація, що в Москві в центрі міста (в районі Нового Арбата, недалеко від Будинку книги і кінотеатру «Жовтень»), в квартирі 100— 150 кв. м, на верхньому поверсі проживає Сергій Погосов. В квартирі на першому поверсі того ж будинку знаходився офіс його фірми. За наявними оперативними даними, Погосов був безпосередньо зв’язаний з Лазовським і його бойовиками. Були встановлені й взяті на контроль телефони Погосова: домашній 203-1469, робочий 203-1632 і мобільний 960-8856. Вони прослухувалися протягом двох тижнів за завданням 1-го відділу Управління антитерористичного центру (АТЦ) ФСБ (колишній УБТ). З прослуховування стало відомо, що Погосов сплачує адвокатські витрати арештованого Лазовського і зібрав велику суму на хабарі для його звільнення. На квартирі Погосова також зберігалися гроші, що призначалися для бойовиків Макса.

Інформація була повідомлена Цхаю, що особисто отримав в прокуратурі санкцію на проведення обшуку в квартирі й офісі Погосова в рамках розслідування кримінальної справи Лазовського. Через кілька днів обшук був проведений 12-м відділом МУРу разом з 1-м відділом АТЦ ФСБ РФ (колишніми підлеглими Платонова). Обшук тривав майже до ранку. В квартирі Погосова під ліжком знайшли мішок, у якому знаходилися 700 тисяч доларів. Карбованці ніхто навіть не брався підраховувати, тому що вони лежали скрізь, навіть на кухні в банках з-під крупи. Крім того, в квартирі знайшли кокаїн (подруга Погосова була наркоманкою). В офісі на першому поверсі були знайдені мобільні телефони, один з яких був зареєстрований на Лазовського. Погосова і його подругу забрали в міліцію, але в той же день арештованих відвіз співробітник московського УФСБ. Вилучати гроші міліція не стала. Податківці заявили, що їх все це не стосується і взагалі не приїхали. Кримінальної справи за фактом виявлення кокаїну не завели. Виходило, що ані гроші, ані хазяїн квартири нікого не зацікавили.

Знаючи порядки, що панують в російських силових відомствах, Погосов вирішив, що люди, які прийшли до нього, вивезуть його і вб’ють. Щоб врятувати себе, він дав підписку про готовність співробітничати (під псевдонімом Григорій), і розповів одному з оперативних співробітників про справи Лазовського і його зв’язки в московському УФСБ.

Від Макса Погосов знав, що його бригада не бандити, а скоріше секретний військовий підрозділ, що вирішує державні задачі, що усуває людей за наказом, що організує провокації і терористичні акти. «Макс» був тільки виконавець. Накази надходять від керівництва.

На питання про гроші Погосов повідомив, що гроші — Лазовського, що сам Погосов — посередник, а легальним прикриттям діяльності є постачання в Росію сигарет «Парламент», що само по собі дає непоганий прибуток. Погосов висловив думку, що Лазовський незабаром вийде на волю, тому що не розколовся під час слідства, нікого не здав, поводився «гідно». В діяльність угруповання Погосов щиро радив не втручатися, пояснивши, що в противному випадку у Цхая виникнуть серйозні проблеми.

Через кілька днів після звільнення Погосова в нього відбулася друга й остання зустріч з оперативним співробітником, що його завербував. Насамперед, Погосов запропонував гроші в обмін на повернення підписки про співробітництво. Він розповів, що куратори з московського УФСБ були вкрай незадоволені його підпискою і запропонували Погосову документ «викупити». Прямі погрози були висловлені кураторами з московського УФСБ на адресу Цхая.

Розписку Погосову не повернули, хабар не прийняли. Наступного дня про вербування агента Григорія було офіційно повідомлено начальству. А ще через кілька днів в кабінеті оперативного співробітника, що завербував Погосова, пролунав дзвінок з московського УФСБ. Телефонували за дорученням керівництва і чемно порадили залишити Погосова в спокої, загрожуючи в противному випадку розслідуванням про нібито викрадені під час обшуку в Погосова гроші.

Григорія оперативний співробітник більше не бачив. Агентурні зведення від нього не одержував. 12 квітня 1997 року в віці 39 років Цхай раптово помер від цирозу печінки, хоча не пив і не палив. Ходять чутки, що він був отруєний ФСБ саме тому, що докопався до справжніх керівників угруповання Лазовського і зрозумів, хто саме організовував в Москві вибухи влітку 1996 року. Отрути, типу тої, котрою могли отруїти Цхая, готувалися в спеціальній лабораторії ФСБ, що знаходиться, за деяким даним, в Москві за адресою Краснобогатирська вулиця, буд. 42. В цьому ж будинку, кажуть, друкувалися і високоякісні фальшиві долари, якими ФСБ розплачувалася за замовлені вбивства й інші контррозвідувальні операції. Лабораторії ці існували ще з радянських часів (вважалося, що долари друкуються на випадок війни).

15 квітня 1997 року після відспівування в Богоявленському соборі Цхай був похований на Ваганьковському цвинтарі. Справа про угруповання Лазовського після смерті Цхая розпалося на епізоди. Припустимо угрупованням Лазовського займалися потім по лінії МУРу Петро Астафьев, Андрій Потєхін, Ігор Травін, В. Будкін, А. Базанов, Г. Богуславський, В. Бубнов, А. Калінін, а також слідчий з особливо важливих справ Управління з розслідування бандитизму та вбивств Мосгорпрокуратури Андрій Борисович Супруненко, що вперше допитував Лазовського ще в 1996 році.

Після звільнення в лютому 1998 року Лазовський купив собі розкішний особняк в елітному селищі Успенське Одінцовського району Підмосков’я (на Рубльовському шосе), створив фонд «сприяння миру на Кавказі» під назвою «Єднання», в якому обійняв посаду віце-президента, і продовжував співробітничати зі спецслужбами. Розробляв Лазовського в той період співробітник Управління карного розшуку ГУВД Московської області Михайло Фонарьов. Однак подробиці про діяльність Лазовського в 1998—2000 роках невідомі.

Розділ 4

МИКОЛА ПЛАТОНОВИЧ ПАТРУШЕВ (біографічна довідка)

Якщо в першу чеченську війну 1994-96 років держбезпека намагалася запобігти розвороту Росії вбік ліберально-демократичного розвитку, політичні задачі другої війни були куди серйознішими: спровокувати Росію на війну з Чечнею і в метушні, що почалася, захопити владу в Росії на найближчих (2000 року) президентських виборах. “Честь” розпалення війни випала на долю нового директора ФСБ генерал-полковника Патрушева.

Патрушев народився 11 липня 1951 року в Ленінграді. У 1974 році закінчив Ленінградський Кораблебудівний інститут. Був розподілений в інститутське конструкторське бюро, де працював інженером, але буквально через рік, у 1975 році, був запрошений у КДБ. Закінчив річні курси вищої школи КДБ СРСР. Після закінчення курсів служив у Ленінградському управлінні, пройшов шлях від молодшого “опера” до начальника служби з боротьби з контрабандою і корупцією Управління КДБ по Ленінграду й області в чині полковника. І саме в 90-і роки в Ленінграді на махінаціях з вивозом кольорових металів на Захід на суму в 93 мільйона доларів, як говорили, “засвітився” Путін. У 1991 році Патрушев згідно службового обов’язку просто зобов’язаний був розробляти Путіна, тому що вивезення кольорових металів за кордон і розкрадання коштів від продажу було лінією роботи служби по боротьбі з контрабандою і корупцією, очолюваної Патрушевым. Так Патрушев познайомився з майбутнім президентом.

У червні 1992 року Патрушев був відправлений на самостійну роботу в Карелію, де очолив місцеве Управління контррозвідки. У 1994 році директором ФСК став ленінградець Степашин, що забрав Патрушева в Москву на посаду керівника одного з ключових підрозділів Лубянки - Управління власної безпеки ФСК РФ. УСБ ФСК - контррозвідка в контррозвідці, відділ по збору компромату на співробітників ФСК. Начальник УСБ - сама довірена особа директора ФСК-ФСБ і підпорядковується особисто директору.

Переведенням у Москву Степашин врятував Патрушева від серйозного скандалу. У Карелії він попався на розкраданні і контрабанді дорогої карельської берези, причому за фактом злочину прокуратура Петрозаводська порушила кримінальну справу, де з самого початку Патрушев проходив свідком. У ході слідства, однак, фактично була доведена його провина як співучасника. Ось тут Степашин і перевів Патрушева в Москву на дуже високу посаду. Для прокуратури Карелії Патрушев став недосяжний. Начальник УФСБ по Республіці Карелії, Василь Анкудінов, що міг би нам багато чого розповісти про карельську березу, вдало для Патрушева помер на 56-м році життя 21 травня 2001 року.

У червні 1995 року Степашина на посаді директора ФСК змінює Михайло Барсуков. Барсукова влітку 1996 - Микола Ковальов. Але Барсуков і Ковальов не вважають Патрушева своєю людиною і не просувають по службі. Тоді Володимир Путін, що очолив на той час Головне контрольне управління (ГКУ) президента, запрошує свого старого знайомого на посаду першого зама. Патрушев уходить до Путіна.

Подальше стрімке зростання кар’єри Патрушева пов’язане з піднесенням Путіна. Ставши в травні 1998 року першим заступником голови кремлівської адміністрації, Путін просуває Патрушева на вакантне місце начальника ГКУ президента. У жовтні того ж року Патрушев повертається на Лубянку спочатку заступником Путіна, призначеним на цю посаду указом Єльцина 25 липня 1998 року, а потім першим заступником директора ФСБ.

29 березня 1999 року Єльцин призначає Путіна секретарем Ради безпеки РФ, зберігаючи за ним посаду директора ФСБ, а 9 серпня 1999 року - прем’єр-міністром Росії. Підводячи підсумок першим місяцям його правління, “Нова газета” писала: “Давним-давно в дуже демократичній країні старий президент вручив посаду канцлера-прем’ера молодому енергійному спадкоємцю. Після цього спалахнув рейхстаг… Історики так і не відповіли на запитання, хто його підпалив, історія показала, кому це було вигідно”. У Росії ж “старий Гарант вручив посаду прем’єр-міністра спадкоємцю, який ще має демократично обратися. Відразу вибухнули житлові будинки, почалася нова чеченська війна, яку оспівують обер-брехуни”.

Ці події, що струснули країну, вочевидь пов’язані з висуванням ще однієї людини: у день, коли прем’єр-міністром Росії став Путін, Патрушев одержав посаду директора ФСБ. Знаючі люди стверджують, що Путін був приречений просувати Патрушева через наявність у Патрушева серйозного компромату на Путіна. 16 серпня 1999 року Микола Платонович Патрушев був призначений директором Федеральної служби безпеки Росії.

І почалося…

Розділ 5

Провал ФСБ в Рязані

Дуже важливо, коли відбувається злочин, затримувати співробітників саме по гарячих слідах.

Микола Патрушев. Про події в Рязані «Підсумки», 5 жовтня 1999 р.

У вересні 1999 року в Буйнакську, Москві і Волгодонську відбулися страхітливі терористичні акти. Почнемо з теракту, що міг виявитися найстрашнішим, але був відвернений. 22 вересня сталося незаплановане: в Рязані співробітники ФСБ були помічені при закладанні «цукрових» мішків з гексогеном в спальному мікрорайоні Дашково-Песочня.

О 21:15 водій футбольного клубу «Спартак» Олексій Картофєльніков — житель будинку № 14/16 по вулиці Новосьолов, однопід’їзного дванадцатиповерхового будинку, побудованого більш 20 років тому, зателефонував у Дашково-Песочнинське відділення Жовтневого РОВД (районне відділення внутрішніх справ) Рязані. Він повідомив, що 10 хвилин назад бачив біля під’їзду свого будинку, де на першому поверсі знаходиться цілодобова крамниця «День і ніч», «Жигулі» п’ятої чи сьомої моделі білого кольору з московськими номерами Т 534 ВТ 77 RUS. Машина в’їхала у двір і зупинилася. Чоловік і молода жінка вийшли із салону, спустилися в підвал і через якийсь час повернулися. Потім машина під’їхала впритул до підвальних дверей, і всі троє пасажирів почали перетаскувати всередину якісь мішки. Один з чоловіків був з вусами. Жінка була в тренувальному костюмі. Потім всі троє селі в машину і виїхали.

Відзначимо, що сам Картофєльніков діяв оперативно. Погано спрацювала міліція. «Ці білі «Жигулі-сімку» я побачив, коли йшов з гаража,— згадував Картофєльніков. — За професійною звичкою звернув увагу на номери. Бачу — на них номер регіону заклеєний папером, а на ньому — рязанська серія 62. Побіг додому, в міліцію дзвонити. Набрав 02, а там мені ліниво так відповідають: «Дзвони за таким-то телефоном». Дзвоню туди — зайнято. Хвилин десять номер набирав, поки додзвонився. За цей час терористи встигли мішки в підвал занести і детонатори поставити. […] Якби я відразу додзвонився до міліції, […] терористів затримали б прямо в машині».

Співробітники міліції під командою прапорщика міліції Андрія Чернишова, що приїхали о 21:58 за московським часом, знайшли в підвалі житлового 77-квартирного будинку три 50-кілограмових мішки з-під цукру. Чернишов, що першим увійшов до замінованого підвалу, згадує:

«Біля десятої надійшов сигнал від чергового: в будинку на вулиці Новосьолов, 14/16, бачили підозрілих людей, що виходили з підвалу. Біля будинку нас зустріла дівчина, яка розповіла про людину, що вийшла з підвалу й уїхала на машині з заклеєними номерами. Одного міліціонера я залишив біля під’їзду, а з іншим спустився в підвал. Підвал в цьому будинку глибокий і повністю залитий водою. Єдине сухе місце — маленький закуточок, такий кам’яний прикомірок. Посвітили ліхтариком — а там кілька мішків з-під цукру, складених штабелем. Верхній мішок надрізаний, і видніється якийсь електронний пристрій: дроти, обмотані ізолентою, годинник… Звичайно, з нами відразу шок невеликий був. Вибігли з підвалу, я залишився охороняти вхід, а хлопці пішли жителей евакуювати. Хвилин через п’ятнадцять підійшло підкріплення, приїхало начальство з УВС. Мішки з вибухівкою діставали співробітники МНС в присутності представників ФСБ. Звичайно, після того як наші техніки їх знешкодили. Ніхто не сумнівався, що ситуація була бойова».

Отже, один з мішків був надрізаний. Всередину вкладений годинниковий підривний пристрій кустарного виробництва. Він складався з трьох батарейок, електронного годинника і саморобного детонатора. Годинник був встановлений на 5.30 ранку четверга. Вибухотехніки інженерно-технологічного відділу міліції УВС Рязанської області під керівництвом начальника відділу старшого лейтенанта міліції Юрія Ткаченко за одинадцять хвилин знешкодили бомбу і відразу, приблизно об 11 вечора, зробили спробний підрив суміші. Він не викликав детонації чи то через малу кількість проби, чи то через те, що сапери взяли пробу речовини з верхніх шарів, тоді як основна концентрація гексогену могла знаходитися внизу мішка. Експрес-аналіз речовини, що знаходилася в мішках, зроблений за допомогою газового аналізатора, показав «пари вибухової речовини типу гексоген». Помилки бути не могло: прилади були сучасними і справними, а кваліфікація фахівців, що проводили дослідження, високою.

Зовні вміст мішків не був схожий на цукровий пісок. Свідки пізніше в один голос стверджували, що в мішках була речовина жовтого кольору, у гранулах, що нагадували дрібну вермішель. Саме так виглядає гексоген. Прес-центр МВС Росії 23 вересня також зробив заяву про те, що «при дослідженні зазначеної речовини виявлена наявність парів гексогену», а вибуховий пристрій знешкоджений. Іншими словами, в ніч на 23 вересня силами місцевих експертів було визначено, що детонатор був бойовим, а «цукор» — вибуховою сумішшю. «Наш попередній огляд показав наявність вибухових речовин. […] Ми вважали, що погроза вибуху була реальна», — заявив згодом начальник Жовтневого РОВД Рязані підполковник Сергій Кабашов.

Будинок № 14/16 по вулиці Новосьолов в Рязані для мінування був обраний не випадково: типовий, у непрестижному районі міста, населений простими людьми. До першого поверху був прибудований цілодобовий магазин, що торгує продуктами харчування. Мешканці не повинні були запідозрити терористів у людях, що розвантажують товар біля люка складу цілодобового гастроному. Будинок стояв на майдані, прозваному в народі «Старе коло», на окраїні Рязані, на невеликій височині. Побудований був із силікатної цегли. Мішки з вибухівкою в підвалі були покладені біля опори будинку. У випадку вибуху обрушився б весь будинок. Не виключено, що постраждав би і сусідній житловий будинок, побудований на слабкому, піщаному ґрунті, на схилі.

Отже, мешканці рязанського будинку серед ночі були підняті по тривозі й у двадцять хвилин евакуйовані, хто в чому, на вулицю. От як описувала цю сцену газета «Праця»:

«Людей за лічені хвилини, навіть не давши зібрати речі (чим потім і скористалися злодії), змусили залишити квартири і зібрали біля будинку, спорожнілого і темного. Жінки, старі, діти тупцювали в під’їзді, не зважуючись іти в невідомість. Деякі були не тільки без верхнього одягу, але навіть босоніж. […] Кілька годин тупцювали на льодовому вітрі, а інваліди, яких знесли вниз у колясках, плакали і проклинали все на світі».

Навколо будинку було виставлене оточення. Було холодно. Директор місцевого кінотеатру «Жовтень» пожаліла людей і впустила їх до залу. Вона ж організувала роздачу чаю. В будинку залишилося трохи старих-інвалідів, що були фізично не в змозі залишити квартири, в тому числі одна паралізована жінка, чия дочка, Алла Савіна, простояла всю ніч з оточенням в очікуванні вибуху. От її спогади:

«Об одинадцятій годині вечора співробітники міліції обходили квартири і просили скоріше вийти на вулицю. Я як була в нічній сорочці, так лише накинула плащ і вибігла. В дворі довідалася, що наш будинок замінований. А в мене в квартирі залишилася мама, що сама не може піднятися з ліжка. Я вжахнувшись кинулася до міліціонерів: “Пустіть в будинок, допоможіть маму винести!” Мене назад не пускають. Тільки о пів на третю стали по черзі обходити разом з мешканцями кожну квартиру, оглядати: немає чи там чого підозрілого. Пішли і до мене. Показала міліціонерові хвору маму і сказала, що без неї нікуди не піду. Той спокійно щось записав собі до блокнотика і зник. А я раптом так чітко усвідомила, що, напевно, тільки ми вдвох із матір’ю знаходимося в замінованому будинку. Страшно стало нестерпно… Але тут зненацька — дзвоник у двері. На порозі стоять два старших офіцери міліції. Запитують суворо: “Ви що, жінко, заживо себе поховати вирішили?!” У мене ноги підкошуються від страху, а все рівно стою на своєму — без матері нікуди. І вони раптом змилостивилися: “Ладно, залишайтеся, ваш будинок вже знешкодили”. Виявилося, детонатори з “заряду” витягли ще до огляду квартир. Отут вже я сама кинулася на вулицю…»

До будинку з’їхалися всілякі надзвичайні служби і керівники. Після того як експертиза визначила наявність гексогена, оточенню була дана команда розширити зону на випадок вибуху. Начальник місцевого УФСБ генерал-майор Олександр Сергєєв привітав мешканців із другим народженням. Герою дня Картофєльнікову повідомили, що він народився в сорочці (і через кілька днів від імені адміністрації міста вручили за виявлення бомби коштовний подарунок — кольоровий телевізор вітчизняного виробництва). А одне з російських телеграфних агентств сповістило про щасливу знахідку все людство:

«В Рязані відвернений теракт: у підвалі житлового будинку міліція знайшла мішки із сумішшю цукрового піску з гексогеном. Як повідомив кореспонденту ІТАР-ТАРС перший заступник штабу у справах цивільної оборони і надзвичайних ситуацій Рязанської області полковник Юрій Карпєєв, проводиться експертиза знайденої в мішках речовини. За словами оперативного чергового МНС РФ в Москві, знайдений детонатор був встановлений на ранок четверга, на 05.30 мск. Встановлено марку, колір і номер автомобіля, на якому була привезена вибухівка, повідомив кореспонденту ІТАР-ТАРС в.о. начальника УВС Рязанської області Олексій Савін. За його словами, фахівці проводять серію експертиз по визначенню складу і вибухонебезпечності виявленої в мішках суміші. […] За словами першого заступника голови адміністрації області Володимира Маркова, обстановка в Рязані спокійна. Мешканці будинку, що негайно були евакуйовані з квартир відразу ж після виявлення можливої вибухівки, повернулися до своїх квартир. Були перевірені всі сусідні будинки. За його словами, саме мешканці повинні бути головною опорою правоохоронних органів, щоб бороти з цим “злом, що з’явилося в нашій країні. […] Чим уважнішими ми будемо, тим надійнішим буде захист”».

О п’ять хвилин на першу мішки з підвалу винесли і повантажили в пожежну машину. Однак до 4-ї ранку вирішувалося питання про те, куди вивозити виявлену вибухівку. ОМОН, ФСБ і місцеві військові частини відмовлялися брати мішки до себе. Зрештою, їх перевезли у двір Головного управління цивільної оборони і надзвичайних ситуацій (ГУ Гоичс) Рязані, прибрали в гараж і виставили охорону. Як згадували потім рятувальники, попили б вони з цим цукром чайку, так експертиза показала домішку гексогена.

Мішки пролежали в них на базі кілька днів. Потім їх відвезли в Москву, в експертно-криміналістичний центр МВС. Утім, прес-служба УВС Рязанської області повідомляла, що в Москву мішки відвезли ще 23 вересня. О 8.30 ранку роботи з розмінування і перевірки дома були закінчені, і мешканцям дозволили повернутися у свої квартири.

Вже ввечері 22 вересня в Рязані були підняті по тривозі 1.200 міліціонерів введений план «перехоплення», складені фотороботи трьох підозрюваних, виставлені пікети на дорогах. Показання очевидців були досить докладні. З’явилася надія, що зловмисників схоплять.

На боротьбу з терористами губернатором області й адміністрацією міста були виділені додаткові засоби. До охорони житлових будинків міста притягнуті військовослужбовці, організоване нічне чергування жителів всіх будинків, проведений додатковий огляд всього мікрорайону, насамперед житлових будинків (80% будинків міста до п’ятниці були перевірені). Спорожніли міські ринки. За словами заступника голови адміністрації Рязані Анатолія Баранова, «практично все місто не спало, а ніч на вулиці провели не тільки жителі цього будинку, але і весь 30-тисячний мікрорайон Дашково-Песочня, в якому він розташований». У місті підсилилися панічні настрої: ходили чутки, що Рязань обрана для терактів через перебування тут 137-го гвардійського парашутно-десантного полку, що воював в Дагестані. До того ж під Рязанню був розташований Дягилевський військовий аеродром, з якого війська перекидалися на Кавказ. Автодорога з Рязані була забита, тому що міліція перевіряла всі автомобілі, що виїжджали з міста. Однак операція «перехоплення» результатів не дала, машина терористів знайдена не була, самі терористи зникли.

Ранком 23 вересня інформаційні агентства Росії переказали сенсаційну новину про те, що «в Рязані відвернений теракт». З 8 годин ранку телевізійні канали почали передавати подробиці про злодіяння, що зірвалося: «За словами співробітників правоохоронних органів Рязанського УВС, біла кристалічна речовина, що знаходилася в мішках, є гексогеном», передали всі теле і радіомовні програми Росії.

О 13:00 програма «Вєсті» державного каналу РТР взяла інтерв’ю в прямому ефірі у С. Кабашова: «Отже, дані орієнтування, попередні, на затримку автомобіля, який за прикметами вказали мешканці. Поки результатів немає». «Вибухотехніки муніципальної міліції, — повідомляють «Вєсті»,— провели попередній аналіз і підтвердили наявність гексогену. Зараз вміст мішків відправлений до московської лабораторії ФСБ для одержання точного висновку. Тим часом в Рязані голова адміністрації Павло Дмитрович Маматов провів екстрену нараду зі своїми заступниками, розпорядився закрити всі підвали в місті і більш ретельно перевірити орендовані приміщення».

Отже, вміст мішків пересланий на експертизу не тільки в лабораторію МВС, але й у лабораторію ФСБ.

Маматов відповідає на питання журналістів: «Якої би служби ми сьогодні ні задіяли, протягом одного тижня провести всі заходи щодо закриття горищ, підвалів, ремонту, встановлення ґрат і таке інше — це можна зробити тільки за однієї умови: об’єднати всі наші з вами зусилля».

Іншими словами, на 13 годин дня 23 вересня вся Рязань знаходиться на облоговому положенні. Шукають терористів і їхній автомобіль, перевіряють горища і підвали. О 17:00 «Вєсті» вийшли в ефір, в цілому повторивши новини 13 годин.

О 19:00 «Вєсті» виходять в ефір з черговою інформаційною програмою: «Сьогодні про авіаудари по грозненському аеропорту говорив російський прем’єр Володимир Путин». Виявляється, поки в Рязані шукають терористів, російські літаки бомблять Грозний. Рязанці відомщені! Їхня безсонна ніч і зіпсований день дорого обійдуться організаторам теракту!

Путін відповідає на питання журналістів: «Що стосується удару по аеропорту Грозного, то прокоментувати його не можу. Я знаю, що є загальна установка, що бандити будуть переслідуватися там, де вони знаходяться. Я просто зовсім не в курсі, але якщо вони виявилися в аеропорту, то, значить — в аеропорту. Мені важко додати до того, що вже було сказано». Видимо, Путіну як прем’єр-міністру відомо те, чого не знає ще населення країни: терористи відсиджуються в грозненському аеропорту.

Путін прокоментував і останню надзвичайну подію в Рязані: «Що стосується подій в Рязані. Я не думаю, що це якийсь прокол. Якщо ці мішки, в яких виявилася вибухівка, були помічені, — це значить, що всетаки плюс є хоча б в тім, що населення реагує правильно на події, що сьогодні відбуваються в країні. Скористаюся вашим питанням для того, щоб подякувати населенню країни за це. Ми в неоплаченому боргу перед людьми і за те, що не вберегли тих, хто загинув, і вдячні їм за ту реакцію, що ми спостерігаємо. А ця реакція дуже правильна. Ніякої паніки, ніякої полегкості бандитам. Це настрой на боротьбу з ними до кінця. До перемоги. Ми обов’язково це зробимо».

Сумбурно, але зміст ясний. Запобігання теракту в Рязані це не прокол спецслужб, що прогледіли закладку вибухівки, а перемога всього російського народу, що пильно відслідковує жорстоких ворогів навіть у таких провінційних містах, як Рязан. І за це прем’єр-міністр виражає населенню подяку.

Тут доречно зробити перші висновки. ФСБ згодом стверджувала, що в Рязані проводилися навчання. Проти цього свідчать наступні обставини. Увечері 22 вересня, після виявлення мішків з вибухівкою в підвалі житлового будинку, ФСБ не зробила заяви про те, що в Рязані проводяться навчання, у мішках звичайний цукор, а детонатор є муляжем. Друга можливість заявити про навчання у ФСБ з’явилася 23 вересня, коли інформаційні агентства усього світу повідомляли про відвернений в Рязані теракті. ФСБ не виступила зі спростуванням і не заявила, що в Рязані проводилися навчання. На 23 вересня включно прем’єр-міністр Росії і спадкоємець Єльцина на посаді президента країни — Путін — підтримував версію ФСБ і щиро вважав (чи робив вид), що в Рязані відвернена спроба терористичного акту.

Уявімо тільки на хвилину, що в Рязані дійсно проводилися навчання. Чи можна припустити, що все 23 вересня, поки світ кричав про відвернений теракт, ФСБ мовчала? Ні, таке уявити неможливо. Чи можна припустити, що про «навчання» не було б доведено до відома прем’єр-міністра Росії і колишнього директора ФСБ, до того ж зв’язаного з Патрушевим особистими відносинами? Ні, і таке не можна собі уявити навіть в самому фантастичному сні. Це був би відкритий жест нелояльності Патрушева по відношенню до Путіна. Після цього хтось із них повинний був би піти з політичної арени. Те, що на 7 годин вечора 23 вересня 1999 року з боку Путіна не пішла заява про проведення навчання, було самою вагомою вказівкою на користь версії про невдалу спробу ФСБ підірвати житловий будинок.

Про «навчання» ФСБ в Рязані не було повідомлено мерові Москви Лужкову, що має непогані зв’язки в силових відомствах. Навпаки, 23 вересня влада Москви розпорядилася активізувати роботу із запобігання терористичним актам в столиці насамперед тому, що, на думку представників правоохоронних органів, в Москві і Рязані малася схожість складу вибухівки і способу її встановлення. Співробітники столичної міліції отримали розпорядження більш ретельно перевіряти горища, підвали і нежилі приміщення будинків і більш серйозному огляду піддавати весь вантажний транспорт на в’їзді в місто. В Москві на події в Рязані дивилися як на відвернений теракт.

Але що саме дивне, про навчання в Рязані нічого не знав Рушайло, що очолював комісію з боротьби з тероризмом і курирував операцією «Віхрь-Антитерор». «Для нас, для рязанців і [для] центрального апарата, це повна несподіванка, відпрацьовували як серйозний злочин», — сказав згодом начальник Управління інформації МВС Росії Олег Аксьонов. 23 вересня Аксьонов як прес-секретар МВС неодноразово спілкувався з пресою. На сором Рушайло, Аксьонов повідомив, що міністр, ознайомивши із ситуацією, дав команду протягом дня знову перевірити в Рязані всі підвали і горища і підсилити пильність. Виконання наказу буде ретельно проконтрольовано, підкреслив Аксьонов, оскільки «за дрібне нехлюйство люди можуть поплатитися життям».

Навіть 24 вересня, виступаючи на Першій всеросійській нараді по боротьбі з організованою злочинністю, Рушайло говорить про відвернений в Рязані теракті. За його словами, «допущено ряд серйозних прорахунків в діяльності органів внутрішніх справ», зроблені «тверді висновки». Вказавши на прорахунки органів, що недоглянули закладку вибухівки, Рушайло, слідом за Путіним, похвалив рязанців, що вчасно запобігли теракт. «Боротьба з тероризмом не є винятково прерогативою органів внутрішніх справ», — сказав Рушайло. Значна роль у цьому питанні приділяється «місцевим органам влади і управління, в роботі яких, однак, теж маються значні вади». Рушайло запропонував тим, що зібралися «негайно створити міжвідомчі контрольно-інспекторські групи, що з виїздом у регіони перевіряли б виконання рішень на місцях і надавали б практичну допомогу». В МВС така робота вже ведеться, уточнив Рушайло, і є певні зрушення — наприклад, запобігання вибуху житлового будинку в Рязані. «Запобігання нових терактів і покарання винних у вже зроблених злочинах — основна задача МВС Росії на даному етапі», — з гордістю підкреслив міністр внутрішніх справ Росії Володимир Рушайло, на рахунку якого тепер був один відвернений теракт — в Рязані.

Якщо на рязанський епізод дивився як на відвернений теракт сам міністр, що й казати про обласний УВС. Заклики, написані революційним складом, просилися бути зачитаними під музику «Вставай, страна огромная…» всім трудящим Росії. Прямо, хоч гвинтівку хапай! Тільки незрозуміло, в кого стріляти, що охороняти і від чого оберігатися:

«Війна, оголошена тероризмом народові Росії, продовжується. Отже, об’єднання всіх сил суспільства і держави для відсічі підступному ворогові — це нагальна потреба сьогоднішнього дня. Боротьба з тероризмом не може залишатися справою тільки міліції і спецслужб. Найбільш яскраве підтвердження цьому — повідомлення про відвернений завдяки пильності громадян вибух житлового будинку в Рязані. 23 вересня в Рязані […] нарядом міліції під час перевірки підвалу житлового багатоповерхового будинку був виявлений вибуховий пристрій, що складався з трьох мішків з гексогеном і годинникового механізму, встановленого на 5 годин 30 хвилин ранку. Запобігти теракту вдалося завдяки мешканцям будинку, який злочинці обрали своєю мішенню. Напередодні ввечері вони звернули увагу на незнайомих людей, що перетаскували з автомобіля «Жигулі» із заклеєним папером номером у підвал якісь мішки. Мешканці негайно звернулися в міліцію. Попередній аналіз вмісту мішків показав, що в них дійсно впереміш з цукровим піском міститься речовина, що нагадує гексоген. Мішки відразу ж були відправлені під охороною в Москву. Після проведення експертизи співробітники лабораторії ФСБ дадуть остаточну відповідь, чи була це спроба теракту чи просто провокація.

У зв’язку з цим Управління внутрішніх справ області ще раз нагадує громадянам про необхідність збереження спокою й організованого ділового підходу до забезпечення своєї безпеки. Кращою відповіддю терористам буде наша з вами пильність. Для цього необхідно лише уважніше придивлятися до оточуючих, звертати увагу на незнайомих людей, помічених в під’їзді, на горищі чи в підвалі вашого будинку, автомобілі, припарковані без нагляду в безпосередній близькості від житлових будинків. При будь-яких підозрах негайно дзвоніть в міліцію.

В жодному разі не намагайтеся вивчити вміст виявлених вами підозрілих коробок, пакетів та інших непізнаних предметів. У подібних ситуаціях варто обмежити до них доступ сторонніх і викликати міліцію.

Створення будинкових комітетів, що організують охорону будинків і прилягаючої території в нічний час, також дозволить значно знизити можливість терористичних проявів у нашому місті. Пам’ятайте: сьогодні від кожного з нас залежить, наскільки ефективна буде боротьба зі злом.

Інформаційна група УВС»

На своє нещастя, 23 вересня 1999 року начальник Центра суспільних зв’язків ФСБ Росії генерал Олександр Зданович повинний був виступати в програмі «Герой дня» на телеканалі НТВ. Завдяки цьому в нас є ще одне важливе свідчення того, що ФСБ планувало тихо відсидітися і віддати рязанцям і журналістам на поживу версію про відвернений чеченський теракт. Очевидно, що до моменту виступу Здановича ФСБ не збиралася сповіщати про «навчання». Розрахунок був простий: терористів із ФСБ рязанська міліція не знайшла, машину — теж. Версія про відвернений теракт поки ще працювала і, головне, усіх влаштовувала, оскільки частку заслуги в запобіганні теракту кожен радий був приписати собі, навіть Рушайло.

Тим часом Зданович одержав вказівку керівництва спробувати прощупати реакцію суспільства на казку про «навчання» на випадок витоку інформації про причетність ФСБ до теракту в Рязані. Звернемо увагу на те, як м’яко став натякати Зданович на відсутність в Рязані складу злочину при спробі підірвати будинок, як би переконуючи, що шуміти не через що. За попереднім висновком, заявив прес-секретар ФСБ, гексогена в мішках, виявлених у підвалі одного з житлових будинків міста, не було, а були «схожі пристрої з дистанційним керуванням». Детонатора теж не було: можна зараз стверджувати, що виявлено «деякі елементи детонатора».

Разом з тим Зданович підкреслив, що остаточну відповідь повинні дати експерти — колеги Здановича з лабораторії ФСБ в Москві, підлеглі Патрушева. Яку саме «остаточну відповідь» дадуть феесбешні експерти, Зданович дуже добре знав: ту, котру накаже дати керівництво (нам цю відповідь повідомлять з деяким запізненням — 21 березня 2000 року, через півроку після теракту, що невідбувся, і за п’ять днів до президентських виборів).

І все-таки до початку передачі «Герой дня» Зданович не мав інформацію про те, що ФСБ, виявляється, проводило в Рязані «навчання». Навіть натяків на те, що мова може йти про навчання, Зданович не зробив. Сумніву щодо того, що в мішках була вибухівка, а детонатор був бойовим, в інтерв’ю Здановича пролунали. Але про можливі навчання він не заїкнувся. Ця невідповідність стала ще однією вказівкою на те, що в Рязані спецслужбами готувався терористичний акт. Припустити, що керівництво ФСБ тримало в таємниці від Здановича інформацію про навчаннях в Рязані, які вже завершилися, воістину неможливо.

До вечора 23 вересня ще одна безглуздість. Агентство РІА «Новини», що передало в ефір роздруківку інтерв’ю НТВ із генералом Здановичем, повідомляє, що план «перехоплення» з пошуку білої моделі ВАЗ-2107 усе ще продовжується. «У всій цій історії багато туманного». Зокрема, свідки по-різному описують колір автомобіля і його марку. З’явилися також сумніви в тім, що номер машини був заклеєний. Разом з тим, як відзначили в прес-центрі, розшук автомобіля «для відновлення об’єктивної картини» не припиняється.

Отже, незважаючи на запевняння Здановича про відсутність вибухівки і детонатора, рязанське УФСБ усе ще не може «відновити об’єктивну картину». Ранкові газети 24 вересня повідомляють подробиці запобігання в Рязані теракту, а заяви ФСБ про навчання немає.

Тільки опівдні 24 вересня директор ФСБ Патрушев нарешті приймає рішення оголосити події в Рязані «навчаннями». Що ж змусило Патрушева змінити лінію поводження? По-перше, основні докази — три мішки з вибухівкою і бойовий детонатор — доставили в Москву в лапи Патрушева. Це було гарною для ФСБ новиною.

Тепер можна було підмінити мішки і впевнено стверджувати, що рязанські провінціали помилилися і їхня експертиза дала неправильний висновок. Друга новина була поганою: рязанське УФСБ затримало двох терористів.

Спробуємо допомогти ФСБ досконально встановити «об’єктивну картину», що так завзято приховується від народу. В спрощеному варіанті ця сама блискуча частина проведеної рязанською міліцією й обласним рязанським УФСБ спільної операції виглядає в такий спосіб.

Після виявлення в Рязані мішків з вибухівкою і бойового детонатора в місті був оголошений план «Перехоплення». Старший офіцер по зв’язках із громадськістю (прес-секретар) УФСБ Рязанської області Юрій Блудов повідомив, що заява Патрушева була для місцевих співробітників органів держбезпеки повною несподіванкою. «До останнього моменту ми працювали в тісному контакті з міліцією по повній програмі, так, немовби погроза теракту була реальною, склали фотороботи трьох підозрюваних терористів; на підставі результатів експертизи порушили кримінальну справу за статтею 205 КК РФ (тероризм); вели пошук машини і терористів».

Коли виїзди з міста були вже перекриті, сили оперативних підрозділів рязанського УВС і УФСБ намагалися встановити точне місцезнаходження розшукуваних терористів. Не обійшлося без щасливих випадків. Співробітниця АТ «Електрозв’язок», телефоністка Надія Юханова, зареєструвала підозрілий дзвінок в Москву. «Виїжджайте по одному, скрізь перехоплення», — відповів голос на іншому кінці проводу. Юханова негайно повідомила про дзвінок в рязанське УФСБ. Все інше було вже «справою техніки». Підозрілий телефон був негайно поставлений на контроль. В оперативників не було сумнівів, що вони знайшли терористів. Однак складності виникли через те, що засобами технічного контролю був визначений московський телефон, по якому дзвонили терористи. Це був номер одного зі службових приміщень столичної ФСБ.

Залишивши 22 вересня на початку десятого вечора вулицю Новосьолов, терористи не ризикнули поїхати в Москву, тому що на пустельному нічному шосе самотня машина завжди помітна і шансів бути зупиненими на одному з постів ДАІ було занадто багато. Вночі будь-яка зупинена машина, навіть якщо там сидять співробітники ФСБ чи якихось інших спецслужб, буде відзначена в щоденнику чергового, і наступного дня, коли пройде повідомлення про вибух, постовий, безумовно, згадає про зупинену машину з трьома пасажирами. А якщо з’являться ще і показання свідків з Рязані, то відразу ж вийдуть і на машину, і на пасажирів. Терористи повинні були чекати ранку, тим більше що не можна було залишити об’єкт до проведення вибуху. Бойова задача була ще не виконана. Ранком на шосе буде багато машин. Через теракт перші кілька годин буде паніка. Якщо свідки і засікли двох чоловіків і жінку в машині, орієнтування міліції буде дано на трьох терористів; шукати будуть саме двох чоловіків і жінку. Одна людина на машині завжди вислизне від будь-якої облави.

Саме так описувала газета «Труд» операцію «Перехоплення» в дії:

«Напруга в Рязані досягла меж. Вулицями йшли посилені патрулі міліції і курсанти місцевих військових інститутів. Всі в’їзди і виїзди в місто були блоковані озброєною до зубів патрульно-постовою службою та автоінспекторами. Зібралися багатокілометрові пробки легкових і вантажних машин, що рухалися вбік Москви і назад. Обшукували всі салони і кузови. Шукали трьох терористів, двох чоловіків і жінку, чиї прикмети були розвішані ледь не на кожному стовпі».

Отримавши інструкції, один із трьох терористів виїхав 23 вересня в напрямку Москви, кинув машину в районі Коломни і безперешкодно дістався до Москви в якийсь інший спосіб. Від рязанської міліції, таким чином, один з терористів вислизнув і відвіз машину. Ввечері 23 вересня на трасі Москва-Рязань в районі Коломни, приблизно на півшляху від Москви, машина була знайдена міліцією — без пасажирів. Це була та сама машина «із заклеєними номерами, на якій перевозилася вибухівка», — повідомляв Блудов. Виявилося, автомобіль числився в розшуку. Іншими словами, терористи проводили операцію на викраденій машині (класичний для теракту випадок).

Угін машини під Коломну — не випадковість. Якщо машина була вкрадена в Москві чи Московській області, міліція поверне машину хазяям за місцем проживання. Нікому, швидше за все, на розум не спаде, що саме на цій машині невідомі терористи перевозили гексоген для вибуху будинку в зовсім іншій області, в Рязанській. Відповідно, не стануть проводити аналіз на зміст в машині мікрочастинок гексогена й інших вибухових речовин. За двома терористами, що залишилися в Рязані, спільник зможе повернутися наступного дня на звичайній оперативній машині ФСБ і вивезти їх в Москву без ризику бути схопленими. З іншого боку, якби виявилося, що саме на машині, знайденій під Коломною, був зроблений теракт, кинута на півшляху до Москви машина вказувала б на те, що терористи пішли. Кільце оточення навколо Рязані повинне було б розтиснутися, і це в усіх випадках полегшило б відхід двох терористів, що залишилися.

Отже, двоє терористів залишилися в Рязані. З наданої нам рязанським УФСБ інформації ми знаємо, що в Рязані терористи затаїлися на заздалегідь знятій квартирі, а не скитались у ніч з 22 на 23 вересня по під’їздах будинків у незнайомому місті. Можна зробити висновок, що місце проживання терористи забезпечили собі завчасно. Зрозуміло, що тоді в них був час і для вибору об’єкта, далеко не випадкового, і для підготовки теракту. Захоплені операцією «Перехоплення» на гарячому, терористи вирішили перечекати в місті. Аргументація, що підтверджує цю версію, наступна.

Очевидно, що про вибух, який готується в Рязані (всі офіційні учасники подій, співробітники силових відомств, дипломатично використовують слово «навчання»), керівництво Рязанської області не знало. Губернатор області В. Н. Любимов заявив про це 24 вересня в інтерв’ю в прямому ефірі: «Про це навчання не знав навіть я». Голова адміністрації Рязані Маматов був відверто роздратований: «З нас зробили піддослідних кроликів. Перевірили Рязань “на вошивість”. Я не проти навчань — сам служив в армії, приймав у них участь, але подібного ніколи не бачив».

Керування ФСБ по Рязанській області також не було поінформоване. Ю. Блудов повідомив, що «ФСБ не було заздалегідь інформоване про те, що в місті проводилися навчання». Начальник рязанського УФСБ генерал-майор А. В. Сергєєв спочатку повідомив в інтерв’ю місцевої телестудії «Ока», що йому нічого не відомо про проведені «навчаннях». І тільки пізніше на питання журналістів, чи має він який-небудь офіційний документ, що підтверджує проведення в Рязані навчань, через свого прес-секретаря відповів, що доказом навчань для нього є телевізійне інтерв’ю директора ФСБ Патрушева. З цієї причини місцеве ФСБ, за спогадами однієї з жительок будинку 14/16, Марини Віталіївни Северіної, ходило потім по квартирах і перепрошувало: «Приходили до нас із ФСБ — кілька людей на чолі з полковником. Перепрошували. Говорили, що самі нічого не знали». І це той випадок, коли ми віримо співробітникам ФСБ, і віримо в їхню щирість.

Обласне УФСБ розуміло, що рязанців підставили, що в організації вибуху генпрокуратура Росії і громадськість можуть обвинуватити рязанське УФСБ. Вражені підступництвом своїх московських колег, рязанці вирішили забезпечити собі алібі й оголосити усьому світу, що акція готувалася в Москві. Тільки так можна пояснити заяву УФСБ по Рязанській області, що з’явилася незабаром після інтерв’ю Патрушева про «навчання» в Рязані. Приведемо текст заяви рязанського УФСБ цілком:

«Як стало відомо, закладка виявленого 22.09.99 р. імітатора вибухового пристрою виявилася частиною проведеного міжрегіонального навчання. Повідомлення про це стало для нас несподіванкою і надійшло в той момент, коли Управлінням ФСБ були виявлені місця проживання в місті Рязані причетних до закладки вибухового пристрою особ і готувалося їхнє затримання. Це стало можливим завдяки пильності і допомозі багатьох жителів міста Рязані, взаємодії з органами внутрішніх справ, професіоналізму наших співробітників. Дякуємо всім, хто сприяв нам в цій роботі. Ми і надалі будемо робити все можливе, щоб забезпечити безпекв Рязанців».

Цей унікальний документ дозволяє нам відповісти на головні питання, що нас цікавлять.

По-перше, рязанське УФСБ не мало відносин до операції по підриву будинку в Рязані.

По-друге, принаймні два терористи були виявлені в Рязані.

По-третє, терористи проживали в Рязані, нехай тимчасово, причому виявлена, видимо, була ціла мережа конспіративних квартир, принаймні не менш двох.

По-четверте, в момент, коли готувалася затримка терористів, з Москви пішов наказ терористів не затримувати, оскільки теракт в Рязані — «навчання» ФСБ.

Щоб у нас не було сумніву в невипадковому і безпомилковому характері заяви УФСБ, рязанське керівництво майже дослівне повторило його в форматі інтерв’ю. 21 березня 2000 року, за п’ять днів до президентських виборів, коли тема вибуху, що зірвався, в Рязані була висунута на порядок денний політичними мотивами конкуруючих за владу сторін, начальник слідчого відділення УФСБ РФ по Рязанській області підполковник Юрій Валентинович Максимов повідомив:

«Цим людям можна тільки поспівчувати і принести вибачення. І нам непросто в цій ситуації. Ми сприймали всі події тієї ночі всерйоз, як бойову обстановку. Повідомлення про навчання ФСБ РФ стало для нас повною несподіванкою і надійшло в той момент, коли Управлінням ФСБ були виявлені місця проживання в Рязані причетних до закладки імітаційного (як пізніше з’ясувалося) пристрою і готувалося їхнє затримання. Це стало можливим завдяки пильності і допомозі багатьох жителів Рязані, взаємодії з органами внутрішніх справ, професіоналізму наших співробітників».

Таким чином, двічі документально було підтверджено, що терористи, що замінували будинок в Рязані, були співробітниками ФСБ, що на момент проведення операції вони проживали в Рязані і що місця їхнього проживання були обчислені співробітниками УФСБ по Рязанській області. Це дає нам можливість спіймати Патрушева на очевидній неправді. 25 вересня в інтерв’ю одній з телекомпаній він заявив, що «ті люди, яких, по ідеї, повинні були відразу розшукати, знаходилися серед мешканців, що вийшли на вулицю, будинку, в якому нібито був закладений вибуховий пристрій. Вони брали участь в процесі складання своїх фотороботів, розмовляли зі співробітниками правоохоронних органів».

Дійсність була зовсім іншою. Терористи розбіглися по конспіративних квартирах. Але в той момент, коли керівництво рязанського УФСБ повідомило за обов’язком служби Патрушеву в Москву про неминучу затримку терористів, Патрушев віддав наказ терористів не заарештовувати й оголосив відвернений в Рязані теракт «навчаннями». Можна собі представити вирази обличчя співробітника рязанського УФСБ (а швидше за все Патрушеву доповідав сам генерал-майор Сергєєв), коли йому віддали наказ відпустити терористів!

Поклавши слухавку, Патрушев негайно дав своє перше в ті дні інтерв’ю телекомпанії НТВ: «Інцидент в Рязані не був вибухом, не було і запобігання вибуху. Це були навчання. Там був цукор, вибухової речовини там не було. Такі навчання проводяться не тільки в Рязані. Але до честі рязанських правоохоронних органів і населення — вони чітко відреагували. Я вважаю, що навчання повинні бути наближеними до того, що відбувається в житті, тому що інакше ми нічого не знайдемо і ніде не відреагуємо ні на що».

На день пізніше Патрушев додав, що «навчання» в Рязані викликані інформацією про майбутні терористичні акти в Росії . В Чечні вже підготовлені кілька груп терористів, що «повинні висунутися на російську територію і зробити ряд терактів. […] Дана інформація і підвела нас до того, що необхідно провести навчання, причому не такі, як були до цього, і провести їх у твердій формі. […] Нам необхідна готовність нашого особового складу, треба виявити ті недоліки, що є в організації роботи, внести корективи в її організацію».

У «Московського комсомольця» (МК) вистачило гумору: «24 вересня 1999 р. голова ФСБ Микола Патрушев виступив із сенсаційною заявою: спроба вибуху в Рязані зовсім не була такою. Це було навчання. […] У той же день міністр МВС Володимир Рушайло привітав своїх працівників з успішним порятунком будинку в Рязані від неминучого вибуху».

В Рязані, звичайно ж, було не до сміху. Очевидно, що, незважаючи на заборону Патрушева, рязанці для страховки успішно провели затримання терористів. Кого, де, скільки всього людей і що ще знайшли рязанські співробітники УФСБ в тих квартирах, ми, напевно, ніколи не довідаємося. Під час арешту терористи пред’явили «документи прикриття» і були затримані до прибуття з Москви офіцерів центрального апарату з документами, що дозволяють забрати пійманих по гарячих слідах співробітників ФСБ в Москву.

Далі наше розслідування впирається в звичний гриф «абсолютно секретно». Кримінальну справу, збуджену в УФСБ РФ по Рязанській області за фактом виявлення вибухової речовини за статтею «тероризм» (ст. 205 КК РФ) засекречено. Матеріали справи недоступні громадськості. Імена терористів (співробітників ФСБ) приховуються. Ми навіть не знаємо, чи були вони допитані і що вони сказали на цьому допиті. А приховувати Патрушеву було що. «Хлопці, нічого не можу зробити. В аналізі — вибухові речовини, я зобов’язаний порушити кримінальну справу», — уперто заявляв колегам з Москви слідчий місцевого ФСБ, коли на нього тиснули. Тоді з центрального апарата ФСБ надіслали людей і попросту конфіскували результати експертизи.

29 вересня 1999 року газети «Челябінський робітник», «Красноярський робітник» і самарская «Волзька комуна» (1 жовтня) помістили ідентичні статті:

«Як стало відомо з добре інформованого джерела в МВС Росії, ніхто з оперативних працівників МВС і їхніх колег УФСБ Рязані не вірить ні в які “учбові” закладки вибухівки в місті. […] На думку високопоставлених співробітників МВС Росії, насправді в Рязані житловий будинок був реально замінований невідомими з застосуванням дійсної вибухівки» і «тих же детонаторів, що і в Москві […] Побічно цю теорію підтверджує і те, що збуджена в Рязані кримінальна справа за статтею “терроризм” дотепер не закрита. Мало того, результати первісної експертизи вмісту мішків, проведеної на першому етапі експертами місцевого МВС, вилучені співробітниками ФСБ, що прибули з Москви, і негайно засекречені. А міліціонери, які спілкувалися зі своїми колегами-криміналістами, що проводили першу експертизу мішків, як і раніше стверджують, що в них дійсно був гексоген, і помилки бути не може».

Справлення тиску на слідство і засекречування кримінальної справи були незаконними діяннями. Відповідно до статті 7-й закону РФ «Про державну таємницю», прийнятого 21 липня 1993 року, «не підлягає віднесенню до державної таємниці і засекречування інформація […] про надзвичайні події і катастрофи, що загрожують безпеці і здоров’ю громадян, і їхні наслідки; […] про факти порушення прав і свобод людини і громадянина; […] про факти порушення законності органами державної влади і їх посадовими особами».

Більш того, як написано в тім же законі: «Посадові особи, що прийняли рішення про засекречування перерахованих зведень або про включення їх з цією метою у носії зведень, що складають державну таємницю, несуть карну, адміністративну чи дисциплінарну відповідальність в залежності від заподіяного суспільству, державі і громадянам матеріального і морального збитку. Громадяни вправі оскаржити такі рішення в суді».

На жаль, схоже, що особи, що засекретили кримінальну справу, не понесуть відповідальності відповідно до закону 1993 року.

В березні 2000 року (перед самими виборами) виборцям продемонстрували одного з трьох терористів — «співробітника спеццентра ФСБ», що розповів, що всі троє терористів виїхали з Москви в Рязань ввечері 22 вересня, що вони знайшли випадково незамкнений підвал; на ринку купили мішки з цукровим піском, а в рязанському збройовому магазині «Кольчуга» — патрон, з якого відразу зробили «муляжі вибухового пристрою. Всі ці речі були сконцентровані разом для проведення даного заходу… Це не диверсія, а навчання. Ми особливо і не ховалися».

22 березня (до виборів чотири дні) на захист рязанських навчань ФСБ виступила Асоціація ветеранів групи «Альфа» в особі колишнього командира підрозділу «Вимпел» ФСБ Росії генерал-лейтенанта запасу Дмитра Герасимова і колишнього командира групи «Альфа» героя Радянського Союзу генерал-майора у відставці Геннадія Зайцева. Герасимов заявив, що бойові детонатори на навчаннях в Рязані не застосовувалися, а замість них використовувався «патрон з кульковим наповнювачем», що мав справити «шокуючу дію». Шокуючу дію детонатор дійсно справив, так що з цього погляду «навчання» пройшли успішно.

Версія про наявність бойових детонаторів під час навчань виникла, на думку Зайцева, через несправність вимірювальних приладів, що застосовувалися співробітниками УФСБ по Рязанській області. Зайцев повідомив, що навчання в Рязані проводилися в тому числі і службовцями «Вимпела», для чого в Рязань напередодні зазначених подій ввечері того ж дня на приватній машині виїхала спеціальна група. При цьому до групи навмисно намагалися привернути увагу. В магазині «Кольчуга» був куплений патрон з кульковим наповнювачем; «нещасливий цукровий пісок, згодом названий деякими ЗМІ гексогеном, був куплений спецгрупою на місцевому базарі. І тому ніяк не міг бути вибухівкою. Просто експерти порушили елементарні правила і скористалися брудними приладами, на яких були залишки вибухових речовин від попередньої експертизи. За подібну недбалість експерти вже одержали по заслугах. За даним фактом порушена кримінальна справа».

Наївність інтерв’ю «співробітника спеццентра» і простота заяв Герасимова і Зайцева воістину захоплюють. Насамперед, цілком може бути, що троє офіцерів «Вимпела» дійсно виїхали на приватній машині в Рязань ввечері 22 вересня і що ними були закуплені три мішки з цукровим піском і патрон в магазині «Кольчуга». Вони намагалися привернути увагу? Цікаво, чим саме, якщо вони купували цукор? Адже на ринку їм продали цукор, а не гексоген! Чим же тут можна привернути увагу? Одним купленим в магазині патроном для мисливської рушниці?

Патрушев, видимо, теж вважав, що в країні, де щодня відбуваються голосні вбивства і вибухають будинки із сотнями жителів, підозру повинні викликати люди, що купують цукор на ринку і мисливський патрон у крамниці: «Усе, що заклали умовні терористи, вони придбали саме в Рязані — це і мішки з цукром, і патрони, при покупці яких в них ніхто не запитав, чи є право на їхнє придбання». Дріб’язок, звичайно, але от загадка: скільки патронів купили співробітники ФСБ, один чи трохи? (Закупівлі могли бути операцією прикриття дійсних терористів, що закладали в підвал рязанського будинку зовсім інші мішки — з вибухівкою і до «Вимпела» ніякого відношення не мали. Самі «вимпелівці» в цьому випадку могли не знати, у чому саме зміст даного їм завдання по закупівлі одного патрона і трьох мішків цукру.)

Нарешті, Зайцев вводив читачів в оману, стверджуючи, що кримінальна справа була порушена проти вибухотехника інженерно-технологічного відділу старшого лейтенанта міліції Юрія Ткаченко за неправильно проведену експертизу, у той час як порушеною вона була проти терористів, що виявилися співробітниками ФСБ, а Ткаченко і другий вибухотехнік рязанської міліції, Петро Житников, 30 вересня 1999 року були нагороджені грошовими преміями за виявлену мужність при знешкодженні вибухового пристрою. До речі, грошовою премією за допомогу в захопленні терористів була нагороджена і Надія Юханова, що перехопила телефонний дзвінок терористів в Москву.

У виправдання Зайцева можна сказати тільки те, що експерт дійсно несе кримінальну відповідальність за якість і об’єктивність результатів експертизи. І якби Ткаченко провів неякісну експертизу і видав би неправильний результат, проти нього, дійсно, збудили б кримінальну справу. Як ми знаємо, його не збудили, і саме тому, що експертиза дала правильний висновок: у мішках була вибухова речовина.

В показаннях «співробітника спеццентра» і Зайцева серйозна проблема виникає з нестиковкою часу. Терористів засікли в будинку в Рязані ввечері, на самому початку десятого. 180 км від Москви до Рязані ввечері в будній день терористи могли подолати найшвидше за три години. А ще їм потрібно було вибрати будинок у незнайомому місті, купити мішки з цукром, купити патрон у «Кольчузі», змайструвати муляжі. А ринок в Рязані закривається в будній день саме пізніше о п’ятій. А збройовий магазин «Кольчуга» закривається саме пізніше в шостій. Коли ж саме і як був куплений цукор? Коли був куплений у «Кольчузі» патрон? Коли виїхали терористи з Москви? Скільки вони їхали? В скількох прибули до Рязані?

Очевидно, що вся історія про вечірній виїзд співробітників «Вимпела» з Москви була вигадана від початку до кінця. Формально-юридичні докази цьому надав сам Зайцев. 28 вересня 1999 року в офісі коломенської охоронної фірми «Оскордъ» відбулася прес-конференція співробітників силових відомств, де представник Асоціації ветеранів групи «Альфа» Г. Н. Зайцев пояснив свою позицію у відношенні «інциденту» в Рязані: «Такого роду навчання мене вкрай обурюють. Не можна вправлятися на живих людях!» 7 жовтня репортаж про цю прес-конференцію опублікувала місцева коломенська газета «Ять». З цієї заяви обуреного Зайцева приходиться зробити висновок, що в рязанській витівці він не брав участь. Лише за чотири дні до президентських виборів, коли для організації перемоги Путіна були мобілізовані всі сили, Зайцева змусили виступити на прес-конференції і прийняти на себе і «вимпеловців» провину за рязанські «навчання». Ті, хто залучав Зайцева до пропагандистської акції, про його прес-конференцію в Коломні, звичайно, не знали.

Своїм лжесвідченням 22 березня 2000 року Зайцев продемонстрував головне: співробітники спецслужб можуть брехати, якщо цього вимагають інтереси органів державної безпеки і якщо отримано відповідний наказ.

В Росії половина злочинців «косить» під божевільних чи непрохідних дурнів. Так вірніше: дають менші терміни, а то і просто відпускають («що з дурня взяти»). Патрушев справедливо розсудив, що за тероризм проти власного народу можна одержати довічне ув’язнення, а за ідіотизм в Росії навіть з роботи не знімуть. (А хто, власне, міг звільнити Патрушева? Тільки Путін!) І дійсно, через рязанську витівку не був звільнений жоден співробітник ФСБ. Більше того, незабаром Патрушев одержав «Героя Росії», а недавно — ще і звання генерала армії!

Психологічний розрахунок Патрушева виявився правильним. Політичній еліті Росії комфортніше було вважати Патрушева не лиходієм, а ідіотом. «Мені уявляється, що це дивовижно, — прокоментував у прямому ефірі радіостанції «Ехо Москви» заяву Патрушева про «навчання» керівник депутатської групи «Російські регіони» Олег Морозов. — Я розумію, що спецслужби мають право на перевірку діяльності, але не стільки нашої власної, скільки своєї власної». Крім того, складно «представити себе на місці цих людей» (в Рязані), тому «не варто, не можна було платити таку ціну за перевірку» дій ФСБ і пильності громадян.

Морозов заявив, що дії ФСБ можна буде пробачити, якщо ФСБ гарантує, що теракти більше не повторяться. І це було головне в його промові. Росіян потрібно було рятувати від терору ФСБ. Тонкий дипломат Морозов запропонував терористу Патрушеву угоду: ми вас не караємо і закриваємо очі на вибухи, що вже відбулися в Росії, а ви припиняєте операції з підриву в Росії житлових будинків. Патрушев почув Морозова: вибухи припинилися. Патрушев залишився сидіти у своєму кріслі з клеймом «дурня». Однак питання про те, хто саме в цій ситуації виявився дурнем, можна вважати відкритим.

Правда, були люди, що дотримувалися думки, що Патрушев не ідіот, а божевільний. 25 вересня 1999 року «Новые известия» помістили статтю Сергія Агафонова, на яку Патрушев в ситуації, що склалася, навіть не образився: «Цікаво, наскільки чітко орієнтується сам глава ФСБ в тім, що відбувається в житті? Чи адекватно керівник спецслужби сприймає навколишню його дійсність? Чи не плутає кольори, чи впізнає рідних? Ці тривожні питання непокоять душу, оскільки розумно пояснити всеросійську педагогічну спецоперацию ФСБ на живих людях не представляється можливим». Агафонов припустив, що «генерал Патрушев серйозно хворий» і «його треба терміново лікувати, звільнивши від непосильних обов’язків».

У ФСБ, звичайно ж, не могло бути єдності щодо проведеної Патрушевым операції. Після провалу в Рязані навіть підлеглі готові були піддати керівництво критиці (а Патрушеву приходилося цю критику зносити). Так, начальник ЦОС УФСБ по Москві і Московській області Сергій Богданов назвав «навчання» в Рязані «грубою і непродуманою роботою» (раз спіймалися — груба робота). Начальник УФСБ по Ярославській області генералмайор А. А. Котельников на питання про «навчання» відповів: «У мене є своя точка зору щодо рязанських навчань, але коментувати дії своїх колег я б не хотів» (спробував би він їх прокоментувати!).

Звернемо увагу на те, що ніхто з діючих чи відставних керівників ФСБ не став проводити серйозного критичного аналізу дій «колег». Цю почесну роботу професіонали силового відомства надали журналістам. Останні, піддаючись нападкам з боку ФСБ, як могли робили свою справу. Почали, зрозуміло, з цукру.

Три мішки з цукровим піском спокою нікому не давали. Терористи з ФСБ повідомили (швидше за все це були зовсім інші феесбешники), що купили цукор на місцевому ринку і що був він виробництва Колпянського цукрового заводу в Орловській області. Але якщо цукор був самий звичайний, з Орловської області, навіщо ж його відсилали на експертизу в Москву? І, що важливіше, навіщо лабораторія на експертизу його прийняла? Так не одна лабораторія, а дві — різні відомства (МВС і ФСБ). І навіщо проводили пізніше повторну експертизу? Невже з першого разу не можна було розпізнати цукор?

І чому все це тяглося кілька місяців? Забрати цукор для експертизи в Москву Патрушеву мало сенс лише для того, щоб позбавити рязанців речовинних доказів, і тільки в тому випадку, якщо в мішках була вибухівка.

Тим часом із прес-служби ФСБ надійшло повідомлення, що для перевірки вміств Рязанських мішків їх вивезли на полігон і спробували підірвати. Вибуху не вийшло, тому що в них був звичайний цукор — переможно рапортувала ФСБ. «Цікаво, який ідіот повезе підривати на полігон три мішки звичайного цукру?» — іронічно зауважувала газета «Версія». Дійсно, навіщо ж ФСБ відсилала мішки на полігон, якщо знала, що в Рязані проводилися «навчання», а в мішках був цукор, куплений співробітниками «Вимпела» на місцевому базарі?

А тут ще, і знову під Рязанню, знайшли нові мішки з гексогеном. До того ж їх було багато, і відгонило зв’язком із ГРУ. На військовому складі 137-го Рязанського полку ВДВ, розташованому під Рязанню, на території спеціалізованої бази для підготовки розвідувально-диверсійних загонів, зберігався гексоген, розфасований у 50-кілограмові мішки з-під цукру, подібні знайденим на вулиці Новосьолов.

Восени 1999 року рядовий повітряно-десантних військ (військова частина 59236) Олексій Піняєв і його товариші по службі були відряджені з Підмосков’я в Рязань саме в цей полк. Охороняючи в листопаді 1999 року «склад зі зброєю і боєприпасами» Піняєв із приятелем проникнули на склад скоріше з цікавості і побачили в приміщенні ті самі мішки з написом «Цукор».

Воїни-десантники багнетом-ножем проробили дірку в одному з мішків і відсипали в пластиковий пакет трохи казенного цукру. Однак чай із краденим цукром виявився дивного смаку і не солодкий. Перелякані бійці віднесли кульок командиру взводу. Той, запідозривши погане, благо історія про вибухи в усіх була на слуху, вирішив перевірити «цукор» у фахівця-підривника. Речовина виявилася гексогеном.

Офіцер доклав по начальству. У частину наскочили співробітники ФСБ із Москви і Тули (де, як і в Рязані, стояла повітряно-десантна дивізія). Полкових особистів до розслідування не допустили. Десантників, що знайшли гексоген, тягали на допити за «розкриття державної таємниці». «Ви навіть не здогадуєтеся, хлопці, у яку серйозну справу влізли», — сказав один з офіцерів. Пресі оголосили, що солдата на прізвище Піняєв в частині взагалі немає, а інформація про знайдені на військовому складі мішки з гексогеном — вигадка журналіста «Нової газети» Павла Волошина. ФСБ за даним інцидентом провела службове розслідування. Питання про вибухівку успішно зам’яли, а командира і товаришів по службі Піняєва відправили служити в Чечню.

Самому Піняєву придумали більш болісне покарання. Спочатку його змусили відмовитися від своїх слів (можна уявити, який тиск був на нього з боку ФСБ!). Потім начальник Слідчого управління ФСБ РФ заявив, що «солдат буде допитаний в рамках порушеної проти нього кримінальної справи». А співробітниця ЦОС ФСБ підбила підсумок: «Попав солдатик…»

Кримінальну справу проти Піняєва розпочали в березні 2000 року за крадіжку з армійського складу з боєприпасами… кулька з цукром. Все-таки в дотепності ФСБ не відмовиш. Тільки важко зрозуміти, яке відношення до дрібної крадіжки продуктів харчування мало Слідче управління ФСБ Росії.

Як стверджували рязанські сапери, вибухівку в 50-кілограмових мішках не тримають, не упаковують і не перевозять — занадто небезпечно. Для підриву невеликої будівлі досить 500 г вибухової суміші. 50-кілограмові мішки, замасковані під цукор, потрібні винятково для терористичних актів. Видимо саме з цього складу і були отримані три мішки, покладені потім під несущу опору будинку в Рязані. Прилади рязанських експертів не помилилися.

Історія з 137-м полком ВДВ мала своє продовження. У березні 2000 року, перед самими виборами, десантники подали в суд на «Нову газету», що опублікувала інтерв’ю з Піняєвим. Позовну заяву «Про захист честі, достоїнства і ділової репутації» було подано в Басманний міжмуніципальний суд командуванням полку. Як заявив командир полку Олег Чурилов, дана стаття образила не тільки честь полку, але і всієї російської армії, оскільки такого рядового в вересні 1999 року в полку не було. «І те, що солдат може проникнути на склад, де зберігається озброєння і вибухові речовини, не відповідає дійсності, тому що він не має права в нього ввійти під час несення вартової служби».

Загалом, Піняєва не було, але під суд його віддали. У мішках був цукор, але мало місце «розкриття державної таємниці». А в суд на «Нову газету» 137-й полк подав не через статі про гексоген, а тому, що вартовий під час служби не має права зайти на охоронюваний ним склад, і зворотні твердження на цю тему ображали російську армію.

З детонаторами теж виходило не гладко. Детонатор, як би не намагався переконати у зворотному Зданович, був справжній, бойовий, про що твердо заявив в інтерв’ю агентству «Інтерфакс» 24 вересня голова Рязанської обласної Думи Володимир Федоткін: «Це був самий справжній вибуховий пристрій, ніяких навчань».

Детонатор — дуже важливий формальний момент. За інструкцією навчання з бойовим детонатором на цивільному об’єкті і з цивільним населенням проводити не можна. Поміркуйте самі, детонатор можуть вкрасти (тоді за це хтось повинний нести відповідальність), його можуть підірвати діти чи бомжі, якщо знайдуть детонатор у мішках з цукром. Якби детонатор не був бойовим, кримінальну справу не могли б розпочати за статтею 205-ю КК РФ (тероризм), вона була б порушена за фактом виявлення вибухівки і передана в МВС, а не у ФСБ. Зрештою, якщо говорити про «навчання», пильність рязанців перевірялася на швидке виявлення мішків з вибуховою речовиною, а не на роботу з детонатором. З бойовим детонатором таку перевірку ФСБ проводити не могла.

Щоб переконатися, що це дійсно так, «Нова газета» звернулася до одного з військових фахівців, полковника, і задала йому питання, «чи проводяться навчання із застосуванням реальних вибухових речовин» і «чи існують інструкції і постанови, що регламентують подібну активність». От що відповів полковник:

«Потужні вибухові пристрої не використовують навіть у навчаннях з бойовою стріляниною. Обходяться вибуховими пакетами. Якщо ж потрібно перевірити вміння знаходити і знешкоджувати вибуховий пристрій, наприклад міну, використовують макети, в яких немає ані детонатора, ані тротилу. Заняття з підривної справи, звичайно, включають реальний підрив досить сильних вибухових пристроїв (фахівці повинні вміти їх знищувати). Але […] проводяться такі навчання локально, без сторонніх. Присутні винятково підготовлені люди. Про залучення цивільного населення і мови не йде. Усе це строго регламентовано. Є наставляння з інженерного забезпечення, наставляння з розмінування, що відповідають інструкції і накази. Безумовно, для армії і спецслужб вони подібні».

Непосвяченому важко зрозуміти, що ховається за безвинною фразою «порушена кримінальна справа за ст. 205». Насамперед це означає, що слідство буде проводитися не по лінії МВС, а по лінії ФСБ, тому що теракт — це підслідність ФСБ. ФСБ й так перевантажена справами, зайвої справи не візьме. І якщо вона прийняла справу, то, виходить, підстави були вагомі (цими вагомими підставами були результати експертизи). Нагляд за слідством ФСБ здійснює прокуратура, а розшук злочинців разом із ФСБ здійснює МВС. Злочин, за яким порушена кримінальна справа, протягом доби доповідається черговому по ФСБ Росії за телефонами (095) 224-3858 і 224-1869; або за телефонами оперативного зв’язку 890-726 і 890-818; або за телефоном високочастотного зв’язку 52816. Про всі повідомлення, що надійшли, черговий доповідає щоранку у формі складеного ним зведення особисто директору ФСБ. Якщо ж відбувається щось серйозне, наприклад, запобігання теракту в Рязані, черговий вправі зателефонувати директору ФСБ додому, навіть вночі. Окремим зведенням щодня доповідаються матеріали ЗМІ про ФСБ і про співробітників ФСБ.

Протягом декількох діб з дня порушення кримінальної справи по лінії ФСБ складається ще й аналітична довідка по лініях роботи. Наприклад, начальник відділу з боротьбі з тероризмом рязанського УФСБ складає довідку на ім’я начальника Управління з боротьбі з тероризмом ФСБ Росії. Ця довідка потім надходить через секретаріат заступнику директора ФСБ, що курирує відповідний департамент. Відтіля довідка надходить директору ФСБ. Тож про виявлення в підвалі рязанського будинку мішків з вибухівкою і бойового детонатора Патрушев знав не пізніше 7 години ранку 23 вересня. Коли навкруги вибухи, підлеглому не докласти нагору про відвернений теракт — рівносильно самогубству. Адже запобігання теракту — радісна подія. Це і нагороди, і підвищення в посаді, і преміальні. І суспільний резонанс, нарешті.

А тут замість свята — незручна ситуація. У зв’язку з інцидентом в Рязані Зданович заявив 24 вересня, що ФСБ вибачається перед жителями міста. Звернімо увагу на те, що ще добу назад в інтерв’ю НТВ Зданович не перепрошував. Отже, директива звести все до ідіотизму, щоб не отримати обвинувачення в тероризмі, Здановичу була спущена Патрушевим саме 24 вересня:

«Генерал Олександр Зданович вибачився сьогодні від імені Федеральної служби безпеки Росії перед жителями Рязані за заподіяні ним в ході антитерористичних навчань вимушені незручності, а також пережиту ними психологічну напругу. “Спецслужба дякує рязанцям за виявлені пильність, витримку і терпіння”,— підкреслив він. В той же час Зданович закликав росіян поставитися із розумінням до необхідності проведення “в твердому режимі” перевірки рівня готовності, в першу чергу правоохоронних органів, до забезпечення безпеки населення, а також пильності самих громадян в умовах тероризму, що активізувався. Генерал розповів, що на цьому тижні ФСБ РФ провела в ряді міст Росії в рамках операції “Віхрь-Антитерор” заходи щодо перевірки реакції місцевих правоохоронних органів, включаючи територіальні підрозділи самої ФСБ, і населення на “змодульовані” дії терористів по встановленню вибухових пристроїв. Як констатував представник спецслужби, при цьому “були виявлені серйозні недоліки”. “Нажаль, в деяких з перевірених міст ніякої реакції на «потенційні закладки» правоохоронними органами проявлено не було”. ФСБ, за словами Здановича, проводила операцію в максимально наближених до реальної терористичної загрози умовах — інакше не було би ніякого сенсу в подібних перевірках. Природньо, що при цьому ані місцеві органи влади, ані місцеві правоохоронні структури не були поінформовані про “терористів”. Саме тому результати перевірки дають правдиву картину забезпеченості рівня безпеки росіян в різних містах країни. Остання в ряду перевірених міст, Рязань, виявилася, як підкреслив генерал, далеко не останньою за пильністю населення, але, на жаль, не настільки ж благополучною в діях правоохоронних органів. В даний час у ФСБ РФ йде аналіз результатів проведеної перевірки для того, щоб терміново внести необхідні корективи в роботу правоохоронних органів по забезпеченню безпеки життя росіян. Після підведення підсумків і з’ясування причин “збоїв” в самій операції, завірив Олександр Зданович, негайно буде вжито належних заходів».

Таким чином, ФСБ зробила неоднозначну заяву про те, що Рязань була останнім містом, в якому проводилися навчання. Тим часом саме з 23 вересня ФСБ починає в терміновому порядку (і всупереч заяві Здановича) організовувати навчання з перевірки пильності населення. Преса майорить повідомленнями про «навчальні закладки», що зовсім неможливо відрізнити від хуліганських витівок телефонних терористів: то в одному, то в іншім людному місці — на поштах, в установах, у крамницях — закладаються муляжі бомб, а наступного дня в ЗМІ даються барвисті описи того, як саме змучені жителі не звернули на муляж уваги. Це Патрушев забезпечував собі алібі — намагався довести, що рязанські «навчання» були ланкою в ланцюзі перевірок, організованих дурною ФСБ по всій Росії.

Як тільки не збиткувалися журналісти. Як тільки вони не обзивали цих тупих феесбешників, що не спіймали жодного справжнього терориста, але натомість проводять дурні військові ігри в країні, де дійсно орудує тероризм. Назви типу «Підлість і тупість ФСБ», «Федеральна служба провокацій», «Країна наляканих ідіотів», «Людина людині — собака Павлова» чи «Спецслужби поімєлі рязанців» — не сильно виділялися на загальному тлі. Але «підле і тупе» керівництво ФСБ із разючою впертістю проводило все нові й нові «навчальні закладки» і чомусь не занадто ображалося на журналістів, що осміліли. Крім одного випадку: коли вони писали про Рязань.

От кілька типових «навчань» кінця вересня — жовтня 1999 року.

— У Москві співробітники ФСБ прийшли у відділення міліції з коробкою, на якій було написано «бомба». Їм дозволили пройти в приміщення, де перевіряючі залишили вантаж в одному з кабінетів, і вийшли. Знайшли коробку тільки через два дні.

— Муляж вибухового пристрою підкладений в Москві в піцерії на Волхонці (не виявлений).

— В підмосковній Балашихе на початку жовтня знайшли закинутий будинок, зробили вигляд, що в ньому був вибух, і проводили потім в будинку і довкола нього навчання з залученням міліції, ФСБ і МНС з порятунку потерпілих від вибуху, що відбувся.

— Чи то навчання, чи то хуліганства з підкладанням муляжів бомб неодноразово відбувалися в Тулі та в Челябінську.

— Наприкінці жовтня в Омську співробітники Управління ФСБ Омської області за фальшивими документами безперешкодно заїхали на автомобілі на територію підприємства Омськводоканал і, долаючи трьохрівневий захист підприємства, «підірвали» ємності з рідким хлором.

— В Іванові феесбешники заклали мішки з цукровим піском у підвал п’ятиповерхового житлового будинку (не виявлені).

— Там же муляж вибухового пристрою був залишений в тролейбусі. Пильні пасажири відразу помітили коробку з дротами і віддали її водієві. Той забрав її до себе в кабіну і їздив з нею весь день. Потім привіз коробку на кінцеву зупинку і сам її розібрав.

— Знову в Іванові залишили в таксі коробку з муляжем бомби. Водій возив її цілий день, а потім викинув на узбіччя, де вона пролежала ще кілька годин, так і не помічена перехожими.

— 22 вересня в туалеті Центрального ринку в Іванові знайшли вибуховий пристрій. Ринок оточили, всіх продавців і покупців терміново евакуювали. Прибулим військовим потрібна була година, щоб розібратися, з якою саме бомбою вони мають справу. Бомба виявилася муляжем. Правоохоронні органи взялися з’ясовувати, хто так професійно «пожартував», тим більше що муляж знаходився в туалеті, призначеному для вузького кола працівників ринку, і зачинявся на замок. На пошуки зловмисників кинули весь особовий склад іванівської міліції. У розпал операції представники ФСБ Москви зробили офіційну заяву: на ринку проходили навчання. Муляж підклали московські співробітники ФСБ.

— В Тол’яті «замінували» Волзький автозавод (ВАЗ). Муляж вибухового пристрою знайшли і знешкодили. Там же «підірвали» один з міських готелів, у якому знаходилося до 50 чоловік. На «порятунок» відвели півтори години. У навчаннях брали участь міліція, пожежні, МНС, «швидка допомога» і газовики. На Чапаєвському м’ясокомбінаті теж провели учбове мінування. Працівник, що знайшов «вибуховий пристрій», розібрав його, а годинниковий механізм, закладений у муляжі, забрав собі.

— У Новомосковську Тульської області співробітник ФСБ, що переодягся в диверсанта, проникнув на хімічний комбінат «Азот», написав на цистерні з аміаком «заміноване» і, ніким не помічений, зник. За два тижні до навчань на засіданні губернської антитерористичної комісії представник «Азоту» заявив, що власними силами вони не в змозі охороняти підприємство, а на позавідомчу охорону грошей немає.

Навчання з наслідками були проведені в Санкт-Петербурзі. Вантажівку з номером іншого міста, наповнену мішками з умовною вибухівкою, припаркували на спецстоянці перед будинком Слідчого управління ГУВД і УФСБ Санкт-Петербурга і Ленінградської області на Захар’євській вулиці. Машина «терористів», не привертаючи уваги, простояла там цілу добу, хоча вантажівок на відомчій стоянці ніколи не було. Результатом проведеного навчання було звільнення з посади начальника ГУВД Санкт-Петербурга і Ленінградської області генерал-майора міліції Віктора Власова (заради цього, власне, і припаркували до ГУВД вантажівку).

Кожний теракт, що не відбувся чи був відвернений, а то й просто бандитську витівку тепер легко списували на можливе навчання ФСБ. На початку жовтня з дев’ятиповерхового будинку № 4 по 3-й Гражданській вулиці в Москві були спішно евакуйовані мешканці. На кам’яних сходинках, що ведуть у підвал, хтось знайшов чотири шухляди з 288 мінними детонаторами. Такої кількості вибухівки було достатньо, щоб підірвати будинок.

Як стверджували мешканці, у дворі їхнього будинку зупинилися дві автомашини «Жигулі». Кілька міцних чоловіків витягли з багажників машин чотири масивних дерев’яних ящики, оббитих залізом, і, залишивши їх на підвальних сходинках, зникли. Через півтори хвилини перші міліцейські наряди вже працювали на місці події. Ще через п’ятнадцять хвилин ящики оглядали спеціалісти вибухотехніки ФСБ, а навколо будинку була створена так звана зона відторгнення.

Міліція не змогла встановити, кому належать машини, з яких вивантажували боєприпаси. Фотороботи терористів спортивної статури скласти також не удалося. А в міліціонерів, що вели розслідування, крім традиційної версії про «чеченський слід» з’явилася ще і версія про перевірку пильності, проведену спецслужбами.

Звернемо увагу на те, в якому режимі працювали правоохоронні органи Рязані в дні, коли Патрушев вирішив провести там «навчання». В період з 13 по 22 вересня рязанські спецгрупи більш сорока разів виїжджали на повідомлення жителів про закладені вибухові пристрої. Так, 13 вересня протягом 20 хвилин з будинку № 18 по вулиці Костюшко і прилягаючих до нього будинків були евакуйовані всі жителі. За півтори години будинок був обстежений від підвалів до горищ. В операції взяли участь курсанти ВДВ, наряди міліції, бригади «швидкої допомоги», співробітники ГОиЧС, сапери ОМОНа. Подібна евакуація була проведена також з будинку по вулиці Інтернаціональної. У ці ж дні довелося евакуювати редакцію газети «Вечірня Рязань» і учнів школи № 45. Усюди тривога виявилася помилковою.

В один з під’їздів будинку № 32 на Станкозаводской школярі з бешкетництва підкинули бойовий снаряд РГД-22.

Операція по розмінуванню проводилася також в центрі міста, на Майдані Перемоги. Там підозрілим предметом виявився вкопаний в землю порожній газовий балон.

Крім цього в місті йшла операція «Віхрь-Антитерор» по напрямках «Динаміт» та «Іноземець». Спецзагони щодоби три рази на день перевіряли 3.812 міських підвалів і 4.430 горищ.

Вдень 22 вересня з московського ФСБ в Рязань прийшло повідомлення, що за наявною в Москві інформацією один з будинків по вулиці Бірюзова замінований. Який саме, невідомо. В Рязані негайно почалася перевірка всіх будинків вулиці. Тимчасово були евакуйовані тисячі людей, перевірені всі квартири. Знайдено нічого не було. Пізніше з’ясувалося, що тривога була помилковою, а організував її телефонний терорист. Отут-то Патрушев і вирішив перевірити пильність рязанців в нічних умовах.

Закладка мішків у житловому будинку в Рязані не могла бути навчальною з ряду формальних обставин. При проведенні навчань в обов’язковому порядку повинен бути заздалегідь складений план навчань. В ньому повинні бути визначені: керівник навчань, його заступник, спостерігачі і ті, кого перевіряють (жителі Рязані, співробітники УФСБ по Рязанській області і т.ін.). В плані повинні бути розписані питання, що підлягають перевірці. План повинний мати так звану легенду, своєрідний сценарій спектаклю, що ставиться. У випадку з Рязанню — сценарій закладання в підвал житлового будинку мішків з цукровим піском. В плані повинне бути обговорене матеріальне забезпечення навчань: автотранспорт, кошти (наприклад, на покупку трьох мішків цукру по 50 кг кожний), харчування (якщо в навчаннях бере участь велика кількість людей), озброєння, засоби зв’язку, система кодового зв’язку (кодові таблиці).

Після того весь цей план затверджується у вищестоящого керівництва, і тільки потім, на підставі затвердженого плану, видається письмовий (і тільки письмовий) наказ про проведення навчань. Перед безпосереднім початком навчань особі, що затвердила план навчань і віддала наказ про їхнє проведення, доповідається про початок навчань. Після закінчення навчань — доповідається про їхнє закінчення. В обов’язковому порядку складається доповідна записка про результати навчань, де визначаються позитивні підсумки і недоліки, заохочуються ті, що відрізнилися, караються ті, що провинилися. Цим же наказом списуються матеріальні цінності, витрачені чи знищені в ході навчань (в Рязанському випадку — як мінімум три мішки з цукровим піском і патрон для детонатора).

Про плановане проведення навчань обов’язково повинен бути поінформований начальник місцевого УФСБ. Він перебуває в прямому підпорядкуванні у директора ФСБ, і перевіряти Сергєєва без санкції Патрушева ніхто не має права. Точно так само без санкції Сергєєва не мають права перевіряти співробітників рязанського УФСБ, підлеглих Сергєєва. Виходить, Патрушев і Сергєєв повинні були бути в курсі «навчань» і зобов’язані були зробити заяву про проведені «навчання» вже ввечері 22 вересня. Тим часом з боку Патрушева така заява пішла тільки 24 вересня, а з боку Сергєєва не пішла зовсім, тому що про «навчання» він нічого не знав.

Відповідно до положення ФСБ має право перевіряти тільки себе. Вона не може перевіряти інші структури чи приватних громадян. Якщо ФСБ перевіряє МВС (наприклад, рязанську міліцію), то це вже спільні з МВС навчання, і про їх інформуються ще й відповідні керівники МВС в центрі і на місцях. Якщо навчання стосуються цивільного населення (як було в Рязані), то залучаються ще й служби цивільної оборони і МНС. В усіх випадках, складається спільний план навчань, що підписується керівниками всіх відомств. Затверджується цей план в особи, що курирує всі залучені до навчання силові структури.

Навчання можуть бути максимально наближеними до реальної ситуації, наприклад навчання з бойовою стріляниною. Однак проводити навчання, при яких можуть постраждати чи люди ж може виникнути небезпека зараження навколишнього середовища, категорично забороняється. Особливо обговорена заборона на проведення навчань у відношенні військовослужбовців і підрозділів, що несуть бойову службу, чи кораблів, що коштують на бойовій вахті. Якщо прикордонник коштує на посаді, заборонено заради перевірки його пильності імітувати перехід границі. Якщо є охоронюваний об’єкт, не можна в рамках навчань нападати на об’єкт.

Бойова служба відрізняється від навчань тим, що під час служби розв’язуються бойові задачі з бойовою зброєю. В кожному роді військ (і в міліції) є статут бойової служби, в якому усе розписано до деталей. 22—23 вересня 1999 року в Рязані рязанські міліцейські патрулі несли бойову службу зі зброєю і спеціальними засобами, які мали право застосовувати при затримці співробітників ФСБ, що закладають незрозумілі мішки в підвал житлового будинку. Вся міліція Рязані після серії вибухів в Росії працювала в посиленому режимі, в умовах реальної небезпеки здійснення терактів. А виходить, при проведенні неоголошених навчань невдачливих співробітників ФСБ могли просто пристрілити.

А тут ще кримінальна справа за ст. 205. Це означає, що слідчий виписав постанову про розшук і затримку підозрюваних і що їх при затримці могли вбити. Підстави про порушення кримінальної справи чітко визначені в Кримінально-процесуальному кодексі (УПК) РФ. Там немає підпункту про порушення кримінальної справи в ході навчань чи в зв’язку з навчаннями. Необґрунтоване чи незаконне порушення кримінальної справи є злочин саме по собі, так само як і його незаконне припинення.

І нарешті, навчання не могли проходити без спостерігачів, тобто тих, хто з боку оцінює результати навчань, складає потім звіти про досягнення і промахи, заохочує, стягує, робить висновки. В Рязані спостерігачів не було.

Якби Патрушев, всупереч всім існуючим нормам, статутам і положенням наважився все-таки віддати наказ про проведення таємних навчань, його вчинок варто було б вважати злочином. Почнемо з того, що Патрушев порушив «Федеральний закон про органи Федеральної служби безпеки в Російській Федерації», прийнятий Державною думою 22 лютого 1995 року і затверджений президентом. Стаття 8 цього закону говорить, що «діяльність органів Федеральної служби безпеки, застосовувані ними методи і засоби не повинні заподіювати збиток для життя і здоров’я людей і наносити шкоду навколишньому середовищу». Стаття 6 цього ж закону докладно описує обов’язки ФСБ і права громадян:

«Держава гарантує дотримання прав і свобод людини і громадянина при здійсненні органами Федеральної служби безпеки своєї діяльності. Не допускається обмеження прав і свобод людини і громадянина, за винятком випадків, передбачених федеральними конституційними законами і федеральними законами.

Особа, яка вважає, що органами Федеральної служби безпеки або їх посадовими особами порушені її права і волі, має право оскаржити дії зазначених органів і посадових осіб у вищому органі Федеральної служби безпеки, прокуратурі чи суді.

Державні органи, підприємства, установи й організації, незалежно від форм власності, а також суспільні об’єднання і громадяни мають право відповідно до законодавства Російської Федерації одержувати роз’яснення й інформацію від органів Федеральної служби безпеки у випадку обмеження своїх прав і свобод. […]

У випадку порушення співробітниками органів федеральної служби безпеки прав і свобод людини і громадянина керівник відповідного органа Федеральної служби безпеки, чи прокурор суддя зобов’язані вжити заходів по відновленню цих прав і свобод, відшкодуванню заподіяного збитку і притягненню винних до відповідальності, передбаченої законодавством Російської Федерації.

Посадові особи органів федеральної служби безпеки, що допустили зловживання владою чи перевищення службових повноважень, несуть відповідальність, передбачену законодавством Російської Федерації».

Відповідно до статей КК РФ описані в 6-й статті федерального закону про ФСБ злочини підпадають під наступні статті кримінального кодексу:

Ст. 286. Перевищення посадових повноважень.

Здійснення посадовою особою дій, що явно виходять за межі її повноважень і призвели до істотного порушення прав і законних інтересів громадян чи організацій […]. Те ж діяння, вчинене особою, що займає державну посаду Російської Федерації […] із застосуванням насильства чи з погрозою його застосування; із застосуванням зброї чи спеціальних засобів; із заподіянням тяжких наслідків, карається позбавленням волі на термін від трьох до десяти років з позбавленням права займати визначені посади чи займатися визначеною діяльністю на термін до трьох років.

Ст. 207. Свідомо не правдиве повідомлення про акт тероризму.

Свідомо не правдиве повідомлення про підготовку вибуху, підпалу чи про інші дії, що створюють небезпеку загибелі людей, заподіяння значного майнового збитку […] карається штрафом […] або позбавленням волі на термін до трьох років.

І, нарешті, стаття 213.

Хуліганство — грубе порушення суспільного порядку, що виражає явну неповагу до суспільства, […] карається […] позбавленням волі на термін до двох років.

Посадова особа, що займає державну посаду — директор ФСБ Патрушев, — віддав наказ про проведення за допомогою спеціальних засобів (мішків з незрозумілим вмістом і мисливським патроном) насильницького виселення на всю ніч мешканців рязанського будинку. Результатом цієї абсолютно протиправної дії, не передбаченої військовими чи цивільними статутами, положеннями і законами, були тяжкі наслідки у формі збитку здоров’ю і психологічних потрясінь громадян, зокрема серйозна застуда однієї дитини, яку мати за наказом міліції витягла на вулицю прямо з ванни, не встигнувши його толком одягти, а також серцеві приступи і гіпертонічні кризи в декількох мешканців.

Принаймні два фахівці-медики дали висновки щодо психологічних наслідків «навчань» для вигнаних з будинку людей. На думку глави організаційної служби психотерапевтичної допомоги Комітету охорони здоров’я Москви Миколи Кирова, мешканці будинку в Рязані одержали серйозну психологічну травму: «Це порівняно з тим, що люди пережили б під час дійсного теракту. А люди, що пережили вибух, — це вже зовсім інші люди, вони безпосередньо наблизилися до межі життя і смерті. Такі серйозні моменти вже ніколи не залишають свідомість.

Хоча б в середині експерименту треба було повідомити мешканцям будинку, що тривога не дійсна, а навчальна».

Головний психотерапевт Москви Юрій Бойко намалював навіть більш безрадісну картину: «В результаті непевності і страху різко збільшиться споживання нікотину, спиртного і просто продуктів харчування. Частина населення вже сьогодні прагне одержати допомогу в непрофесіоналів: зростає інтерес людей до різного роду сект, магів, ворожок». (Від трьох до десяти років зі звільненням з посади на три роки.)

Знаючи про те, що в Рязані проводяться навчання, Патрушев протягом півтори доби не сповіщав про це громадськості і жителям будинку в Рязані, а це рівнозначно свідомо не правдивому повідомленню про теракт. (Обмежимося грошовим штрафом.)

Ну і згідно 213-ї статті за явну неповагу до суспільства — ще два роки.

Відзначимо також, що відповідно до частини IV «Положення про Федеральну службу безпеки Російської Федерації» від 6 липня 1998 року «Директор ФСБ Росії несе персональну відповідальність за виконання задач, покладених на ФСБ Росії й органи Федеральної служби безпеки». Цікаво, чи візьметься за цю справу генпрокуратура Росії?

Щоб порівняти те, що відбулося в Рязані зі світовою практикою, приведемо витримки з інтерв’ю бригадного генерала Джона О’коннора, що очолював так званий летючий загін британського Скотланд-Ярду — спецназ, що використовується в боротьбі з терористами й особливо небезпечними злочинцями. На питання, що він думає про події в Рязані, генерал відповів:

«Я був абсолютно шокований. […] Якби щось подібне трапилося у Великобританії, то організатор такої провокації був би відданий за це до суду. За 38 років служби в поліції я жодного разу не чув ні про що подібне. Причому не тільки в британській поліцейській практиці, але й у поліцейській практиці інших європейських країн. Мені навіть важко зрозуміти можливі мотиви, якими керувалися організатори цієї акції. Навіть якщо вони хотіли перевірити пильність населення, його реакцію на можливу знахідку бомби і вибухової речовини, то таку реакцію підказує елементарна логіка. Це може породити лише страх і паніку. Можлива реакція населення на потенційні теракти повинна вивчатися психологами і соціологами, а не перевірятися безвідповідальними людьми за допомогою незаконних і, я б навіть сказав, злочинних методів. Адже організатори цієї так званої перевірки пильності, можливо, самі того не бажаючи, стирають грань між терористами й поліцією. З погляду професійної моралі вони використовували методи тих сил, з якими покликані боротися».

Навчання не могли проводитися на викраденій машині. Викрадення автомашини згідно КК РФ є злочином, крадіжкою. Особа, що вчинила такий злочин, несе кримінальну відповідальність. За законом про ФСБ вчиняти злочини співробітники не мають права навіть при вирішенні бойових задач. При проведенні оперативних навчань з оперативним складом використовується тільки службовий транспорт ФСБ (в тому числі оперативні автомашини, яких у ФСБ два автопарки тільки в центральному апараті). Якщо таку машину зупиняє ДАІ, наприклад, за перевищення швидкості на трасі Рязань, чи ж затримує рязанська міліція, через те, що московський номер машини заклеєний підозрілим папірцем, машина відразу визначається як така, що перебуває на спецобліку. Для будь-якого міліціонера це завжди вказівка на те, що машина є оперативним транспортом правоохоронних органів чи спецслужб.

Навчання неодмінно проводилися б на оперативному транспортному засобі. Навпроти, теракт на оперативній машині ФСБ робити не могла. Машину могли помітити (і помітили), визначити (і визначили). І як би некрасиво виглядало, якби терористи підірвали будинок в Рязані, використовуючи машину, що числиться за автопарком ФСБ. А якщо терористи підривають будинок на викраденій машині, це звично і природньо. З іншого боку, якщо співробітників ФСБ вдень (не вночі) зупинять на викраденій машині для рутинної перевірки чи за перевищення швидкості, вони покажуть свої службові посвідчення чи «документи прикриття», і ніякий міліціонер не стане перевіряти документацію на машину, а тому не довідається, що машина в розшуку.

На оперативній роботі в співробітників ФСБ у виді «документа прикриття» в кишені часто лежить посвідчення працівника МУРу, видрукуване в спеціальній лабораторії ФСБ. Саме мурівське посвідчення капітана карного розшуку Олександра Євгеновича Матвєєва, видане ГУВД Москви за номером 03726, показав при затримці 14 травня 1999 року журналіст «Московського комсомольця» Хінштейн, відомий своєю надзвичайною і далеко не випадковою поінформованістю в справах, що зберігаються в сейфах спецслужб. До речі, у Хінштейна був ще й спецталон, що забороняє міліції оглядати машину. На питання міліції про походження документів Хінштейн чесно відповів, що вони належать йому і є «документами прикриття».

Якщо такі службові посвідчення знайшлися в Хінштейна, можна собі уявити, який арсенал «документів прикриття» мали при собі феесбешники, що відправляються на вибух будинку в Рязані. А якщо раптом при перевірці документів на машину відкривається, що вона викрадена, завжди можна сказати, що машину тільки що знайшли і женуть, щоб повернути власнику.

Автомашина, на якій приїхали терористи, — єдиний доказ, що залишається після вибуху житлового будинку. Єдиний слід, що може вивести на злочинців. Автомашина — найслабкіша ланка в підготовці і проведенні будь-якого терористичного акту. Інакше як на викраденій машині не можна було підривати будинок в Рязані.

На закінчення хотілося б привести думку колишнього генерального прокурора Росії Ю. И. Скуратова, висловлену ним в інтерв’ю паризькій газеті «Російська думка» (опублікована 29 жовтня 1999 року):

«Мене дуже сильно збентежило й насторожило те, що сталося в Рязані. Тут дійсно можна вибудувати схему: самі спецслужби були причетні до підготовки вибуху в Рязані, а коли їх притисли, вони дуже незграбно виправдувалися. Мене дуже дивує, чому прокуратура так до кінця і не розібралася з цим епізодом. Це її задача».

Таким чином, немає ніяких вказівок на те, що в Рязані проводилися навчання, крім голослівних заяв керівника ФСБ Патрушева, Здановича і деяких інших офіцерів ФСБ. Навпаки, все говорить за те, що в Рязані дійсно був відвернений теракт. Залишилося тільки, щоб замовники, організатори, винуватці й посібники цього злочину постали перед судом і були засуджені. Оскільки ми знаємо їхні імена, посади, службові і домашні адреси, затримати підозрюваних злочинців буде не важко.

Глава 6

ФСБ вдається до масового терору: Буйнакськ, Москва, Волгодонськ

Це не люди, це справжні виродки, яких, як скажених собак, треба просто відстрілювати. Але оскільки ми діємо в рамках закону, то, природно, треба їх викрити та щоб вони постали перед судом. Терористи … якісь системи страховки можуть придумати. В тому числі знищення безпосередніх виконавців. Я цього цілком не виключаю.

З інтерв’ю А. Здановича радіостанції «Эхо Москвы» 16 вересня 1999 р.

У Буйнакську, Москві та Волгодонську виконавців терактів не знайшли. А про організаторів ми можемо здогадуватися лише за аналогією з Рязанню. В цих трьох містах рязанський варіант «навчань» було доведено до запланованого кінця — що обірвав та скалічив життя кількох сотень людей.

У серпні 1999 року на свободі були всі учасники угруповання Лазовського, навіть Воробйов. Тоді саме завершувалася чергова військова операція в Дагестані, куди проникли чеченські сепаратисти. Відтоді багато було сказано про вторгнення чеченців у Дагестан. Стверджували, що ця операція була спланована в Кремлі й спровокована спецслужбами. Російські ЗМІ рясніли статтями про конспіративну зустріч Шаміля Басаєва з керівником адміністрації президента Олександром Волошиним у Франції, організовану співробітником російської розвідки А. Суріковим. Фактів для однозначних висновків маємо небагато. Точка зору російського уряду щодо питання про вторгнення чеченців у Дагестан відома. Тому ми подамо думку чеченської сторони, зокрема Ільяса Ахмадова — чеченського міністра закордонних справ в уряді Аслана Масхадова:

«Керівництво Чечні засудило дагестанський похід. Для нас це справді велика проблема. Але пригадайте, що було в липні, коли російська армія знищила наш блокпост, а потім на нашу територію увійшов цілий батальйон російських солдатів. Хіба це не провокація? До Басаєва приходили паломники з Дагестану з проханням звільнити їх від “російського ярма”, а коли він розпочав похід, з екрана телевізора почали говорити, що їм цього не треба й вони хочуть жити в Росії. Це шито білими нитками».

На думку Абдурашида Саїдова, засновника та колишнього голови Ісламсько-Демократичної партії Дагестану, починаючи з 1997 року, після прийняття парламентом Дагестану відомого закону «Про боротьбу з ісламським фундаменталізмом», відбувалося активне «витискування» релігійної меншості (ваххабітів) з Дагестану в Чечню. Ваххабітам у Дагестані створювали нестерпні умови життя, їх переслідували та загрожували фізичною розправою. При цьому керівництво Дагестану чудово розуміло, що в Чечні ваххабітів зустрінуть із радістю. «Витиснуті» до Чечні дагестанські ісламісти ставали опозиціонерами, і згодом готові були повернутися до Дагестану, але вже як нові керівники держави. Чутки про майбутнє вторгнення з Чечні ходили Дагестаном уже в 1997—1998 роках. Тоді ж Росія оголила кордони з Чечнею в Цумадинському, Ботлихському, Казбеківському районах Дагестану. Активісти радикальної дагестанської опозиції вільно пересувалися територією двох республік. Але ФСБ, яку тоді очолював Путін, на це не реагувала. Не виключено, що в оточенні лідера дагестанських ісламістів-радикалів Багаудіна, що переховувався в Чечні від переслідувань, були провокатори, які виконували завдання певних російських силових відомств, і що саме ці люди в потрібний момент підштовхнули Багаудіна, а через нього — Басаєва й Хаттаба — до вторгнення в Дагестан. З травня-червня 1999 року в Грозному вже кожен базарний торговець знав, що вторгнення до Дагестану неминуче. Тільки російські спецслужби чомусь про це не здогадувалися. З липня в дагестанському селі Ечеда, в Росії, перебували кількасот озброєних ваххабітів-дагестанців, які заздалегідь окопалися, закріпилися у важкодоступних ущелинах на кордоні з Чечнею та Грузією. Задовго до приходу в Цумадинський район ісламських заколотників ці місця були нашпиговані зброєю. Наприкінці липня, в розпал паливної кризи в районі, просто під вікнами УВС і УФСБ Цумадинського району багатотонні вантажівки доставляли паливо в табори бойовиків. ФСБ і на це не реагувала, оскільки очікувана збройна сутичка між чеченцями й дагестанцями Кремлю була вигідна.

У той же час Багаудін отримував обнадійливі повідомлення від агентів: «Окрім працівників міліції, в Цумада нікого немає, та вони своїх чіпати й не будуть. Ми на раз будемо в райцентрі. Це твій рідний район, народ чекає тебе, підтримка забезпечена, вперед!». І Багаудін потрапив у пастку. До речі, напередодні вторгнення Басаєв пропонував Багаудіну спільні дії, але той відмовився від допомоги, і тому Басаєв з Хаттабом змушені були виступити окремо, в Ботлихському напрямі, дуже доречно й дуже вчасно для російського керівництва та організаторів передвиборчої кампанії Путіна. Тут і почалися в Росії небачені досі теракти.

Мотивацію вересневих терактів подала сама ФСБ. В офіційній довідці УФСБ в Москві та області було сформульовано цілі терористів, котрі підірвали житлові будинки в Москві у вересні 1999 року: «Однією з основних версій, які розглядає слідство, є здійснення терористичного акту, спрямованого на дестабілізацію обстановки в Москві, залякування населення та здійснення впливу на прийняття владою певних рішень, вигідних організаторам акції». Таку ж думку, але на рівні фейлетона, сформулювала газета «Вечерняя Москва»: «Головна мета терористів — створити в суспільстві гнітючу й огидну атмосферу. Щоби я, злякавшися, дав у пику моєму сусідові-кавказцю, а він би схопив “кінжал”, і пішло-поїхало… Щоби партія ідіотів вийшла з підпілля й почалися масові арешти. Не питай, що це за партія, і де воно, це підпілля».

Зрозуміло, на які «певні рішення» влади можна було вплинути вибухами, а на які — не можна. На рішення про введення військ Чечню вибухами вплинути було легко. А ось вплинути потрібним для чеченців чином на рішення про надання Чечні формальної незалежності (неформальна незалежність у Чечні на той час була) терактами було цілком неможливо. Інакше кажучи, вибухи були потрібні спецслужбам у Росії для початку війни з Чечнею, а не повстанцям у Чечні для юридичного визнання незалежності республіки. Що це саме так, довів час: війна почалася, спецслужби прийшли до влади в Росії, незалежність Чечні закінчилася. І все це — результат проведених у вересні терактів.

31 серпня 1999 року проводиться випробувальний теракт у торгівельному комплексі «Охотный ряд», на Манежній площі. Загинула одна людина, 40 отримали поранення. Уряд негайно запропонував на розгляд «чеченську версію», хоча важко було припустити, що чеченці влаштовуватимуть теракт у комплексі, генеральним директором якого є відомий чеченець Умар Джабраїлов. За підготовку та проведення теракту згодом був заарештований «такий собі Риженков», який, згідно з версією ФСБ, «видає себе за генерала ФСБ». Тим часом про генерала ФСБ Риженкова, що «напевно працює» на терористів, ще в 1996 році доповідав ФСБ полковник Микола Васильович Зеленько, начальник військової розвідки 8-го армійського корпусу генерала Рохліна.

Військова розвідка справді займається оперативною роботою, в тому числі й на території Росії, і має власну агентуру. 8-й армійський корпус дислокувався у Волгограді, воював у Чечні та особливо активно займався вербуванням агентів серед чеченців. У Волгограді на полігоні ГРУ проходив підготовку Шаміль Басаєв перед грузино-абхазьким конфліктом, причому його навчання проводила саме військова розвідка. Якщо Зеленько дізнався щось про організаторів теракту в «Охотному ряду» та про Риженкова або ж про теракти взагалі, він, безумовно, доповів про це генералу Рохліну, оскільки той був головою комітету Держдуми з питань оборони. Риженкова тоді не затримали. Навпаки, заарештували самого Зеленька.

Майже всю службу Зеленько відбув на Кавказі. Побував у всіх гарячих точках: Карабасі, Баку, Тбілісі, Абхазії, Дагестані та Чечні. У Грозному побувати не встиг, оскільки був важко поранений. До пораненого Зеленька на двадцятий день по операції на серці в госпіталь їм. Бурденка в Москві прийшли працівники ФСБ, звинуватили його у зберіганні незареєстрованого пістолета та намірі здійснити вбивство якогось бізнесмена й відвезли подалі від Москви — до тюрми в Челябінськ.

За що ж був заарештований Зеленько? Рохлін підтримував дружні стосунки з Володимиром Івановичем Петрищевим, який тоді був начальником військової контррозвідки ФСБ. Про інформацію, отриману від Зеленька, Рохлін зобов’язаний був доповісти Петрищеву. Тоді і почалися дивні історії. Спочатку був заарештований Зеленько, потім 3 липня 1998 року вбитий генерал Рохлін.

ФСБ сама підтвердила, що арешт Зеленька, вбивство Рохліна та терористичні акти в Росії пов’язані між собою. Всі справи вів один слідчий генпрокуратури — Н. П. Індюков, що мав великий досвід у розслідуванні замовних справ, у яких важливо було направити слідство хибним слідом. Саме Індюкову доручили вести слідство в справі Тамари Павлівни Рохліної, обвинуваченої в убивстві чоловіка. Віхи цього шедевра російської юриспруденції добре відомі. Після вбивства генерала Тамару Рохліну було заарештовано, в листопаді 2000 року засуджено на вісім років позбавлення волі. У грудні термін ув’язнення було скорочено вдвічі. 7 червня 2001 року Верховний суд РФ скасував вирок Рохліної, і 8 червня її було звільнено з-під варти. Версію про те, що генерала вбили троє невідомих у масках, Індюков розслідувати не став.

Але найбільш дивно, що й справу Зеленька, заарештованого за зовсім іншими звинуваченнями, що тягнуть на звичайний кримінал, також вів Індюков, причому до суду справу не довели, а після смерті Рохліна Зеленька без зайвого галасу звільнили.

На тлі цих дивних убивств, спірних розслідувань та спровокованих вторгнень 4 вересня 1999 року в військовому містечку в Буйнакську, в Дагестані, вибухає будинок. Загинули 64 його мешканці. Цей теракт однозначно пов’язували з поразкою загонів чеченських бойовиків у Дагестані, хоча чеченців серед виконавців терактів не було, а звинувачені в організації вибуху люди стверджували, що вони невинні. Того ж дня в Буйнакську виявили замінований автомобіль ЗІЛ-130, з 2,706 кг вибухової речовини. Автомобіль стояв на стоянці в районі житлових будинків та військового госпіталю. Вибуху запобігли тільки завдяки пильності місцевих громадян. Інакше кажучи, на заваді другому теракту в Буйнакську стали не спецслужби, а громадяни, так само, як і в Рязані.

У ніч на 9 вересня в Москві злетів у повітря дев’ятиповерховий житловий будинок № 19 по вулиці Гур’янова. Від вибуху бомби загинули 94 людини, 164 отримали поранення. Найперша версія: вибух газу. Проте вже наступного дня УФСБ в Москві та Московській області повідомило, що «руйнування 3-го та 4-го під’їздів будинку відбулося в результаті підриву бризантної суміші масою близько 350 кг. Вибуховий пристрій розміщувався на рівні 1-го поверху. В результаті проведення фізико-хімічних досліджень вилучених на місці події об’єктів на їхній поверхні виявлено сліди […] гексогена та тротилу».

Відразу ж після першого вибуху житлового будинку стало зрозуміло, що теракт – робота професіоналів. Йшлося не так про виконання теракту, як про його організацію та підготовку. Великий теракт, у якому використано сотні кілограмів вибухівки, транспорт і люди, важко підготувати швидко. На думку багатьох колишніх і дійсних працівників спецслужб, у тому числі колишнього співробітника ГРУ, полковника у відставці Роберта Бикова, терористи мали завозити вибухівку до Москви кількома партіями, протягом чотирьох-шести місяців. Моделювання терактів показало, що підготувати вибухи такого типу швидше, ніж за шість місяців, було неможливо. При побудові моделі враховувалися всі етапи: отримання замовлення, початковий розрахунок за планом будинку, виїзд на місце, коригування розрахунку, визначення оптимального складу вибухівки, замовлення на її виготовлення, остаточний розрахунок із поправкою на реальний склад вибухівки, оренда приміщення, завезення туди вибухівки тощо. Отже, підготовку мали розпочати ще навесні 1999 року. На той час чеченці ніяк не могли готуватися до терактів у відповідь на контрнаступ російських військ, оскільки вони тоді ще навіть не ввійшли в Дагестан.

Чутки про майбутні теракти витали в повітрі задовго до перших вибухів. 2 липня 1999 року журналіст Олександр Жилін отримав у своє розпорядження якийсь документ, датований 29 червня 1999 року. Жилін вважав, що документ походить з Кремля, що витік інформації організував Сергій Звєрєв, заступник глави президентської адміністрації, і що за це його було відправлено у відставку.

Зміст документа викликав здивування. Проте Жилін передав його віце-прем’єру московського уряду Сергію Ястржембському. Реакції Ястржембського не було (а ще за якийсь час Ястржембський пішов від Лужкова, що не дивно, і був узятий роботу Путіним — а ось це вже дивно). Якби документ оприлюднили після вибухів, усі б вирішили, що він є пізнішою фальсифікацією. До вибухів опублікувати документ під назвою «Буря в Москві» наважилася 22 липня «Московская правда»:

“Конфіденційно. Деяка інформація про плани щодо Лужкова Ю. М. та обстановки в Москві

З надійних джерел стало відомо наступне. Однією з аналітичних груп, що працюють на адміністрацію президента, розроблено план дискредитації Лужкова за допомогою провокаційних заходів, покликаних дестабілізувати соціально-психологічну ситуацію в Москві. Між собою розробники називають його “Буря в Москві”.

За повідомленням джерел, на місто чекають потрясіння. Так, планується проведення гучних терористичних актів (чи спроб терактів) стосовно низки державних установ: будинків ФСБ, МВС, Ради Федерації, Мосміськсуду, Московського арбітражного суду, низки будівель. Передбачається викрадення відомих людей та звичайних громадян “чеченськими бойовиками”.

Окремим розділом розписано “кримінально-силові” дії проти комерційних структур та бізнесменів, які підтримують Лужкова. Подано команду підняти й напрацювати додатково “оперативний” матеріал по Кобзону, Гусинському та Мост-медіа, Джабраїлову, Лучанському, Тарпіщеву, Таранцеву, Орджонікідзе, Батуриній (дружині Лужкова), Громову, Євтушенкову, П. Гусєву та інших персонах. Зокрема інциденти поблизу офісу Кобзона та “Русского золота” нібито відбулися згідно з планом, про який ідеться. Мета — створити тверду впевненість, що бізнес тих, хто підтримує Лужкова, буде зруйновано, а безпека його однодумців не є гарантованою.

Розроблено окрему програму, спрямовану на стравлювання між собою організованих злочинних груп, що діють у Москві, та провокування війни між ними, що, за задумом авторів, створить у столиці нестерпну криміногенну обстановку, з одного боку, та дозволить прикрити сплановані теракти проти держустанов кримінальними розбірками й хаосом — з іншого.

Ці “заходи” мають кілька цілей. Створення в Москві атмосфери страху та ілюзії кримінального свавілля. Ініціювання усунення з посту нинішнього глави УВС Москви. Нав’язування москвичам переконання, що Лужков втратив контроль над ситуацією в місті.

Крім того, за інформацією джерел, паралельно з цим у пресу буде вкинуто інформацію про те, хто в уряді Москви пов’язаний з мафією та організованою злочинністю. Зокрема головним куратором етнічних організованих злочинних груп буде зображений п.Орджонікідзе, якого в пресі пов’яжуть у тому числі з чеченськими злочинцями, “які отримали в розпорядження Київський вокзал, готель «Редиссон-Славянская», торговий комплекс на Манежній площі” тощо. Через “червону” та “патріотичну” пресу підуть матеріали про засилля Москви кавказцями, про їхнє свавілля в столиці на шкоду безпеці та добробуту москвичів. Статистика з цього приводу в МВС уже підбирається. Крім того, через цей самий канал будуть реалізовані вже сфабриковані матеріали про “зв’язки Лужкова з всесвітньою сіоністською чи сектантською організаціями”».

За кілька днів до вибухів з депутатом Держдуми Костянтином Боровим зустрівся один із офіцерів ГРУ та передав йому список учасників теракту, що містив кілька прізвищ. Боровий відразу ж передав список до ФСБ, але наслідків це попередження не мало. Боровий вважає, що він не був єдиним каналом, за яким у спецслужби йшли попередження про підготовку теракту, але жодних заходів щодо запобігання вибухам не було вжито.

Точку зору Борового можна було б ігнорувати, якби такої ж думки не дотримувався один із найвідоміших російських фахівців у галузі диверсійно-терористичної діяльності, колишній співробітник ГРУ, полковник у відставці Ілля Старинов. Він заявив, що в його відомстві просто не могли не знати про майбутні вибухи. Таке фатальне ігнорування сигналів про теракти можна пояснити лише тим, що їх готувала сама ФСБ.

Не виключено, що одним із організаторів вибухів у Москві був майор ФСБ Володимир Кондратьєв. 11 березня 2000 року по інтернету він надіслав свого покаянного листа «Я підірвав Москву!» в електронне видання «Агентство федеральних розслідувань» (FLB — FreeLance Bureau). Як і личить громадянам-патріотам, працівники сайту FLB негайно повідомили про лист у ФСБ. Про зміст листа сповістили Патрушева. З ФСБ прибули двоє спеціалістів-комп’ютерників, «скачали» листа та обіцяли в усьому розібратися. Більше їх ніхто не бачив. Наведемо витяги з цього листа. Треба, однак, підкреслити, що незалежної інформації про те, чи лист є справжнім, у нас немає.

«Так, це я підірвав будинок по вулиці Гур’янова в Москві. Я не чеченець, не араб, і не дагестанець, а найсправжнісінький росіянин — Володимир Кондратьєв, майор ФСБ, співробітник суворо засекреченого відділу К-20. Наш відділ було створено відразу після підписання Хасав’юртівських угод. Перед нами було поставлено завдання — організація та проведення операцій з дискредитації Чеченської Республіки з метою недопущення її світового визнання. Для цього нам були надані дуже широкі повноваження і майже необмежені фінансові та технічні можливості.

Одна з найперших розроблених нами та вдало здійснених операцій називалася “Ковпак”. Суть її полягала в тому, що ми їздили всіма колоніями Росії та вербували кримінальників (перевага надавалася особам кавказьких національностей), комплектували їх у групи, давали їм зброю, гроші, потім відвозили на територію Чечні й там їх випускали з єдиним конкретно поставленим завданням — викрадення людей, зокрема іноземців. І треба сказати, наші вихованці дуже вдало з цим впоралися.

Масхадов та його люди їздили по всьому світу, марно намагаючись заручитися закордонною підтримкою, а в цей час на території їхньої республіки зникали іноземці. Найбільш ефектну крапку в операції поставили викрадення та вбивство британських і новозеландського інженерів, здійснені за нашим наказом.

У червні минулого року наш відділ отримав нове завдання — викликати в країні загальну ненависть до Чечні та чеченців. При розробці ідей у нашому відділі ефективно практикувався brainstorm. Так під час чергової “мозкової атаки” народилися кілька ідей, серед яких: поширення по всій країні листівок із погрозами з боку чеченців, убивство загальної улюблениці Алли Пугачової, вибухи в житлових будинках; усе це планувалося скинути потім на чеченців. Про всі пропозиції було повідомлено керівництву ФСБ, яке зупинило свій вибір на останній ідеї як найбільш ефективній і дало нам “добро” на її здійснення.

Нами були заплановані вибухи в Москві, Волгодонську, Рязані, Самарі, а також у Дагестані та Інгушетії. Були вибрані конкретні будинки, підібрано та розраховано вибухівку. Операції дали кодову назву “Хіросіма”. Безпосереднє ж її здійснення було доручено мені, оскільки я був єдиний у нашому відділі фахівець із вибухової справи, до того ж я маю порівняно великий досвід. Хоча в душі я й не погоджувався з ідеєю підиву житлових будинків, але не міг відмовитися від виконання наказу, адже кожен співробітник нашого відділу з перших днів його створення був поставлений в такі умови, що зобов’язаний був виконувати будь-який наказ. Інакше його просто перетворювали на Вічне Мовчання. І я виконав наказ!

Наступного дня після вибуху я поїхав на місце проведення операції з метою її оцінки та аналізу результатів. Але побачене там вразило мене. Я вже казав, що мені й раніше доводилося підривати, але це були не житлові об’єкти, до того ж за межами Росії. А тут я підірвав російський будинок, убив російських людей, і російські жінки, ридаючи над російськими трупами, рідною мені мовою проклинали того, хто це зробив. І я, стоячи поруч із ними, фізично відчував, як прокляття огортає мене, проникає в голову, груди, заповнює все моє тіло, пронизує кожну мою клітину. І я зрозумів, що Я — ПРОКЛЯТИЙ! Повернувшися до відділу, замість звіту про виконану операцію я написав рапорт з проханням перевести мене до іншого відділу, пояснивши це моральною та фізичною втомою. Розуміючи мій стан, мене тимчасово усунули від участі в усіх операціях, а здійснення другого вибуху, який був запланований на понеділок, доручили моєму напарникові. Мене ж, щоб я не зміг цьому перешкодити, вирішили просто ліквідувати.

В суботу, аби, залишившись наодинці з собою, подумати над тим, що ж мені робити далі, і прийти до тями, я поїхав на дачу. По дорозі я відчув, що в моєї машини, за якою я завжди старанно доглядав і яка мене ніколи не підводила, раптом відмовили гальма.

Я зрозумів, що мене вирішили прибрати класичним методом, заведеним у нашій організації. І я, точнісінько так, як нас навчали робити в таких ситуаціях, скерував машину в воду, на щастя річка трапилася по дорозі, а сам щасливо вибрався на берег. Потім на попутці дістався Москви і того самого дня через оперативні канали залишив Росію. Зараз я живу за тисячі кілометрів від Батьківщини. З документами в мене все в порядку — тепер я офіційно є громадянином цієї невеликої країни. В мене неросійські ім’я та прізвище, і тут ніхто не здогадується, хто я насправді такий. Я знаю, що ФСБ здатна на все, але сподіваюся, що мої колеги не знайдуть мене тут.

На моїй новій батьківщині я почав власний невеличкий бізнес, гроші в мене є, і тепер я можу спокійно прожити тут до кінця своїх днів. Тоді навіщо ж пишу Вам усе це, ризикуючи засвітитися? (Хоча я й ужив заходів безпеки, відправляючи листа з третьої країни та через треті руки).

[…] Я вже згадував Самару серед інших підготовлених до вибуху міст. Жертвами тоді мали стати мешканці будинку по вулиці Ново-Вокзальна. Хоча не виключаю, що після невдалої спроби вибуху будинку в Рязані наш відділ міг повністю відмовитися від подібних операцій. Але все-таки вважаю своїм обов’язком попередити про неї».

Після публікації листа Кондратьєва в Інтернеті Асоціація ветеранів «Альфи» за кілька днів до президентських виборів виступила зі спростуванням, у якому, зокрема, вказувалося, що відділу К-20 в спецслужбах не існує. Тут треба вказати на історію створення Управління «К».

Ще 1996 року в ФСБ на базі Управління по боротьбі з тероризмом створено так званий Антитерористичний центр (АТЦ), до складу якого входили Оперативне управління (ОУ), що займалося розробкою та розшуком терористів, а також Управління по захисту конституційного ладу (Управління «К»), колишнє 5-те Управління КДБ, яке працювало з політичними та релігійними групами й організаціями, в тому числі з дисидентами. Згодом АТЦ було перетворено (точніше, просто перейменовано) на Департамент по боротьбі з тероризмом та Управління конституційної безпеки (Управління «К»). 28 серпня 1999 року, перед початком «вересневої» хвилі вибухів, відбулося нове перетворення — на департамент із захисту конституційного ладу та по боротьбі з тероризмом.

Численні реорганізації не слід вважати випадковими. Переформовуючи різні «департаменти» та «управління», ФСБ банально ховала сліди. Розібратися в тому, хто за що відповідальний, хто чим керує, хто віддає накази і хто в чиєму підпорядкуванні, — при такій частоті перетворень сторонній людині було неможливо. Спеціально створювалися складні та плутані назви, схожі одна на одну. Все це робилося ще й для того, аби збити зі сліду журналістів. А насправді всі люди залишалися на своїх місцях, і офіцери держбезпеки як сиділи в своїх кабінетах на 7-му та 9-му поверхах Великої Луб’янки, 1, де ще за часів Сталіна працював Судоплатов, так і сидять. Нічого не змінилося. Новий департамент очолив віце-адмірал Герман Олексійович Угрюмов, що помер у своєму робочому кабінеті в Чечні, в Ханкалі, 31 травня 2001 року. Відразу по його смерті з’явилася інформація про те, що Угрюмов наклав на себе руки. Повідомлялося, що о 13.00 до кабінету Угрюмова увійшов чоловік у цивільному. Він залишив кабінет за півгодини, а ще за 15-20 хвилин віце-адмірал застрелився.

Якщо колишнім співробітникам 5-го Управління КДБ була доручена боротьба з тероризмом та захист конституційного ладу демократичної Росії, можна бути впевненим у тому, що Управління «К» нічим, окрім організації терактів та боротьби з демократією, не займалося. Як сказав свого часу Собчак, ідеться про людей, для яких слова «законність» та «демократія» не мають сенсу. «Для них існують лише накази, а закони й права є для них перешкодою». Чи означає це, що, крім таємного відділу «К-20», про який згадує майор Кондратьєв, існували ще принаймні 19 спецгруп?

Дивно, але самі чекісти вважали теракти роботою ФСБ. Журналіст «Московської правди» Ерік Котляр у статті 10 лютого 2000 року розповів про один епізод:

«Торік восени мені довелося зустрітися з працівником суперсекретної служби. […] І ось що він розповів: “Того вечора я приїхав пізно. Вдома нікого не було. Дочка, дружина й теща на дачі. Щойно розбив яєчню на сковорідку, як за вікном пролунав гучний вибух. Склопакети просто влетіли в кімнати з хмарами кіптяви й пилюки! Вибіг на сходи, там сусіди в паніці. Чомусь викликають ліфт. Я їм кричу: «Спускайтеся сходами, ліфт може зірватися!» […] Вибіг надвір, а від середини будинку навпроти майже нічого не залишилося! […] Наступного дня де в чому розібрався й твердо вирішив: сім’ю вивезу з Росії, жити тут небезпечно, а дочка у мене одна!”

— Але ж це чеченці влаштували вибухи в Москві…

— Які там в … чеченці, — рубнув він рукою».

Котляр дійшов висновку, що його приятель щось знає. Вже 10 вересня губернатор Алтайського краю Олександр Суриков заявив, що «вибухи в Москві пов’язані з відголосками з Дагестану», але що люди, зацікавлені в терактах, перебувають у Росії та в Москві. Суриков запропонував зібрати позачергове засідання Ради Федерації для обговорення питання про запровадження в країні надзвичайного стану. У ніч на 13 вересня газета «Московский комсомолец» підготувала до друку статтю під назвою «Таємна версія вибуху», де було зроблено спробу проаналізувати те, що сталося: «Безпосередньо в підготовці теракту чеченські бойовики участі не брали. Судячи з картини вибуху, бомбу закладали фахівці, що пройшли підготовку в російських секретних відомствах. Справа в тому, що всі попередні теракти, котрі, як заведено думати, мають, чеченський слід, здійснювалися за одним і тим самим сценарієм: поблизу будинку вибухав автомобіль з начинкою. Така машина зазвичай паркується перед гаданим об’єктом вибуху всього за кілька годин. Детонатор обладнується годинниковим механізмом. Навіть у разі виявлення пересувної міни в розміновувачів залишаються лічені хвилини, щоб її знешкодити (як це сталося минулої неділі біля будинку військового госпіталю в Буйнакську). […] Така любов до замінованих машин пояснюється дуже просто. Вибухівка сьогодні досить дорога, а терористи за кожен кілограм тротилу чи іншої речовини платять готівкою. І мінування об’єкта хоча б за добу до “години ікс” загрожує провалом — занадто великий ризик того, що бомбу виявлять. […] А картина вибуху на вулиці Гур’янова дозволяє припустити, що його готували люди, які не звикли заощаджувати, — тобто працівники спецслужб. […] Експерти встановили, що основний заряд у будинку на Гур’янова закладено в орендованому приміщенні — магазині на 1-му поверсі. Причому вибухівка потрапила туди задовго до вибуху. Очевидно, злочинці не зважали на витрати — в разі виявлення вибухівки аналогічну акцію просто перенесли б до іншого району столиці. Така тактика подібна до використання конспіративних квартир, що їх так полюбляють спецслужби всього світу. В разі провалу однієї з них операція відбувається в іншому районі. Фахівці, здатні здійснити такий теракт, за часів СРСР служили як у КДБ, так і в 2-му Головному управлінні генштабу (більш відомому як ГРУ)».

Інакше кажучи, «МК» дуже м’яко натякала на те, що за вибухами стоїть ФСБ.

12 вересня в московській міліції пролунав дзвінок. Телефонували мешканці будинку по Каширському шосе, 6/3: «У нас у підвалі щось не в порядку», — повідомили громадяни. Приїхав наряд міліції. Біля входу в підвал їх зустрів, як вони вважали, один з працівників районного експлуатаційного управління (РЕУ) та сказав, що в підвалі все гаразд, там «свої». Міліція поштовхалася біля входу в підвал, всередину не ввійшла й невдовзі поїхала.

Рано-вранці, коли газету «МК» зі статтею «Таємна версія вибуху» розвозили по кіосках Москви, злетів у повітря восьмиповерховий будинок по Каширському шосе, 6/3, той самий, у під’їзді якого чемний «співробітник РЕУ» розмовляв із міліціонерами. По-своєму він мав рацію: в підвалі все виявилося «в порядку» — для здійснення теракту.

Через кілька днів «МК» намагалася розшукати спритного «співробітника РЕУ»: «Я зустрічався з головами управ у районі Каширки, — розповідав кореспондент газети. — Досі не можемо вирахувати, хто з працівників РЕУ прикривав людину, яка тишком-нишком винаймала “в суборенду” приміщення в підвалі будинку № 6. Ніхто не зізнається. Це або технік, або майстер, або начальник дільниці». Не знайшли ані «співробітника», ані тих, хто здавав підвал.

На 14.00 за московським часом 13 вересня з-під уламків підірваного на Каширці будинку було вийнято 119 загиблих та 13 фрагментів тіл. Серед загиблих було 12 дітей. Експерти відразу ж встановили, що характер обох вибухів повністю ідентичний, як і склад вибухівки. Почалися тотальні перевірки будинків, горищ, підвалів. За однією з адрес — на вулиці Борисовські ставки, 16/2 — було виявлено склад вибухівки. Крім гексогенової суміші та 8 кг пластиту, який використовувався як детонатор, там знайшли шість електронних таймерів, виготовлених з портативних будильників «Casio». П’ять із них вже були запрограмовані на певний час. Терористам треба було лише розвезти таймери за адресами та під’єднати їх до детонаторів. Зокрема, було заміновано будинок на Краснодарській вулиці.

Останнім терористи збиралися зруйнувати будинок на вулиці Борисовські ставки — 21 вересня о четвертій годині 5 хвилин ранку. Дивно, що ФСБ, яка проводила в Москві пошук терористів, замість того, щоб залишити на Борисовських ставках засідку й затримати терористів, які безумовно рано чи пізно прийшли б за детонаторами, поспішила через засоби масової інформації оповістити злочинців, що склад на Борисовських ставках викрито. Припустити, що заява ФСБ про виявлення конспіративного складу терористів - випадковість, абсолютно неможливо. Такої помилки не припустився б навіть рядовий слідчий-початківець.

Інформація про знайдену після терактів вибухівку та її кількість була суперечлива. У Москві знайшли 13 тонн вибухівки. Три-чотири тонни — в будинку на Борисовських ставках, ще більше — на складі в Любліно, чотири тонни – в гаражному боксі в Капотні. Згодом було встановлено, що шість тонн гептилу (ракетного палива, одним із компонентів якого є гексоген) було вивезено з Невинномиського хімічного комбінату Ставропольського краю. З шести тонн гептилу можна зробити десять тонн вибухової речовини. На кухні, в гаражі, в підпільній лабораторії шість тонн гептилу на десять тонн вибухівки не переробиш. Перероблювали гептил, напевно, десь на армійському складі. Потім мішки потрібно було завантажити в машини, вивезти на очах в охорони, пред’явити якісь документи. Для перевезення потрібні були водії та вантажівки. Коротше, до операції було залучено цілу групу людей, а якщо так, то інформація мала надійти і по лінії агентури ФСБ, і по лінії агентури армійської контррозвідки.

У Москві вибухівку було розфасовано в мішки для цукру з написом «Черкесский сахарный завод». Але такого заводу не існує. Якби «цукор» у таких мішках везли через усю Росію, та ще й з підробленою документацією, занадто багато було б шансів засипатись. Простіше було б підготувати документацію для «цукру» зі справжнього, існуючого заводу. З цього факту можна зробити відразу кілька висновків, наприклад, що терористи хотіли направити слідство саме в КЧР, оскільки було очевидно, що рано чи пізно хоча б один мішок «Черкесского сахарного завода» потрапить до рук слідчих; що терористи не боялися везти мішки з фальшивим написом та документацією до Москви, оскільки, напевне, були абсолютно спокійні за власну безпеку, так само як і за збереження свого товару. Нарешті, можна було зробити припущення, що вибухівку розфасовували в мішки в Москві.

Фінансування теракту важко було здійснити, не залишивши слідів. Про зникнення великої кількості гептилу чи гексогена зі складів розвідка мала б чути хоч щось, бо безкоштовно терористам вибухівку ніхто б не дав. Безкоштовно з заводу чи зі складу гексоген могли отримати лише органи держбезпеки або військові.

Саме до таких висновків приходили численні журналісти та фахівці, що ламали голову над хитромудрими схемами про поставки гексогена до Москви. А схема ця виявилася до примітивного простою, бо розроблена була самою ФСБ. Суть її полягала в наступному.

24 жовтня 1991 року в Москві було засновано науково-дослідний інститут Росконверсвибухцентр. Інститут розташовувався в самому центрі міста — за адресою: Велика Луб’янка, буд. 18, будова 3 — і був створений для «утилізації конверсованих вибухових матеріалів у народному господарстві». Незмінним керівником інституту з 1991 по 2000 рік був Ю.Г. Щукін. Насправді інститут був прикриттям, ширмою — буфером-посередником між армією та «споживачем» — і займався незаконною торгівлею вибухівкою. Через інститут проводилися сотні тисяч тонн вибухових речовин, переважно тротилу. Інститут купував вибухівку в військових частинах для утилізації та конверсії або в хімічних заводів для «дослідження». А потім продавав споживачам вибухівки, серед яких були легальні та реальні комерційні структури, наприклад білоруське державне підприємство «Граніт». Зрозуміло, інститут не мав права займатися продажем вибухівки. Але на це чомусь дивилися крізь пальці всі, в тому числі й керівники силових відомств, включно з Патрушевим.

Серед численних великих контрактів на поставки сотень тисяч тонн тротилу та тротилових шашок, підписаних інститутом з постачальниками (армією) та споживачами (комерційними структурами), чомусь траплялися дрібні контракти на одну-дві тонни тротилових шашок, з докладно розписаними зобов’язаннями сторін, хоча за тонну «товару» отримували всього 300—350 доларів, заради яких і машину ганяти не варто. Ці дрібні контракти на постачання «тротилових шашок» саме й були угодами про поставки гексогена. Через інститут гексоген закуповувався в армії і передавався терористам для підриву будинків у Москві та інших містах Росії. Ці поставки були можливі лише тому, що НДІ Росконверсвибухцентр Ю.Г. Щукіна було створено спецслужбами, а терористи, які отримували «тротилові шашки», були співробітниками ФСБ.

Отже… Гексоген, розфасований у 50-кілограмові мішки з написом «Цукор», перебував там, де лише й міг бути, — на складах військових частин, що охороняються озброєною вартою. Одним із таких складів був склад 137-го рязанського повітряно-десантного полку. Одним із таких вартових — рядовий Олексій Піняєв. За ціною тротилових шашок, а саме 8.900 рублів за тонну, тобто приблизно за 300—350 доларів, інститут закуповував гексосен зі складу військової частини формально для дослідницької роботи. В накладних гексоген проходив як тротилові шашки. Доручення виписувалися на «отримувача» — посередника між інститутом та терористами. У дорученнях тротилові шашки позначалися невинним маркуванням А-IX-1. Лише дуже вузьке коло осіб знало про те, що маркуванням А-IX-1 позначається гексоген. Не виключено, що посередники, які вивозили гексоген на власному автотранспорті зі складів військових частин, про це теж не знали.

Вивезені зі складів військових частин дрібні партії «тротилових шашок» (гексогена) буквально зникали (передавалися терористам). Дрібні замовлення по 300-600 доларів у загальних потоках у сотні тисяч тонн тротилових шашок відстежити було неможливо. Журналісти намагалися зрозуміти, яким чином терористи перевозили гексоген теренами Росії. А його й не треба було перевозити. Гексоген використовувався за місцем розташування. Так, гексоген зі складу 137-го рязанського ПДП використовувався на вулиці Новоселів міста Рязані. Гексоген зі складів підмосковних військових частин опинявся в Москві… Система була до геніального простою. В ній передбачалося все, крім, напевно, зовсім випадкових проколів, які, звісно ж, не варто було враховувати: спостережливого водія Олексія Картофєльнікова, допитливого рядового Олексія Піняєва, безстрашного журналіста «Нової газети» Павла Волошина. І вже абсолютно неможливо було передбачити виїзд до Лондона з документами та відеоматеріалами агента ФСБ і члена консультативної ради комісії Державної думи по боротьбі з корупцією Н.З. Чекуліна, який за іронією долі в 2000-2001 роках виконував обов’язки директора Росконверсвибухцентра.

Тим часом у Москві після вибуху двох житлових будинків далі тривала перевірка житлового фонду. За одну добу столична міліція перевірила 26561 квартиру. Особливої уваги було надано нежитловим приміщенням на перших поверхах будинків, підвалам та напівпідвалам, тобто місцям, які часто використовують під склади. Таких приміщень перевірили 7908. Перевірялися також громадські заклади — 180 готелів, 415 гуртожитків, 548 місць розваг (казино, барів, кафе). Ця робота проводилася в рамках пошуку підозрюваних у причетності до терактів у Москві. У перевірці взяли участь 14,5 тисяч працівників ГУВС та 9,5 тисяч військовослужбовців внутрішніх військ, у тому числі окремої дивізії оперативного призначення (колишня дивізія імені Ф.Е. Дзержинського). Працівники МВС та ГУВС працювали без вихідних по дванадцять годин на добу.

Були знайдені приміщення, заміновані терористами. За офіційною версією слідства (яка, можливо, взагалі не має нічого спільного з дійсністю), їх орендував Ачимез (Мухіт) Шагабанович Гочіяєв (Лайпанов). Справжній Лайпанов народився в Карачаєво-Черкеській республіці (КЧР) і загинув у лютому 1999 року в автомобільній катастрофі в Краснодарському краї. Документи загиблого Лайпанова стали «документами прикриття» справжнього терориста. «Така практика є звичайною схемою легалізації агентів усіх спецслужб світу. Це класика, описана в усіх підручниках. Так, ніби загиблій людині дарують нове життя», — коментував це колишній працівник ГРУ, який усе життя займався розгортанням агентурної мережі за кордоном.

Ще в липні 1999 року Гочіяєв-Лайпанов звернувся до одного з московських агентств з оренди нерухомості, розташованого на вулиці Біговій, і отримав там інформацію про 41 приміщення. 38 приміщень після першого вибуху були перевірені слідчими на наявність там вибухівки.

Встановлений був і молодий напарник «Лайпанова». За твердженням ФСБ, ним був вимушений переселенець з Узбекистану, колишній послушник медресе «Йолдиз» у Татарстані, в Набережних Челнах, росіянин по матері та башкир по батьку, 21-річний Денис Сайтаков. ФСБ вважала, що саме він під час підготовки теракту зняв разом із «Лайпановим» номер у готелі «Алтай» та активно обдзвонював фірми, які здають в оренду вантажівки. І хоча КДБ Татарстану наступного ж дня після теракту на вимогу Москви почав розшукувати підозрюваного, татарстанський КДБ не мав упевненості, що Сайтаков причетний до вибухів. Принаймні заступник голови КДБ Татарстану Ільгіз Мінуллін підкреслив: «Ніхто не може оголошувати Сайтакова терористом, доки його провину не доведено. […] На сьогодні органи безпеки фактів, що вказують на причетність до терористичних актів у Москві […] учнів медресе “Йолдиз”, не мають». КДБ Набережних Челнів теж видав заяву, в якій вказував, що звинувачення жителів Татарстану в сприянні терористам не має підстав і що інформації про причетність жителів республіки до вибухів татарстанський КДБ не має.

Терористи, які готували вересневі вибухи, пішли шляхом найменшого опору. Спочатку вони за «документами прикриття» орендували кілька підвальних та напівпідвальних приміщень, у тому числі на вулиці Гур’янова та на Каширському шосе. Потім завезли туди вибухівку, обклавши ящики з гексогеном харчовими продуктами (мiшками з цукром та чаєм) і упаковками з сантехнікою (так було на вулиці Гур’янова). Об’єкти диверсій було обрано ідеально. Ймовірність зустрічі з міліцією біля будинків у нереспектабельних «спальних» районах зазвичай була невисока, в під’їздах, як правило, не було консьєржок. Як вважав Старинов, «розташування цих будинків та обстановка навколо них» відповідала «двом найнеобхіднішим для терористів-підривників умовам — це вразливість та доступність». Терористи заклали стільки вибухівки, скільки було необхідно для повного зруйнування об’єктів. Диверсант Старинов припустив, що вибухи можна було здійснити силами трьох чоловік. Схоже, що терористи мали прекрасну підготовку, причому не лише диверсійну, а й розвідувальну: вміли уникати спостереження, жити під «легендою»… Навчитися всьому цьому неможливо навіть за рік, пройшовши курс підготовки в найкращому спеццентрі. Москвичі стали жертвою терористів-професіоналів. А такі на російській території працювали лише в системі ФСБ та ГРУ.

Петра Прохазкова, чеська журналістка, яка брала інтерв’ю в Хаттаба саме в дні вибухів, запам’ятала приголомшливу реакцію Хаттаба на повідомлення про теракти в Москві. Він змінився на обличчі, і переляк цей був непідробний. Це був щирий переляк людини, яка зрозуміла, що тепер на неї спишуть усе. Хаттаб, як одностайно твердять люди, які його знають, не актор, він не зміг би зобразити подив і страх. Чеченцям було невигідно здійснювати теракти. Громадська думка була на їхньому боці. Громадська думка, як російська, так і міжнародна, була цінніша за дві-три сотні підірваних життів. Саме тому чеченці не могли стояти за терактами у вересні 1999 року. Ось що сказав із цього приводу міністр закордонних справ в уряді Аслана Масхадова Ільяс Ахмадов:

«Питання: У Франції ви кажете, ніби всім відомо, що теракти в Москві та Волгодонську було організовано російськими спецслужбами […]. У вас є докази?

Відповідь: Безумовно. У нас за час минулої війни ніколи не було зазіхань на подібні речі. Але якби це організували Басаєв чи Хаттаб, я вас запевняю, вони б не посоромилися зізнатися в цьому Росії. Крім того, всі знають, що не здійснений вибух в Рязані було організовано СБ. […] Я сам служив в армії підривником на випробувальному полігоні й чудово знаю, як сильно відрізняється вибухова речовина від цукру».

Ось думка ще однієї поінформованої особи, з якою важко не погодитися — міністра оборони Чечні, командира президентської гвардії Магомета Хамбієва:

«Тепер про вибухи в Москві. Чому чеченці не здійснюють теракти зараз, коли відбувається знищення нашого народу? Чому російська влада залишила без уваги інцидент з гексогеном у Рязані, коли міліція затримала співробітника спецслужби з цією вибухівкою? Адже немає жодного доказу так званого чеченського сліду цих вибухів. І найменше ці вибухи були вигідні чеченцям. Але таємне обов’язково стане явним. Я запевняю вас, що виконавці та організатори вибухів у Москві та інших містах Росії стануть відомі зі зміною політичного режиму в Кремлі. Тому що замовників потрібно шукати саме в кремлівських коридорах. Ці вибухи потрібні були для того, щоб розпочати війну, аби відволікти увагу росіян і всього світу від скандалів та брудних махінацій у Кремлі».

У Москві тим часом з’явилися підозри, що вибухи здійснюють люди, які намагаються примусити уряд запровадити надзвичайний стан та скасувати вибори. З боку ряду політиків пішли спростування: «Я не погоджуюся з заявами деяких аналітиків, які пов’язують ці теракти з чиїмись намірами запровадити надзвичайний стан в Росії та скасувати вибори в Державну думу», — заявив колишній міністр внутрішніх справ Росії Куліков в інтерв’ю «Независимой газете» 11 вересня.

Ні до президентських виборів, ні до запровадження надзвичайного стану в Росії чеченці стосунку мати не могли. 1996 року за скасування виборів виступало угруповання Коржакова—Барсукова—Сосковця та спецслужби, які стоять за ними. Хто ж намагався спровокувати запровадження надзвичайного стану в 1999-му?

Міністр оборони Ігор Сєргєєв не виключав, що в Москві можуть з’явитися військові патрулі. «Разом із силами МВС у патрулюванні міста можуть взяти участь військові», — заявив він журналістам після зустрічі в Кремлі з Борисом Єльциним. Перед військовими «поставлено завдання» взяти участь у захисті громадян від терористичної діяльності, повідомив міністр. Ігор Сєргєєв сказав, що по лінії ГРУ «проводиться дуже активна робота» щодо встановлення можливих контактів організаторів вибухів у російських містах із міжнародними терористами (натяк на іноземних диверсантів!).

Захист військовими мирних громадян від терористів нагадував запровадження воєнного стану. Одночасно Ігор Сєргєєв виступив «за проведення широкомасштабних антитерористичних акцій та антитерористичних операцій». Інакше кажучи, міністр оборони Росії закликав до війни з неназваним супротивником, хоча кожному було зрозуміло, що закликають до війни з Чечнею.

Остаточне рішення з усіх питань залишалося за Єльциним. Проте спецслужби мали практично необмежені можливості для підтасування чи фальсифікації інформації, яку подають президенту. Це підтвердив в інтерв’ю 12 листопада 1999 року, в тому, що стосується чеченської проблеми, президент Грузії, колишній керівник КДБ Грузинської РСР Едуард Шеварднадзе:

«Зазвичай посилаються на те, що є такі дані в ГРУ. Я знаю, якими даними ГРУ історично користувалося, як вони вигадуються, як вони доповідаються спочатку генштабу, потім міністру оборони, потім верховному головнокомандувачу. Я знаю, що є великі фальсифікації».

Інакше сформулювала свої сумніви ще одна поінформована людина, кандидат у президенти на виборах 2000 року, колишній прем’єр-міністр, колишній міністр закордонних справ та колишній керівник СВР Євгеній Прімаков. Коли його попросили прокоментувати теракти в Москві, він висловив думку, що вибухами в Москві не обійдеться; що вони можуть прогриміти по всій Росії; й однією з причин створення такої ситуації є зв’язок людей з правоохоронних органів із злочинним світом.

Отже, Прімаков визнав, що вибухами в Росії займаються люди, пов’язані зі спецслужбами. Те саме підтвердив президент Грузії Едуард Шеварднадзе під час виступу на національному телебаченні 15 листопада 1999 року: «Я ще на зустрічі в Кишиневі інформував Бориса Єльцина про те, що його спецслужби контактують із чеченськими терористами. Але Росія не слухає друзів». Дипломатична етика не дозволила більш різкої заяви.

Поза тим очевидно, що Шеварднадзе підозрював в організації вибухів саме російські спецслужби. Справа в тому, що, за наявною інформацією, спецслужби Росії були причетні до двох замахів на самого Шеварднадзе.

Щоб не бути голослівними, подамо думку колишнього директора Національної служби безпеки США, генерал-лейтенанта у відставці Вільяма Одома, висловлену ним у жовтні 1999 року:

«Прем’єр-міністр Путін та його оточення з числа військових використовують цю чеченську кампанію для того, щоб чинити жорсткий тиск на Шеварднадзе. Вони вже спробували розчленувати Грузію, відібравши в неї Абхазію та Південну Осетію. Зараз вони хочуть використати чеченські події для того, щоби розмістити там війська, проти чого виступає нинішній президент Грузії. Російський уряд, починаючи з часів правління Прімакова, зробив принаймні дві спроби здійснити замах на Шеварднадзе. Керівництво Грузії надало урядам ряду закордонних країн переконливі докази. Прімаков особисто був втягнутий у це. Він використовував агентуру російської зовнішньої розвідки в Білорусі; з його відома було здійснено замах у травні на Шеварднадзе та деяких осіб з його оточення. Ми маємо плівки з записами розмов, які зробили самі кілери, що виконували замах. І за рік до цього перша спроба вбити Шеварднадзе була здійснена аж ніяк не аматорами, а справжніми професіоналами, добре підготовленими військовими групами. Вони могли бути підготовлені лише в Росії. Крім того, є безліч речових доказів, зібраних на місці злочину, які все це підтверджують».

Те, що посоромився сказати про вибухи в Москві Шеварднадзе, заявив Лєбєдь. На запитання французької газети «Фігаро»: «Ви хочете сказати, що за вибухами стоїть чинна влада?» — Лєбєдь відповів: «У цьому я майже переконаний». Лєбєдь вказав, що за вибухами житлових будинків у Москві та Волгодонську видно не чеченських терористів, а «руку влади», точніше, Кремля і президента, який «по шию в г….», повністю ізольований та разом із «сім’єю» має перед собою «лише одну мету — дестабілізувати становище з тим, щоб уникнути виборів».

14 вересня ФСБ та МВС зробили ту саму заяву, заради якої здійснювалися вибухи: правоохоронні органи не сумніваються, що серія вибухів від Буйнакська до будинку на Каширському шосе в Москві є «широкомасштабною терористичною операцією, ініційованою бойовиками Басаєва та Хаттаба на підтримку своїх військових дій у Дагестані», — повідомив Зданович. «Зараз ми поза всяким сумнівом можемо заявити, що за цими вибухами стоять Басаєв і Хаттаб», — підтвердив заступник міністра внутрішніх справ Росії Ігор Зубов.

Твердження Здановича та Зубова не відповідали дійсності. За день по тому начальник ГУБОЗ МВС Росії Володимир Козлов повідомив, що «встановлено ряд осіб, причетних до цих терактів», і що йдеться про групу терористів, які мають зв’язки в столиці та сусідніх з Москвою регіонах і містах. Ні Чечню, ні навіть Дагестан Козлов не згадував. Зданович та Зубов займалися відвертою дезінформацією.

Висновки ФСБ не були переконливі, а дії силових відомств по затриманню злочинців виглядали анекдотично. На тлі античеченской істерії в Москві, через кілька днів після другого вибуху, працівники ФСБ та ГУБОЗ затримали двох підозрюваних у здійсненні московських терактів, причому їхні імена без побоювання зашкодити слідству були відразу ж публічно названі: вихідці з Грозного 32-річний Тимур Дахкільгов та його тесть, 40-річний Бекмарс Саунтієв.

Тимур Дахкільгов, інгуш, народився та жив у Чечні, в грозненському районі Трампарк. Перебрався до Москви. Був фарбувальником на комбінаті «Красный суконщик». 10 вересня, відразу після теракту на вулиці Гур’янова, до Дахкільгових заїхав Саунтієв, сказав, що всім треба їхати до відділення міліції Північне Бутово на перереєстрацію. В міліції Тимура Дахкільгова та його дружину Ліду сфотографували, зняли відбитки пальців, зробили змиви з долонь та відпустили. Незабаром після другого вибуху до Дахкільгових та Саунтієва заявились оперативники, сказали, що в Тимура Дахкільгова на руках сліди гексогена (адже він фарбувальник!) і заарештували. У Саунтієва гексогена на руках не було, тому в нього під ванною знайшли пістолет, а на на дверній ручці його квартири, щоправда ззовні, тобто на сходовій клітці, — сліди гексогена. Підозрюваних допитували три доби. Саунтієва потім відпустили, забувши про знайдений у нього пістолет. Тимура Дахкільгова відвезли на Петрівку, 38 і звинуватили у зберіганні вибухівки та в тероризмі. Весь цей час його показували по телебаченню як упійманого злочинця, а Рушайло навіть доповів про затримання терориста в Раді Федерації.

За словами Дахкільгова, з ним працювали троє слідчих, які йому не представлялися і навіть не зверталися один до одного на ім’я. Подумки він називав їх Старим, Рудим і Ввічливим. Останній отримав своє прізвисько за те, що жодного разу Дахкільгова не вдарив. Так минули три дні, після чого Дахкільгова перевели в СІЗО ФСБ Лефортово. Для ФСБ було вкрай важливо протримати Дахкільгова у в’язниці якомога довше, оскільки інгуш Дахкільгов був єдиною підставою для версії про «чеченський слід». Почалася внутрікамерна розробка Дахкільгова, про що той, зрозуміло, не знав. До камери посадили агента-внутрікамерника, який представився «авторитетним» кримінальником. Агент налаштував до себе інгуша, і той розповів про обставини своєї справи і про те, що до вибухів жодного стосунку не має. А ще через деякий час Дахкільгова відпустили. Експертиза змиву з його долонь підтвердила присутність гексана — розчинника, який використовується на комбінаті для очищення вовни. Гексогена на руках не було. «Чеченський слід» було втрачено. Але війна з Чечнею вже йшла повним ходом, тож Дахкільгов у в’язниці відсидів недаремно.

Коли 16 березня 2000 року керівництво ФСБ звітувало перед громадськістю про хід розслідування вересневих вибухів, один із журналістів поставив запитання заступникові начальника Слідчого управління ФСБ Миколі Георгійовичу Сапожкову: «Скажіть, будь ласка, чому Тимур Дахкільгов три місяці просидів у в’язниці як терорист?» Те, що відповів Сапожков, який уже кілька місяців займався розслідуванням терактів у складі групи з кількох десятків слідчих, засмутило журналістів, оскільки стало ясно, що слідство йде хибним шляхом:

«Можу пояснити. Проти нього були прямі свідчення тих осіб, які привезли цукор та вибухівку до Москви…

— Тобто вони називали його прізвище? — Ні, вони його… Йдеться про прямі свідчення — вони його впізнавали в обличчя як людину, яка брала участь у розвантаженні цих мішків. Отже, згодом, коли ми ретельніше… Ну, ви знаєте, що там гексоген на руках і, значить, інші деталі, які однозначно тоді давали підстави для роботи з ним як із підозрюваним. Згодом ми дуже старанно попрацювали в напрямку Дахкільгова. Довелося перевірити ще раз, пред’явити для упізнання вже в спокійній обстановці. І ми переконалися, що ті ознаки, за якими його пізнавали, вони для осіб слов’янської національності, що впізнають так званих кавказців, коли дали такі ось сумніви для тих, хто давав свідчення на нього, і ми шляхом ретельного дослідження, встановлення його алібі, дійшли висновку про те, що до цього злочину він не причетний. Це було розглянуто за участі працівників генеральної прокуратури. Вони погодилися з нашими доводами».

Ми змушені вибачитися перед читачами за російську мову Сапожкова. Планував Сапожков сказати таке: коли слідчі заарештували Дахкільгова і почали «пред’являти» його жителям будинків, щоб вони встановили, чи це не він закладав мішки з вибухівкою й таймери з детонаторами, жителі, для яких усі кавказці на одне лице, визнали в ньому людину, причетну до терактів. З Дахкільговим «старанно попрацювали» (ми знаємо, що його допитували, били, катували, надягали поліетиленові мішки на голову, душили, проводили внутрікамерну розробку). Але головне — тягнули час. Через три місяці Дахкільгов був вже нікому не потрібен, і за погодженням з генпрокуратурою його відпустили, а справу проти нього закрили.

Отже, Дахкільгов сидів з двох причин. По-перше, натовп упізнав у ньому зловмисника, по-друге, на руках його знайшли гексоген. Проте з вибуховою речовиною в ФСБ не все було благополучно. Незабаром після вибухів у ЗМІ почали з’являтися матеріали про те, що «версія з гексогеном, за твердженням ФСБ, є відволікаючою. Насправді в усіх вибухах терористи використовували іншу вибухову речовину». Західні оглядачі вказували, що уламки будинків у Москві розібрали та вивезли з блискавичною для Росії швидкістю — за три доби. Недовірливим іноземцям здавалося, що коли в Росії працюють настільки ретельно, тоді неодмінно мають заплутувати сліди. «Відволікаючою» версія ФСБ була для громадськості. Терористи добре знали, яку вибухову речовину вони використовували, і приховувати від них компоненти вибухівки не було сенсу.

У якості вибухової речовини під час вересневих вибухів використовувався гексоген, який у Росії виробляли на закритих військових підприємствах. «Гексоген ретельно охороняється, а його використання ретельно контролюється», — підтвердили у вересні 1999 року на російському науково-виробничому підприємстві «Регіон», де працювали з гексогеном. Там були переконані, що “витік” гексогена з так званих номерних оборонних заводів практично неможливий.

Оскільки гексоген терористи використовували у великих кількостях, неважко було встановити, хто саме закупив чи отримав гексоген, тим більше фахівці завжди могли визначити, де саме виготовлена та чи інша партія. Вкрасти десятки тонн гексогена непомітно було неможливо. Тисячі тонн суміші ТГ (тротил-гексоген) зберігалися на військових складах та складах збройових заводів для наступного використання в боєголовках ракет, мінах і торпедах, снарядах. Але гексоген, добутий з готових боєприпасів, мав специфічний вигляд, і в великих кількостях добувати його важко й ризиковано. Наведемо кілька прикладів. 8 жовтня 1999 року одне з інформаційних агентств повідомило, що Головна військова прокуратура порушила справу проти ряду посадових осіб центрального апарату військ протиповітряної оборони (ППО). За повідомленням головного військового прокурора Ю.Дьоміна, використовуючи своє службове становище, шляхом підробки та фальсифікації звітних документів, протягом декількох років високопоставлені військові викрадали запасне майно для різноманітних зенітно-ракетних комплексів, яке потім реалізовували комерційним фірмам та приватним підприємцям. Лише за деякими епізодами злочинної діяльності цієї групи державі було завдано збитків на загальну суму понад два мільйони доларів. Можна легко уявити, які саме «комерційні структури та приватні підприємці» купували крадені запчастини для зенітно-ракетних комплексів. І цілком очевидно, що без участі ФСБ та ГРУ кілька років розкрадати засоби ППО було неможливо.

28 вересня 1999 року працівники Рязанського управління по боротьбі з організованою злочинністю (УБОЗ) заарештували начальника майстерні з ремонту автомобільної техніки складу авіаційних засобів ураження 35-річного прапорщика В’ячеслава Корнєва, який служив на військовому аеродромі в Дягілеві, де базувалися бомбардувальники. Під час затримання при ньому було виявлено 11 кг тротилу. Корнєв зізнався, що тротил викрадено з військового складу, і що група співробітників, до якої належав Корнєв, добувала його з фугасних бомб ФАБ-300, що зберігалися на складі під відкритим небом.

Того ж дня військовий суд Рязанського гарнізону оголосив вирок начальнику польового витратного складу Рязанського інституту ПДВ прапорщику А. Ашаріну, що вкрав понад три кілограми тротилу та намагався збути його за три тисячі доларів. Хоча відповідна стаття КК РФ передбачала покарання терміном від 3-х до 7-ми років, військовослужбовця оштрафували на 20 тисяч рублів.

Отже, красти тротил-гексоген дрібними порціями було складно. Вивозити великими — легко, але маючи на це відповідні дозволи, а отже — неодмінно залишаючи сліди. Ці сліди могли привести в ФСБ. Багато представників російського військово-промислового комплексу стверджували після вибухів, що така кількість вибухових речовин могла бути викрадена лише за участі високих посадовців. 15 вересня начальник Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю (ГУБОЗ) МВС Володимир Козлов підтвердив, що при підриві будинку на вулиці Гур’янова використовувалася не піротехнічна суміш кустарного виробництва, а промислова вибухівка.

Щоб збити зі сліду всюдисущих журналістів та сумлінних працівників карного розшуку, ФСБ підкинула в ЗМІ повідомлення про гексоген як «відволікаючу версію»: мовляв, насправді вибуховою речовиною була аміачна селітра. Справа в тому, що аміачна селітра що є добривом, могла закуповуватися, перевозитися та зберігатися відкрито. Вона мала хороший фугасний ефект і при додаванні до неї гексогена, тротилу чи алюмінієвої пудри ставала потужною вибухівкою. Щоправда, детонатор до неї потрібен був складний, не кожен терорист із таким детонатором уміє працювати.

Чому ж спочатку було оголошено про гексоген? А тому, що підривали будинки одні працівники ФСБ, експертизу вибухівки (разом із карним розшуком) проводили інші, а пропагандистське (чи, як зараз кажуть, піарне) висвітлення терактів здійснювали треті. Перша група успішно (за винятком Рязані) здійснила теракти. Друга легко визначила, що підривали гексогеном. А третя схаменулася, що гексоген роблять у Росії на закритих військових підприємствах, тому встановити, хто саме й коли купив той гексоген, яким підірвали будинки, дуже легко. Тут почалася паніка. За три дні вивезли всі речові докази (підірвані будинки), терміново закинули в ЗМІ версію про аміачну селітру. 16 березня 2000 року перший заступник начальника другого департаменту (по захисту конституційного ладу та по боротьбі з тероризмом — Управління «К») та Оперативно-розшукового управління ФСБ Олександр Дмитрович Шагако заявив на прес-конференції, що вибухову речовину, яка використовувалася в абсолютно всіх вибухах у Росії, визначено, і ця речовина — селітра: «Мені хочеться зазначити, що в результаті проведених криміналістичних досліджень фахівцями ФСБ Росії отримані підтвердження того, що склад вибухових речовин, застосованих у Москві, та склад вибухових речовин, виявлених у підвальному приміщенні будинку по вулиці Борисовські ставки в Москві, а також склад вибухових речовин, виявлених у місті Буйнакську 4 вересня в автомобілі ЗІЛ-130, який не вибухнув, вони ідентичні, тобто до складу всіх цих речовин входить аміачна селітра, алюмінієва пудра, в окремих випадках є добавки гексогена та в окремих випадках є добавки тротилу».

Залишалося лише визначити, звідки селітра взялася в Москві та інших містах Росії. З цим завданням Шагако та присутній на прес-конференції Зданович успішно впоралися. «Чи були розкрадання цієї вибухівки з державних заводів, де вона виробляється за певними технологіями? — запитав себе Зданович і сам же відповів: — Відразу можу сказати — не було, або принаймні в нас таких даних у розпорядженні слідства немає».

Встановити виробника та покупців-зловмисників за селітрою неможливо. Занадто її багато по всій країні, в тому числі й у Чечні. Невеликі кількості тротилу, гексогена та алюмінієвої пудри міг украсти хто завгодно з будь-якого військового складу (про що з подачі ФСБ та Головної військової прокуратури було організовано кілька публікацій у ЗМІ). Дезінформуючи громадську думку щодо питання про склад вибухової речовини, ФСБ відводила від себе підозри в організації та виконанні терактів. Усе, що потрібно було тепер зробити, це знайти на території Чечні склад хімічних добрив. Виявилося, що й це вже зроблено, і дуже вдало, що встигли завершити розслідування за кілька днів до президентських виборів:

«Мені хотілося б при цьому звернути ваше увагу на те, — повідомив Шагако, — що два місяці тому тому співробітниками Федеральної служби безпеки в Урус-Мартані було виявлено центр із підготовки підривників. На території цього центру було виявлено п’ять тонн аміачної селітри. Там же було виявлено робочі механізми, аналогічні тим механізмам, які використовувалися в перелічених мною вибухах. […] Робочі механізми, виявлені в автомобілі ЗІЛ-130 у місті Буйнакську, а також робочі механізми, виявлені в підвальному приміщенні в місті Москві по вулиці Борисовські ставки, в ході криміналістичного дослідження доведено їх ідентичність. В усіх цих робочих механізмах використовувалися в якості сповільнювача електронні годинники типу «Касіо». В усіх цих робочих механізмах використовувалися світлодіоди однакової конструкції, електронні плати, навіть кольори дротів, які використовувалися для пайки, — вони мають один і той самий колір в усіх механізмах. Я хочу вашу увагу при цьому звернути на те, що кілька днів тому тому співробітниками Федеральної служби безпеки на території Чеченської республіки було виявлено серед речей загиблих бойовиків, які проривалися з оточення з міста Грозного, було виявлено кілька робочих механізмів. Проведені дослідження фахівцями Федеральної служби безпеки показали, що робочі механізми, вилучені в Грозному, та робочі механізми, вилучені в автомобілі ЗІЛ-130 у Буйнакську, а також робочі механізми, вилучені на Борисовських ставках у місті Москві, — вони всі є однієї конструкції. Вони всі між собою ідентичні. […] У березні місяці в населеному пункті Дуба-Юрт було виявлено будівлю, в якій знайдено літературу з мінно-підривної справи арабською мовою, інструкції з військової підготовки, і, крім цього, в тому ж приміщенні було знайдено інструкції з використання годинників «Касіо». Дані годинники, як я раніше вам говорив, — вони активно використовувалися злочинцями в усіх перелічених вибухах. У березні місяці на території населеного пункту Чірі-Юрт було виявлено будівлю, обнесену залізним муром, всередині якої з’ясовано і виявлено і знайдено 50 мішків з аміачною селітрою, це десь дві з половиною тонни».

Якби терористи справді використовували аміачну селітру, слідчі РУОЗу не шукали б гексоген на руках Дахкільгова та Саунтієва, а зосередилися б на селітрі. Гексоген на руках заарештованих міліція шукала саме тому, що експертиза в Москві видала слідству офіційний висновок: при підриві будинків використовувався гексоген. Жодні пізніші експертизи не могли бути більш точними, в тому числі повторні експертизи, які проводилися згодом слідчими органами ФСБ та були оприлюднені в березні 2000 року. Навпаки, є всі підстави вважати, що в березні 2000 року, за кілька днів до президентських виборів, ФСБ займалася свідомою дезінформацією.

13 вересня 1999 року Лужковим у Москві було підписано три нормативні документи, що суперечать Конституції та законам РФ. Згідно з першим актом у Москві було оголошено перереєстрацію біженців та переселенців. Другий документ вимагав виселення з столиці людей, які порушили адміністративні правила реєстрації. Третій — припиняв реєстрацію в Москві біженців та переселенців. Того ж дня губернатор Підмосков’я Анатолій Тяжлов підписав розпорядження про затримання осіб, які не мають прописки в Москві чи області. Чеченців, звісно ж, нормативні документи не згадували. Кавказців — так само.

З 15 вересня в Москві почалося спільне патрулювання міліції та військових, а по всій території Росії почали проводити із залученням внутрішніх військ антитерористичну операцію «Вихрь-Антитеррор». Москвичі тоді ще не знали, що хвиля терору в столиці на цьому закінчилася. Прийшла черга провінції. Рано-вранці 16 вересня було здійснено підрив житлового багатоквартирного будинку в Ростовській області, в Волгодонську. Сімнадцять чоловік загинули.

На позачерговому засіданні Ради Федерації, яке проходило в закритому режимі 17 вересня за участі глави уряду та силових міністрів, РФ схвалила пропозиції щодо створення «рад громадянської безпеки» в російських регіонах. Голова РФ Єгор Строєв зазначив, що сенатори мають намір «дати політичну оцінку подіям і запропонувати низку конкретних економічних та соціальних заходів у зоні конфлікту, в тому числі на підтримку мирного населення та армії». Спікер зазначив, що вибух у Волгодонську «посилив налаштованість сенаторів щодо необхідності більш рішучих та жорстких дій для боротьби з тероризмом». Строєв не звинувачував в організації терактів чеченців, але цілком очевидно пов’язував «зону конфлікту» в Дагестані та «боротьбу з тероризмом».

На засіданні з доповіддю виступив голова уряду Росії Володимир Путін. Як «заходи захисту від тероризму» він запропонував встановити «санітарний кордон» по периметру всього російсько-чеченського кордону, а також активізувати авіабомбардування та артилерійські обстріли території Чечні. Отже, Путін оголосив Чеченську республіку відповідальною за теракти та закликав до початку військових дій проти Чечні.

Після закінчення засідання Путін заявив, що члени РФ підтримали дії «найжорсткішого характеру» для врегулювання ситуації на Північному Кавказі, в тому числі й «пропозицію запровадження карантину навколо Чечні». Відповідаючи на запитання журналістів, Путін підкреслив, що превентивні удари по базах бандитів у Чечні «завдавалися й будуть завдаватися», але питання про можливість введення військ на територію Чеченської республіки на засіданні РФ не обговорювалося.

Путін підкреслив, що «бандити мають бути знищені — тут не може бути жодних інших дій». Під бандитами Путін розумів чеченську армію, а не терористів. Інакше кажучи, уряд зупинився на єдиній версії вибухів: чеченській, причому ладен був використовувати вибухи як привід до війни. Керівники північнокавказьких регіонів розуміли, що Росія починає нову війну проти Чеченської республіки. 20 вересня на зустрічі в Інгушетії, в Магасі, А. Масхадова, А. Дзасохова та Р. Аушева президенти Інгушетії та Північної Осетії підтримали ідею Масхадова про необхідність переговорів між Масхадовим та Єльциним. Крім того, Дзасохов та Аушев мали намір організувати зустріч президента Чечні з прем’єр-міністром Путіним в Нальчику або П’ятигорську не пізніше кінця вересня 1999 року. На зустрічі мали бути присутні всі північнокавказькі лідери.

Зрозуміло, що політичні переговори могли запобігти війні та пролити світло на теракти, які відбулися в Росії. Саме тому ФСБ зробила все від неї залежне, щоб зустріч керівників північнокавказьких регіонів не відбулася. До кінця вересня передбачалося підірвати житлові будівлі в Рязані, Тулі, Пскові та Самарі. Як завжди, коли готувався великий теракт, у якому брали участь групи терористів, відбувся витік інформації. «За нашим даними, саме Рязань була вибрана терористами для наступного вибуху. Через Рязанське училище ПДВ», — розповідав глава адміністрації Рязані Маматов. Цим «наступним вибухом» мав бути відвернений увечері 22 вересня вибух на вулиці Новоселів. 23 вересня Зданович повідомив, що ФСБ встановила всіх учасників терактів у Буйнакську, Москві та Волгодонську. «Жодного етнічного чеченця серед них немає». Жодного. Після цього, зрозуміло, було вибачення генерала ФСБ перед чеченським народом та чеченською діаспорою в Росії… Ні, звісно. Після цього Зданович почав із затятістю двієчника шукати «чеченський слід». І треба віддати йому належне, Зданович «чеченський слід» знайшов. Він не заперечував, що після здійснення вибухів терористи, котрі готували свої акції з середини серпня, мали шляхи відходу. Можливо, вони зникли в країнах СНД, але найбільш імовірним є те, що вони, мабуть, пішли до Чечні. Загалом, чеченців бомбили через те, що, на думку Здановича, туди, вірогідно, пішли терористи (серед яких етнічних чеченців не було). Але чому ж тоді не бомбили країни СНД?

«Ми маємо певні джерела інформації на території Чечні та знаємо, що там відбувається», — підкреслив Зданович. З 1991 по 1994 роки ФСК фактично не проводила оперативної роботи на території цієї республіки, але потім «ми певну роботу виконали». Ми знаємо про тих людей, які розробляють терористичні операції, здійснюють фінансові вливання, вербують найманців, готують вибухівку. Сьогодні в країні легко отримати інформацію про виготовлення вибухового пристрою, і, крім цього, є безліч людей, які воювали в гарячих точках, які мають необхідні знання та навички. Багато з них воювали в Карабасі, Таджикистані та Чечні. Це не означає, що хтось звинувачує населення Чечні чи Аслана Масхадова. «Ми звинувачуємо конкретних злочинців, терористів, які перебувають на території Чечні. Ось звідки з’явилася назва «чеченський слід», — закінчив Зданович, так і не назвавши жодного «конкретного» злочинця.

Використовувати «імовірний» відхід терористів в Чечню як привід для початку війни проти чеченського народу, визнаючи при цьому, що вибухи здійснено не чеченцями, — верх цинізму. Якщо через це «мабуть» уряд Путіна вважав за можливе почати другу чеченську війну, треба розуміти, що вибухи були лише приводом, а війна — давно спланованою в генштабі операцією. Трохи світла на це питання пролив у січні 2000 року Стєпашин, повідомивши, що політичне «рішення про вторгнення в Чечню було прийнято ще в березні 1999 року»; що інтервенція була «запланована» на «серпень-вересень» і що «це сталося б, навіть якби не було вибухів у Москві». «Я готувався до активної інтервенції, — розповідав Стєпашин. — Ми планували бути на північ від Терека в серпні-вересні» 1999 року. Путін, «який був на той час директором ФСБ, володів цією інформацією».

Свідчення колишнього керівника ФСК та колишнього прем’єр-міністра Стєпашина розходяться зі свідченнями колишнього керівника ФСБ та колишнього прем’єр-міністра Путіна: «Влітку минулого року ми почали боротьбу не проти самостійності Чечні, а проти агресивних устремлінь, які почали зароджуватися на цій території. Ми не нападаємо. Ми захищаємось. І ми їх вибили з Дагестану. […] А коли дали їм серйозно по зубах, вони підірвали будинки в Москві, в Буйнакську, в Волгодонську.

Питання: Рішення продовжити операцію в Чечні ви приймали до вибухів будинків чи після?

Відповідь: Після.

Питання: Чи знаєте Ви, що існує версія про те, що будинки вибухали не випадково, а щоб виправдати початок військових дій в Чечні? Тобто це нібито робили російські спецслужби?

Відповідь: Що?! Підривали свої ж будинки? Ну, знаєте… Нісенітниця! Маячня якась. Немає в російських спецслужбах людей, котрі були б здатні на такий злочин проти свого народу. Навіть припущення про це – аморальне і по суті своій не що інше, як елемент інформаційної війни проти Росії».

Коли-небудь, коли відкриються архіви міністерства оборони, ми побачимо ці військові документи: карти, плани, директиви, накази по військах про завдання повітряних ударів та про розгортання сухопутних сил. Там будуть вказані дати. Ми остаточно встановимо, наскільки спонтанним було рішення російського уряду почати сухопутні операції в Чечні та чи не було так, що генштаб закінчив розробку військових дій до першого вересневого вибуху. Ми запитаємо себе, чому вибухи відбувалися до передвиборчої кампанії та до вторгнення в Чечню (коли це було невигідно чеченцям) і припинилися після обрання Путіна президентом та повномасштабної війни з Чеченською республікою (коли чеченці, власне, й мали б почати мститися загарбникам). Але на ці питання, а їх дуже багато, вичерпні відповіді ми зможемо отримати лише після зміни влади в Росії.

Глава 7

ФСБ проти народу

Висвітлення деякими засобами масової інформації конкретних терористичних акцій несе в собі часом не менш небезпечний потенціал, чим самі терористи. У цьому зв’язку інтересам забезпечення безпеки суспільства відповідає продуктивна взаємодія засобів масової інформації з владою, у тому числі і правоохоронних органах.

Н. П. Патрушев З про мови на міжнародній науково-практичній конференції «Міжнародний тероризм: джерела і протидія». Санкт-Петербург, 18 квітня 2001 р.

Отже, терористи не визначені, точніше, визначені як не чеченці. Вибух, що невідбувся, у Рязані дає всі підстави думати, що за вибухами стоїть ФСБ. Для «партії війни» це сигнал до того, що велику війну в Чечні потрібно починати негайно. Не випадково саме на 24 вересня, і як якби вибух у Рязані відбувся, був призначений жорсткий виступ Путина і всіх силових міністрів.

24 вересня, як у добре спланованому спектаклі, російські політики починають дружно вимагати війни. Патрушев повідомляє, що терористи, що здійснили вибухи житлових будинків у Москві, у даний час знаходяться в Чечні. Ми знаємо, що це неправда. Джерела інформації Патрушев не вказує, тому що їхній немає. Доказів не приводить. Його прес-секретар Зданович говорив лише про можливий чи ймовірний відхід терористів у Чечню (чи в країни СНД). Але Патрушеву потрібно починати війну, і він стверджує, що Чечня перетворилася в розсадник тероризму.

Рушайло вказує, що оргзлочинність, у тому числі і закордонна, спираючись на чеченський плацдарм, розгорнула «широкомасштабну підривну діяльність проти Росії. […] Правоохоронні органи і збройні сили мають достатній потенціал для захисту інтересів Росії на Північному Кавказу. […] Федеральні сили готові до проведення силових операцій». Іншими словами, МВС збирається воювати з Чечнею в рамках боротьби з організованою злочинністю, у тому числі і з міжнародними ОЗУ. Можна подумати, що на всій іншій території Росії зі злочинністю все благополучно.

Про ситуацію на Північному Кавказу і можливі наслідки для Росії в інтерв’ю газеті «Сьогодні» розповідає голова комітету РФ по безпеці і обороні Олександр Рябов. На його думку, відбувається геополітичний переділ світу під прикриттям мусульманських гасел. Для ворогів Росії головне — створити в «м’якому підчерев’ї» Росії слабку зону. Це вже схоже на змову Сіонських мудреців, тільки мусульманських. «Геополітичний переділ світу» — це серйозно. Отут без великої війни ніяк не обійтися.

Газета «Вік» публікує інтерв’ю віце-президента колегії військових експертів Олександра Владимирова, що вважає, що кращий вихід зараз — це маленька переможна війна в Чечні. На його думку, санітарний кордон навколо Чечні, пропонований Путіним, — добре, але це повинно бути тільки першим кроком, тому що кордон заради кордону — заняття безглузде. (Точку зору Владимирова, безумовно, узяли до уваги і почали відразу ж з другого кроку — повномасштабної війни.)

Останній вирішальний голос за війну був поданий в Астані прем’єр-міністром Путіним, що в той час там перебував:

«Російська держава не має наміру спускати ситуацію на гальмах. […] неспровоковані напади, що відбувалися в останній час, на суміжній з Чечнею території, варварські акції, що привели до людських жертв серед мирного населення, поставили терористів не тільки поза рамками закону, але і поза рамками людського суспільства і сучасної цивілізації». Авіаудари наносяться «винятково по базах бойовиків, і це буде продовжуватися, де б терористи не знаходилися. […] Ми будемо переслідувати терористів усюди. Якщо, пардон, в туалеті спіймаємо, то і в туалеті їх замочимо».

Настрій у суспільстві в ті дні найкраще характеризував той факт, що після крилатої фрази «в туалеті замочимо» рейтинг Путіна виріс. Пропагандистська кампанія прихильників війни досягала бажаного результату. Відповідно до опитування, проведеного Всеросійським центральним інститутом суспільної думки (ВЦИОМ), майже половина росіян була переконана у тому, що вибухи в російських містах здійснювали бойовики Басаєва, ще третина звинувачувала в цьому ваххабітів на чолі з Хаттабом. 88% відсотків опитаних побоювалися стати жертвою теракту. 64% згодні були з тим, що всіх чеченців варто вислати з країни. Такий же відсоток висловився за масовані бомбардування Чечні.

Вибухи будинків переломили суспільну думку. Маленька переможна війна здавалася природним і єдиним способом боротьби з тероризмом. Те, що терористи не чеченці, а війни не буде маленької і переможної, одурманена країна ще не знала.

Звернімо увагу на волаючу відсутність логіки. Чеченське керівництво заперечує свою причетність до терактів. Зданович підтверджує, що чеченців серед виконавців теракту немає. Чечню поки що, починають бомбити. Масхадов заявляє про готовність вести переговори, але його не чують. ФСБ важливо втягти Росію у війну якомога швидше, щоб вибори президента Росії відбувалися на тлі великої війни і щоб новий президент, що прийшов до влади, одержав у спадщину війну разом з тими політичними наслідками, що вона в собі несе: опору президента на силові структури. Тільки через війну влада в країні остаточно може захопити ФСБ. Мова йде про банальну змову з метою захоплення влади колишнім КДБ під прапором боротьби з чеченським тероризмом.

4 жовтня переворот завершився перемогою змовників: у цей день російські війська перейшли кордон Чечні. Більшість населення підтримало рішення колишнього керівника ФСБ прем’єр-міністра Путіна, директора ФСБ Патрушева і генерала ФСБ глави СБ Сергія Іванова.

У цей непростий для російської політичної еліти час визначилися ті, хто виступив категорично проти війни. «Нову газету» варто назвати однієї із самих принципових супротивників війни з Чеченською республікою:

«Підполковник КДБ із блатною лексикою, чудом опинившись на чолі великої країни, поспішає скористатися зробленим ефектом. Будь-який воєначальник чи політик, що планує воєнну операцію, завжди прагне зменшити кількість своїх ворогів і збільшити кількість союзників. Путін свідомо бомбить Грозний, щоб унеможливити переговори з Масхадовим, щоб у кривавій бойні поховати всі попередні злочини режиму. Режим, що іде, прагне злочином, що готується — геноцидом чеченського народу — пов’язати кров’ю весь російський народ, зробити його своїм спільником і заручником. Ще не пізно зупинитися на шляху до загибелі Росії».

Пізно, було вже пізно. Костянтин Тітов, губернатор Самарской області, вважав, що наземна операція в Чечні — для Росії катастрофа. «Я взагалі не вірю в чисто силові методи вирішення глобальних проблем. І в Самарі ніколи не допущу таких етнічних чисток, як у Москві». (Костянтин Тітов, зрозуміло, не знав, що для вибуху житлового будинку в Самарі, на вулиці Нововокзальній, у ті дні усе було готове, але після провалу в Рязані ФСБ призупинило теракти.)

Настрій стурбованої частини демократичного суспільства описав у ті дні відомий російський адвокат Анатолій Кучерена:

«КОЛИ ГУРКОЧУТЬ ГАРМАТИ, ПРОКУРОРИ МОВЧАТЬ. Наййяскравіша ілюстрація — “навчань”, проведених ФСБ у Рязані. Ця акція свідчить про глибочезну деградацію, в першу чергу моральну, вітчизняних спецслужб. Спецслужби як і раніше відчувають себе “державою в державі”. Їхнім керівникам, імовірно, здається, що вони не підкоряються ніяким законам і діють винятково на основі політичної доцільності, як у ті славні часи, коли органи організовували викрадення і політичні убивства на території інших держав, “легендували” неіснуючі антирадянські організації, писали сценарії показових процесів.

Численні “шпигунські справи” останніх років — Платона Обухова, Григорія Пасько, капітана Нікітіна; операція “мордою у сніг”; різні антиправові акції напередодні президентських виборів 1996 року, такі, як спроба “опечатати” Державну думу; авантюра з вербуванням російських військовослужбовців для штурму Грозного силами так званої антидудаївскої опозиції в листопаді 1994 року — усе це свідчить про те, що антиправові тенденції в діяльності спецслужб зберігаються і донині.

Складається враження, що і діюча влада, і так звана опозиція думають, що на демократичному проекті в Росії можна ставити хрест. Влада не здатна навести порядок, заснований на Законі, не в її силах побудувати правова держава. Альтернатива правовій державі — держава бандитсько-полицейська, тобто такий стан справ, коли дії терористів, бандитів, з одного боку, і правоохоронних органів — з іншого, уже не відрізняються ні по цілям, ні по використовуваним методам. У суспільстві наростає масове переконання, що демократія як форма правління себе не виправдала.

А коли з демократичним проектом нічого не вийшло, у багатьох політичних гравців виникає спокуса покінчити з ним раз і назавжди. Кожний з них при цьому переслідує свої цілі, але об’єктивно вектор їхніх зусиль збігається. Когось страшить переділ власності, що насувається, хтось хоче уникнути відповідальності за вчинені протиправні діяння, хтось бачить у собі нового Бонапарта чи Піночета, і йому не терпится “порулити” залізною рукою.

Правління за допомогою демократичних установ у чергов раз у Росії не вдалося. Настає час правління за допомогою страху. Час терору — як бандитського, так і державного. А може бути, це і є “политический проект” діючої влади для нової Росії?»

Якщо побоювання демократичної частини населення сформулював Кучерена, цілі і плани змовників, що відстояли вторгнення в Чечню, розкрив 8 березня 2000 року в статті «Країні потрібний новий КДБ» член Державної думи і колишній керівник СБП Коржаков:

«У підготовці до президентських виборів спостерігається одна принципово важлива особливість. Характеризуючи кандидата номер один на вищу державну посаду Володимира Путіна, практично ніхто не висловлює незадоволення тим, що він виходець із спецслужб, а точніше, з надр КДБ. Років декілька тому назад таке й уявити собі було неможливо. А тепер у наявності симпатії суспільної думки до політичного діяча, що почав свій шлях у спецслужбі. Високий рейтинг Володимира Путіна свідчить у першу чергу про те, що в ньому, виходцю з КДБ, люди бачать державного діяча, здатного навести в країні порядок, організувати роботу всіх владних структур таким чином, щоб почати нарешті реально виходити із суспільно-політичної кризи. Висування колишнього співробітника КДБ на вищу державну посаду дає мені привід ще раз привернути увагу до деяких моментів діяльності спецслужб і їхньої ролі в цілому на сучасному етапі нашого економічного і політичного розвитку.

Відомі випадки з вибухами будинків у Москві й у інших містах країни, що потягнули за собою загибель десятків мирних, ні в чому неповинних людей, продовжується вивіз національного багатства з країни за кордон, процвітає махровим кольором корупція в державних структурах, випадки работоргівлі і торгівлі дітьми — усе це викликає законне обурення громадян країни. Люди зі здивуванням запитують: де ж наші спецслужби, що для того й існують, щоб боротися з подібного роду явищами? І сил, і необхідних спецслужб у нас досить: ФСБ, МВС, ГРУ, СВР, ФАПСИ — усі вони здатні вирішувати самі складні задачі. Проблема в тому, що спецслужби діють розрізнено, за принципом розціпленого пястука.

У свій час нашу демократичну громадськість страшно лякало існування КДБ. Тоді вирішили зруйнувати “монстра”, щоб убезпечити себе від усякого роду несподіванок. Декому здавалося, що так буде легше контролювати діяльність спецслужб. Однак з контролем, так як задумувалося, не вийшло, і з координацією дій спецслужб справа далеко не пішло. Підтвердження тому — хрестоматійні помилки і провали, допущені в боротьбі з чеченськими і міжнародними терористами. Тепер навіть самим затятим супротивникам КДБ стає зрозуміло, що руйнування цієї структури нічого корисного нам не дало. Не випадково Олександр Солженіцин помітив один раз у вузькому колі, що нам не вистачає КДБ.

Є й інша реальність. Накрадені і вивезені за рубіж наші загальнонародні кошти ніхто і ніколи добровільно в країну не поверне. Жодна іноземна спецслужба ніколи не упустить шанс одержати в нас важливі секретні відомості з наукової чи іншої важливої області, якщо не перекрити їй шлях до наших секретів. Корупція буде існувати доти, доки відповідні служби, на яких покладено виявляти хабарників, будуть діяти розрізнено, кожна сама по собі. Казнокрадство буде продовжуватися доти, поки наші закони будуть гуманними стосовно аматорів сунути свої граблі в державну скарбницю.

Підтримуючи кандидатуру Володимира Путина на посаду президента країни, наші люди тим самим дають сигнал владі, зміст якого зовсім зрозумілий: пора нарешті зібрати спецслужби в єдиного пястука і вдарити ним по тих, хто заважає нам нормально будувати своє життя. Росії потрібний свій КДБ! Настав час сказати про це без соромязливості! Розділяючи подібну думку, вважаю, що першим кроком на шляху створення нового Комітету державної безпеки повинне бути утворення Координаційної ради спецслужб (КСС) при Раді безпеки з безпосереднім підпорядкуванням главі держави. Це дозволить сформувати структуру майбутнього КДБ, визначити його функції і задачі. У випадку створення Координаційної ради спецслужб уже найближчим часом можна буде більш ефективно вирішувати проблему повернення в країну незаконно вивезених капіталів. Говорю це з впевненістю, оскільки у свій час Служба безпеки президента почала працювати в цьому напрямку і домоглася конкретних результатів. Служба на ділі довела, що повертати капітали в країну не тільки потрібно, але і можна, якщо займатися цим серйозно.

Друга першорядна задача — боротьба з тероризмом специфічними методами і засобами, що виключають застосування великих військових сил і загибель мирного населення. Ніхто не сумнівається в тім, що чеченські і міжнародні терористи будуть розбиті. Однак на цьому погроза тероризму не зникне. Не слід забувати, що в Чечні уже виросло покоління молодих людей в умовах війни і ненависті до росіян. Прагнення сьогоднішніх чеченських хлопчиськ помститися “обідчикам” будь-яким способом буде виявлятися не тільки на території Чечні. Використовувати армію для боротьби з локальними проявами тероризму більше не можна, ліміт таких можливостей вичерпаний. Цим будуть займатися спецслужби.

Третя задача — виявлення фактів незаконної приватизації об’єктів стратегічного значення, штучного банкрутства заводів, фабрик, шахт з метою захоплення їх в особисту власність. Практика показала, що без участі спецслужб у цій роботі нам теж не обійтися».

Кучерена вважає, що лиха Росії від бандитско-полицейского держави. Коржаков стверджує, що всі нещастя — від недостатньо твердої руки влади, тому що спецслужби діють «за принципом розціпленого пястука». Він пропонує стиснути пястуки, створити Координаційну раду спецслужб (КСС), підкорити його секретарю СБ (генералу ФСБ Сергію Іванову). Можна припустити, що на чолі цього нового органу Коржаков бачить себе, підкреслюючи, що очолювана ним раніше СБП працювала саме в цьому напрямку і домоглася конкретних результатів. Іншими словами, Коржаков визнає, що зловживав владою і перевищував посадові повноваження, що згідно російського законодавства вважається злочином і карає позбавленням волі (у функції Коржакова входила охорона президента і членів його родини).

Тільки з цієї заяви стає зрозуміло, чим насправді займалися всі ці роки СБП на чолі з Коржаковим, а потім і сам Коржаков — на правах приватного громадянина зі зв’язками в силових структурах. Назвемо речі своїми іменами. Виявившись поза владними структурами, відсторонені від держслужби, Сосковець разом з відставними генералами Коржаковим і Борсуковим за допомогою раніше використовуваних ними Попів, типу «Стелс», намагалися активно втрутитися в переділ власності в Росії з метою встановлення контролю над бізнесами і отримання особистих фінансових вигод. Фінансування їхньої діяльності здійснювалося «Ізмайлівською» ОЗУ. Агентурно-оперативною роботою займалися різні Попи. Інформаційно-пропагандистське прикриття здійснювалося рядом підконтрольних чи куплених ЗМІ. Бойове забезпечення надавали організовані кримінальні групи й окремі бойовики з числа колишніх співробітників спецпідрозділів МО, ФСБ і МВС.

Повернення капіталу зза кордону «по Коржакову» — насправді банальне вимагання. На практиці, одержавши через спецслужби конфіденційну фінансову інформацію, Коржаков викликав бізнесмена до себе, говорив, що йому відомо про «вивезені» за кордон гроші і вимагав повернути їх у Росію. Однак дуже важливо зрозуміти, що бізнесмен повертав гроші не на казенні рахунки, а на рахунки, зазначені Коржаковим.

Коржаков розкрив і політичні цілі своєї структури. Перша: підпорядкування всіх спецслужб Службі безпеки президента (чи новій структурі — КСС). Друга: картбланш на каральні акції по всій країні, тобто диктаторські повноваження. Більш того, Коржаков відкрито заявив, що державною політикою Росії повинен стати геноцид чеченського народу. Вчитаємося ще раз: «Не слід забувати, що в Чечні вже виросло покоління молодих людей в умовах війни і ненависті до росіян. Прагнення сьогоднішніх чеченських хлопчисьок помститися “обідчикам” будь-яким способом буде виявлятися не тільки на території Чечні». Схоже, що чеченських «хлопчисьок» Коржаков хоче відстрілювати по всій території Росії, щоб вони не доростали до віку, коли зможуть помститися за вбитих батьків і розорену батьківщину.

Те, що звертання Коржакова «Країні потрібний новий КДБ» не випадковість, а тенденція, продемонстрував у липні 2001 року кадровий співробітник ФСБ, директор Інституту проблем економічної безпеки Ю. Овченко. На зустрічі з вузьким колом журналістів він повідомив, що ряд чиновників, що мають «вихід на презедента» і зв’язаних із силовими структурами, у тому числі заступник директора ФСБ Ю. Заостровцев, мають намір кардинально змінити економічну політику уряду і перейти «від олігархічної системи до національної». Відповідно до газети «Аргументи і факти», Овченко сказав буквально наступне:

«Особливо важлива роль спецслужб у процесі деприватизации і розшуку незаконно вивезеного капіталу. Контроль над процесом зміни власників повинний бути переданий у систему ФСБ. […] Функції контролю за результатами приватизації необхідно передати в Совбез, секретарем якого повинний бути людина системи ФСБ. […] Щоб зупинити подальший витік капіталу, необхідно передати під реальний контроль системи Центральний банк і Державний митний комітет Росії. […] До складу керівництва цих органів повинні бути введені представники економічної безпеки, що мають повну інформацію про уже вивезені ресурси й, у стані говорити з олігархами на зрозумілому останнім мові. […] При тому, що пропоновані заходи […] будуть надзвичайно популярні серед населення, їхнє рішення зажадає встановлення контролю держави над основними електронними медіа. Варто було б законодавчо заборонити приватному капіталу мати у власності контрольні пакети акцій метрових каналів і газет з тиражем вище 200 тис. экз.».

На питання про терміни реалізації плану Овченко відповів: «Під кінець року зміни будуть. Але, можливо, і раніше, якщо дозріють передумови».

Суспільство розділилося. Одні вимагали відбудувати нові спецслужби. Інші вважали, що і старі — гірше будь-яких терористів. Однак далі їдких журналістських статей справа не йшла. Адвокат Павло Астахов спробував зробити у ФСБ запит про те, які оперативні дії стали причиною порушення прав громадян Рязані, відправлених на вулицю в той холодний осінній вечір. ФСБ послалася на закон «Про оперативно-розшукову діяльність». Виходило, що відповідно до цього закону ФСБ мала право проводити навчання де завгодно і коли завгодно. І на цей закон у народу управи немає.

Тим часом інцидент у Рязані не вписувався в рамки федерального законодавства і у компетенцію ФСБ. У «Федеральному законі про Федеральну службу безпеки» написано, що діяльність органів ФСБ «здійснюється відповідно до закону РФ «Про оперативно-розшукову діяльність у Російській Федерації», карним і карнопроцессуальным законодавством Російської Федерації, а також дійсним федеральним законом». У жодному з цих документів, так само як і в «Положенні про Федеральну службу безпеки Російської Федерації», не передбачалася можливість проведення навчань. Більш того, у законі «Про оперативно-розшукову діяльність», на який неодноразово посилалися керівники ФСБ, про навчання не говорилося ні слова. При цьому 5-я стаття закону — про «дотримання прав і свобод людини і громадянина при здійсненні оперативно-розшукової діяльності» — надавала громадянам формальні гарантії того, що з боку правоохоронних органів не буде зловживань:

«Органи (посадові особи), що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, при проведенні оперативно-розшукових заходів повинні забезпечувати дотримання прав людину і громадянина на недоторканність особистого життя, […] недоторканність житла […]. Не допускається здійснення оперативно-розшукової діяльності для досягнення цілей і рішення задач, не передбачених даним федеральним законом. Особа, що думає, що дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, привели до порушення його прав і свобод, вправі оскаржити ці дії у вищий орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, прокуратуру чи суд. […] При порушені органом (чи посадовою особою), що здійснює оперативно-розшукову діяльність, прав і законних інтересів фізичних і юридичних осіб вищий орган, прокурор або суддя відповідно до законодавства Російської Федерації зобов’язані вжити заходів по відновленню цих прав і законних інтересів, відшкодуванню заподіяної шкоди. Порушення дійсного Федерального закону при здійсненні оперативно-розшукової діяльності тягнуть відповідальність, передбачену законодавством Російської Федерації».

Таким чином, Зданович, а разом з ним і Патрушев, відверто брехали, коли посилалися на російське законодавство.

Забути рязанську історію Путіну і Патрушеву не давали до самих президентських виборів. У ніч на 4 жовтня 1999 року в Надтеречном районі Чечні без звістки пропали три офіцери ГРУ — полковник Зурико Іванов, майор Віктор Пахомов, старший лейтенант Олексій Галкін і співробітник ГРУ, чеченець по національності, Терезами Абдулаев.

Керівник групи Зурико Іванов закінчив Рязанське училище ВДВ, потрапив у розвідку спеціального призначення, служив у відомій ще по Афганістану 15-й бригаді спецназу, потім у Північно-Кавказькому військовому окрузі. Керував особистою охороною зв’язаного з Москвою Доку Завгаєва. Незадовго до початку другої чеченської війни Іванова перевели в центральний апарат, у Москву. Його нова посада не допускала рейдів по ворожих тилах, але як тільки почали готувати наземну операцію в Чечні, Іванов потрібен був у зоні конфлікту.

19 жовтня в Грозному керівник прес-центру збройних сил Чечні Ваха Ібрагімов від імені військового командування повідомив журналістам, що ці офіцери ГРУ «ініціативно вийшли на контакт із чеченськими військовими» і виявили бажання співробітничати з чеченською владою. Ібрагімов стверджував, що офіцери ГРУ і їхній агент готові надати інформацію про організаторів вибухів у Москві, Буйнакську і Волгодонську. Міністерство оборони Росії назвало заяву чеченської сторони провокацією, спрямованої на дискредитацію внутрішньої політики російського керівництва і дій федеральних сил на Північному Кавказу. Однак наприкінці грудня 1999 року ГРУ офіційно визнало факт загибелі керівника групи Іванова: федеральним силам був переданий обезголовлений труп людини і залите кров’ю посвідчення особи полковника Зурико Амирановича Іванова (відрубану голову офіцера знайшли пізніше). 24 березня 2000 року Зданович повідомив, що вся група співробітників ГРУ була страчена чеченцями.

6 січня 2000 р. вихідна в Лондоні газета «The Independent» опублікувала статті кореспондентки Олени Вомак «Російські агенти підірвали будинки у Москві»:

«“The Independent” одержала відеоплівку, на якій російський офіцер, захоплений чеченцями, “признаєтся”, що російські спецслужби зробили в Москві вибухи житлових будинків, що розпалили нинішню війну в Чечні і привели Володимира Путіна в Кремль. На плівці, знятої турецьким журналістом [Седатом Аралем] минулого місяця, до того, як Грозний був остаточно відрізаний російськими військами, полонений росіянин називає себе співробітником ГРУ (Головне розвідувальне управління) Олексієм Галтиним [Галкін]. Зарослий бородою полонений визнає, і це підтверджується його власними документами, котрі демонструються чеченцями, що він “старший лейтенант спецназу, військ спеціального призначення генерального штабу Російської Федерації”. Міністерство оборони вчора займалося перевіркою того, чи існує в дійсності такий офіцер ГРУ. “навіть якщо він існує, ви розумієте, які методи могли бути до нього застосовані в полоні”, — сказав один з молодших офіцерів, що просив не називати його імені.

Полковник Яків Фірсов з Міністерства оборони формально заявив наступне: “чеченскі бандити почувають, що їм приходить кінець, і в інформаційній війні використовують будь-як брудні прийоми. Це провокація. Це брехня. Російські збройні сили захищають людей. Неможливо припустити, що вони воюють із власним народом”.

На відеоплівці лейтенант Галтин говорить, що він був полонений на чечено-дагестанському кордоні, коли виконував завдання по мінуванню місцевості. “я не приймав участі у вибухах будинків у Москві і Дагестані, але в мене є про це інформація. Я знаю, хто відповідальний за вибухи в Москві (і Дагестану). За вибухи у Волгодонську і Москві відповідальне ФСБ (Федеральна служба безпеки) разом із ГРУ”. Після цього він назвав інших офіцерів ГРУ. Біля трьохсот чоловік загинуло, коли чотири багатоповерхових будинки були висаджені терористами у вересні. Ці теракти дали можливість пану Путіну, за місяць до того ставшому прем’єр-міністром, почати нову війну в Чечні.

Фотограф агентства новин ISF Седат Арал сказав, що він відзняв цю відеоплівку в бункері в місті Грозному, де він зустрівся з керівником чеченської служби безпеки Абу Мовсаєвим. Пан Мовсаєв сказав, що чеченці можуть довести, що не причетно до вибухів багатоквартирних будинків.

Російська громадськість підтримує “антитеррористичну кампанію” у Чечні, що настільки різко підняла популярність її автора пана Путіна, що Борис Єльцин достроково пішов у відставку, щоб поступитися місцем обраному ним спадкоємцю. Війна почалася з явною вигодою пана Путіна. Колишній керівник Служби безпеки Росії тепер готовий реалізовувати свої президентські амбіції».

Оглядач Бі-бі-сі Хезлетт, коментуючи статті, стверджував, що гіпотеза змови спецслужб існувала з тих самих пір, як відбулися вибухи, оскільки ФСБ могла підкласти бомби, щоб виправдати воєнну операцію в Чечні. У цьому зв’язку Хэзлетт відзначив, що влади дотепер не представили переконливих доказів причетності чеченців до вибухів, а Шаміль Басаєв — один з тих, кого обвинувачують у цих злодіяннях, — категорично заперечував своє до них відношення. Хэзлетт думав, що в передодні президентських виборів репутація Путина може сильно постраждати через скандал з відеозаписом показань Галкіна, оскільки популярність Путіна — донедавна маловідомого офіцера ФСБ — значно зросла після початку воєнних дій у Чечні.

Французька газета «Ле Монд» також писала про небезпеку для Путіна викриттів про причетність спецслужб до вересневих вибухів: «Зміцнивши свою популярність і перемігши на виборах у Державну думу в результаті війни, розв’язаної проти чеченського народу, Володимир Путін розуміє, що є тільки дві причини, що можуть перешкодити йому стати президентом на виборах у березні. Це великі військові невдачі і втрати в живій силі в Чечні, а також визнання можливої причетності російських спецслужб до вибухів житлових будинків, що забрали життя біля трьохсот чоловік у вересні минулого року і послужили офіційним обґрунтуванням для початку антитерористичної операції» у Чечні.

Цікаво, що в справі про вибухи в Москві ані Лазовский, ані хто-небудь з його людей не допитувався, хоча можна було припустити, що за цими терактами стоять ті ж люди, що і за терактами 1994—1996 років. Тільки навесні 2000 року прокуратура дала згоду на арешт Лазовского. Одночасно тими, хто стояв за Лазовским, а очевидно, що за Лазовским стояло насамперед московське УФСБ, було прийняте рішення не допустити затримання Лазовского. За оперативною інформацією, відразу ж після того, як був виписаний ордер на арешт Лазовского, його убили: 28 квітня 2000 року на порозі Успенськ собору у своєму селищі він був розстріляний з автомата Калашникова з глушником і оптичним прицілом. Чотири кулі, одна з яких потрапила в горло, були смертельними. Стрілянина велася з заростей чагарнику з відстані приблизно 150 м. Джипу з охороною, що невідступно слідував за Лазовским останнім часом, поруч чомусь не виявилося. Убивця кинув зброю і зник. Хтось відтягнув закривавлене тіло до лікарні неподалік і поклав на лавку. Місцева міліція залучила для огляду трупу лікаря з одинцовскої поліклініки. Документи огляду убитого й огляду місця події були складені вкрай неохайно і непрофесійно, і це дало привід стверджувати, що вбитий не Лазовский, а його двійник.

Увечері 22 травня 2000 року в засідку спецназу ГРУ в районі між селищами Сержень-Юрт і Шалі потрапив невеликий загін бойовиків. У результаті швидкоплинного бою десять бойовиків були убиті, інші розсіяні. Серед убитих виявився 38-літній польовий командир і глава військової контррозвідки Чечні Абу Мовсаєв, що допитував старшого лейтенанта Галкіна і, напевно, що володів додатковою інформацією про вибухи. Місцеві жителі розповідали, що в травні Мовсаєв декілька разів тайком приходив ночувати до проживаючих в Шалі родичів. Один з членів місцевої адміністрації сповістив про це уповноваженому УФСБ. Той не вжив заходів. Коли спецназ ГРУ спробував захопити польового командира, ФСБ виступило проти. Вибухнув скандал, справу передали в Москву, де прийняли рішення Мовсаєва брати. Однак живим його не взяли.

9 березня 2000 року при зльоті в Москві розбився літак, на борті якого знаходилося дев’ять чоловік: президент холдингу «Совершенно секретно» Артем Боровик, глава холдингу АТ «Група Альянс» чеченець по національності Зія Бажаєв, два його охоронці і п’ять членів екіпажу.

Як-40, біля року тому орендований Бажаєвим у Вологодського авіапідприємства через столичну авіакомпанію «Аэротекс», повинен був вилетіти в Київ. У повідомленні комісії з розслідування пригод на повітряному транспорті говорилося, що вологодські авіатехніки перед зльотом не обробили літак спеціальною рідиною проти зледеніння, а його закрилки були випущені усього на 10 градусів при необхідних для зльоту 20 градусах. Тим часом ранком 9 березня в Шереметьєво було всего чотири градуси морозу, без опадів. І обробляти літак рідиною «Арктика» не було необхідності. Крім того, Як-40 без проблем можна було підняти в повітря і при випущених на 10 градусів закрилках: просто подовжився б розбіг, а зліт став би «ледачим». Судячи з того, що літак завалився приблизно на середині злітної смуги, що у Шереметьєво має довжину 3,6 км, розбіг у літака був штатний — близько 800 м.

Довідавшись про трагедію, лідер «Яблука» і депутат Державної думи Григорій Явлінський заявив, що останнім часом Боровик і його команда займалися незалежним розслідуванням вибухів у Москві. До яких висновків прийшов би Боровик, залишається тільки здогадуватися.

Колишній генерал КДБ Олег Калугін на питання про вибухи мав свою думку. Він вважав, що ФСБ, як організація, не була безпосередньо причетна до організації терактів і що вибухи були замовлені одним з «угруповань російської влади», що були зацікавлені в підвищенні політичного рейтингу Путіна. Не виключено, що замовники терактів використовували окремих фахівців ФСБ чи колишнього КДБ, однак сама державна структура була підключена до операції тільки після провалу в Рязані і “забезпечувала прикриття проваленої операції і її організаторів”.

Звичайно, виникає питання про те, що ж це було за «угруповання» і хто на чолі нього стояв, якщо після провалу в Рязані вся ФСБ, та й інші силові відомства, були кинуті на «прикриття проваленої операції і її організаторів». Зрозуміло, що керувати таким «угрупованням» повинен був Путін і що в «угруповання російської влади», що підвищує рейтинг Путіна, входили ті, хто сьогодні стоїть при владі в Росії, продовжує війну в Чечні і стискає в кулак спецслужби.

Свої професійні міркування про вибух у Рязані висловили неназвані співробітники ФСБ в інтерв’ю журналістам «Нової газети»:

«Якби вибух у Рязані дійсно готували спецслужби, то для цього повинна була бути створена добре законспірована група (5—6 чоловік), що складає з офіцерів-фанатиків двох категорій. Перших — безпосередніх виконавців — повинні були б відразу ж знищити. І, зрозуміло, керівництво не давало б їм безпосередніх інструкцій». Крім того, «існує малоймовірна, але в наших умовах дуже можлива версія рязанських подій. Розруха усередині спецслужб привела до того, що усередині, наприклад, ФСБ виникла група офіцерів”патріотів”, що вийшли з-під контролю. (Нинішній ступінь скоординованості дій в середині цієї структури дозволяє зробити таке припущеня.) Допустимо, вона була досить законспірованою, автономною, виконувала визначені негласні завдання, але крім своєї основної діяльності стала займатися відсебенькками. Приміром, деякі подібні “автономії” у вільний від роботи час можуть проявляти себе як невловимі злочинні групи. А ці з розуміння політичної доцільності захотіли підірвати будинок, для того щоб підвищити бойовий дух нації і т.д. Навіть якщо керівництво ФСБ виявить нерегламентовану діяльність такої групи, що відкололася, то ніколи не визнає факту її існування. Звичайно, на розкольників оголосять полювання і у підсумку ліквідують, але без зайвого шуму. Цю таємницю, якби вона існувала, зберігали б особливо ревно. А на спроби її розкрити реагували б приблизно так само, як зараз».

І все-таки теорія змови усередині ФСБ розбивається об очевидне заступництво вищого керівництва ФСБ і держави. Тай неправильно припускати, що в самому ФСБ проґавили настільки велику внутрішню змову. Щоб дослужитися до генерала ФСБ, потрібно пройти такі мідні труби і мати такий нюх, що будь-яку змову підлеглих уловлюєш на великій відстані. До того ж внутрішньовідомче виказування у ФСБ поставлено на широку ногу. П’ять-шість чоловік самостійно домовитися про теракт не можуть. А вибухи в чотирьох містах це вже не п’ять-шість чоловік, а багато більше.

Депутат Державної думи Володимир Волков також вважав, що вересневі вибухи були справою спецслужб: «От уже двічі підряд президентські вибори немов би випадково збігаються з загостренням подій у Чечні. Цього разу чеченську кампанію випередили теракти в Москві, Буйнакську, Волгодонську, Ростові… Але чомусь зірвався вибух житлового будинку в Рязані, нині видаваний за навчання. Як військовий, знаю, що жодне навчання не проводиться з справжніми вибуховими пристроями, що про навчання обов’язково повинна була знати місцева міліція і ФСБ. На жаль, у Рязані усе було по-іншому, і преса вже у відкриту висловлюється про те, що всі “чеченські” теракти в російських містах — справа спецслужб, що підготовлювали “маленьку войнушку” під Путіна. Пошук відповіді на ці підозри ще має бути, але вже сьогодні зрозуміло, що замість білого коня Путіну підсунули червоного, надмірно скропленого народною кров’ю».

По-своєму відзначаючи річницю вибухів у Буйнакську, Москві і Волгодонську, співробітники ФСБ, відомі по «документах прикриття» як майор Ісмаилов і капітан Федоров, 8 серпня 2000 року вчинили теракт у підземному переході Пушкінської площі. Тринадцять чоловік загинули, більше ста одержали поранення різної ваги. Неподалік від місця вибуху фахівці Московського УФСБ знайшли ще два вибухових пристрої і розстріляли їх з гідрогармати.

Вибух на Пушкінській був пострілом у серце. «Невідомі поки зловмисники дуже точно вибрали місце для своєї акції, — писав 12 серпня в київській газеті «Дзеркало тижня» Віталій Портніков. — Для того щоб зрозуміти, що таке Пушкінська площа для жителя російської столиці, потрібно, звичайно ж, бути москвичем. Тому що Червона площа, Олександрівский сад, підземний комплекс в Охотнічому ряді, старий Арбат — скоріше місця туристичних прогулянок. Москвичі призначають зустрічі на Пушкінської […]. Старий кінотеатр “Россия”, перелицьований у “Пушкинский” і ультрасучасний “Кодак-Киномир”, місце молодіжної “тусовки”, перший в СРСР “Макдональдс” і східна закусочна системи “Елки-Палки”, кав’ярні і офіс “Мобильных телесистем”, Ленком і доронінський МХАТ, бутики в галереї “Актер” і самий модний у середовищі політичної еліти ресторан російської національної кухні “Пушкин” — саме в ньому московський мер Юрій Лужков домовлявся з міністром друку Михайлом Лесіним про долю свого телеканалу ТВ-центр… Пушкінська — не просто центр міста, площа чи станція метро. Це середовище проживання […]. Підірвати середовище проживання для терориста важливіше, ніж навіть підкласти бомбу під житловий будинок. Тому що будинок може виявитися сусідським, а середовище проживання — завжди ваше».

Юрій Лужков поспішно спробував списати і цей вибух на чеченців: «На 100 відсотків це — Чечня». Утомлені від постійних обвинувачень чеченці цього разу вирішили урезонити мера. Голова адміністрації Чечні Ахмад Кадиров виразив обурення тим, що у вибуху бездоказово знову обвинувачують чеченців. Представник Кадирова при російському уряді, що колись був міністром закордонних справ в адміністрації Джохара Дудаєва Шаміль Бено пригрозив демонстрацією чеченців у Москві, а голова Держради Чечні Малик Сайдуллаєв пообіцяв значну премію за інформацію про справжніх організаторів вибуху. Аслан Масхадов також відмежувався від теракту і виразив співчуття росіянам.

5 серпня 2000 року дванадцять чоловік — члени спецгруппи Андрія Олександровича Морєва, що прибули на Петровку, 38 для інструктажу перед черговою операцією, — стали свідками розмови Ісмаілова і Федорова про роботу на Пушкінській площі. Через три дні там дійсно відбувся теракт, а у фотороботах Морєв пізнав двох офіцерів ФСБ. Тільки ця випадковість дозволяє нам сьогодні стверджувати, що за вибухом на Пушкінській площі стояли спецслужби, а не чеченці.

Пройдуть роки. Росія, звичайно ж, буде іншою. У неї буде інше політичне керівництво. І якщо ми ще будемо живі, нас запитають наші діти: чому ви мовчали? Коли вас підривали в Москві, Волгодонську, Буйнакську, Рязані — чому ви мовчали?

Ми не мовчали. Ми обурювалися, кричали, писали… Жителі будинку № 14/16 по вулиці Новосьолов подали в суд на ФСБ. У листі, відправленому в генпрокуратуру Росії, говорилося: «Над нами поставили жахливий експеримент, у якому двомстам сорока ні в чому не винних людей відвели роль статистів. Усім нам нанесли не тільки важку психічну травму, але і непоправну шкоду здоров’ю». Рязанців підтримала адміністрація Рязанської області. Однак далі слів справа не пішла, а колективна заява в прокуратурі загубилося.

18 березня депутати фракції «Яблуко» Сергій Іваненко і Юрій Щекочіхин підготували проект постанови Держдуми про парламентський запит в. о. генерального прокурора Володимирові Устинову «Про факт виявлення в м. Рязані 22 вересня 1999 року вибухової речовини і обставини його розслідування». Іваненко і Щекочіхин пропонували депутатам Держдуми одержати відповіді на наступні питання: «на якій стадії знаходиться кримінальна справа по факту виявлення в Рязані вибухової речовини 22 вересня 1999 р.; чи проводилася експертиза знайденої речовини; хто і коли віддав наказ про проведення навчань, які були мета і задачі навчань; які засоби і речовини — вибухові чи імитуючі їх — використовувалися при проведенні навчань; провести перевірку публікацій «Нової газети» №10 за 2000 м. про те, що на складі зброї і боєприпасів однієї з навчальних частин ВДВ зберігався гексоген, розфасований у мішки з-під цукру».

У проекті запиту говорилося також про те, що керівництво ФСБ протягом двох днів з дня події змінило офіційну позицію. Відповідно до першої версії 22 вересня 1999 р. був успішно відвернений терористичний акт. Відповідно до другого — у Рязані проводилися навчання по перевірці боєздатності правоохоронних органів. «Ряд приведених фактів ставить під сумнів офіційну версію подій, що відбулися в Рязані», — говорилося в запиті. Інформація, пов’язана з навчаннями, закрита. Недоступні матеріали кримінальної справи, порушеної УФСБ по Рязанській області по факту виявлення вибухових речовин. Не названі особи, що заклали імітаційний вибуховий пристрій, а також ті, хто віддав наказ про проведення навчань. «Заява керівництва ФСБ про те, що знайдена в Рязані речовина складалася з цукрового піску, не витримує критики». Зокрема, прилад, використаний для аналізу знайденої речовини, указував на наявність гексогену і був справний, а детонатор вибухового пристрою не був імітатором.

На жаль, більшість членів Думи проголосувало запит не робити. Проти направлення запиту виступила проурядова фракція «Єдність», група «Народний депутат», частина фракції «Регіони Росії» і частина Ліберально-демократичної партії Росії (ЛДПР). «За» запит висловилися «Яблуко», Союз правих сил (СПС), комуністи (КПРФ) і Аграрно-промислова група (АПГ). У результаті прихильники Щекочіхина й Іваненко набрали 103 парламентські голоси (при необхідних 226). Членів російського парламенту правда про вересневі вибухи чомусь не цікавила.

Друга спроба порушити питання на голосуванні, зроблена 31 березня, наблизила Щекочіхина й Іваненко до мети, але перемогою не увінчалася. При голосуванні на пленарному засіданні Думи, незважаючи на підтримку КПРФ, АПГ і «Яблука», а також часткову підтримку фракцій «Батьківщина — уся Росія» (ОВР) і СПС, проект запиту набрав 197 голосів проти 137, при одному утримавшомуся. З фракції «Єдність» «за» не проголосувала жодна людина.

16 березня 2000 року Зданович вказав в одному із своїх інтерв’ю, що по наявній у ФСБ інформації журналіст Микола Миколаїв, що веде на НТВ цикл передач «Незалежне розслідування», має намір у найближчі дні, ще до президентських виборів, провести розслідування рязанських навчань у студії НТВ. Програму було призначено на 24 березня. Не дивно, що за кілька днів до цього прийшла звістка, якої чекали багато місяців. 21 березня Федеральне агентство новин (ФАН) передало повідомлення про результати експертизи зразків цукру, знайденого в Рязані 22 вересня 1999 року. У ФАН інформація прийшла з Рязанської області, від начальника УФСБ по Рязанській області генерал-майора Сергеєва. За його словами, експертизою було встановлено, що в знайдених мішках містився цукор без домішок яких-небудь вибухових речовин. «У результаті проведених досліджень зразків цукру слідів тротилу, гексогену, нітрогліцерину й інших вибухових речовин не виявлено», — було відрапортовано у висновку експертів. Крім того, за словами Сергеєва, експертиза підтвердила, що вибуховий пристрій, знайдений разом з мішками з цукром, булв муляжем. «Отже, можна зробити висновок, що даний пристрій вибуховим не булв, тому що в ньому були відсутні заряд вибухової речовини і засіб висадження», — говорилося у висновку.

Поступово ставало ясно, що ФСБ намагається закрити кримінальну справу до програми Миколаєва і президентських виборів. Кримінальна справа, порушена 23 вересня 1999 року начальником слідчого відділення УФСБ РФ у Рязанській області підполковником Максимовим, після заяви Патрушева про «навчання» було 27 вересня припинено. Однак 2 грудня, тобто через два з лишком місяця, генпрокуратура порахувала, що кримінальну справу припинено передчасно, і, скасувавши постанову рязанського УФСБ від 27 вересня, відновила розслідування, давши зрозуміти, що з версією про «навчання» у ФСБ не все гаразд. Правда, «дослідування» було доручено не незалежному слідчому (такого не існує), а зацікавленій стороні — ФСБ, структурі, обвинувачуваної в плануванні теракту. І все-таки справу закрито не було.

Рязанське УФСБ повторно запросило в лабораторії ФСБ у Москві результати повної експертизи речовини, що находились у мішках з-під цукру, і механічного пристрою, знайденого при них. 15 березня 2000 року УФСБ одержало з Москви довгоочікувану відповідь (на яку так сподівалося керівництво): «Встановлено, що речовина у всіх зразках (взятих із трьох мішків) являє собою сахарозу — основу цукру, одержуваного з бурячної й очеретяної сировини. По хімічному складі і зовнішньому вигляді досліджувана речовина відповідає цукру у виді харчового продукту. У представлених зразках слідів вибухових речовин не виявлено. Ініціюючий пристрій не міг бути використаний як засіб висадження, тому що в ньому немає заряду вибухової речовини. Отже, реально мешканцям ніщо не загрожувало». А виходить, немає ознак «тероризму».

«На мій погляд, ми одержали досить вагомі підстави для того, щоб справу припинити у зв’язку з навчальним характером подій, що мали місце 22 вересня 1999 року в будинку по вулиці Новосьолов»,— повідомив в інтерв’ю 21 березня 2000 року слідчий Максимов, котрий порушив справу.

Тепер потрібно було дезавуати результати експертизи, проведеної Ткаченко. Ця честь також випала 21 березня на долю Максимова: «Аналіз проводив начальник ІТО [інженерно-технічного відділу] Юрій Васильович Ткаченко. На його руках, як пізніше з’ясувалося, після добового чергування залишалися сліди пластиту, до складу якого входить гексоген. Необхідно відзначити, що подібне «тло» у виді мікрочастинок може бути присутнім на шкірі тривалий час — до трьох місяців. Чистоти проведеного аналізу можна було досягти тільки при роботі в одноразових рукавичках. На жаль, вони не входять у робочий комплект спеціаліста-вибухотехніка, а засобів на їхнє придбання немає. Ми дійшли до висновку, що тільки тому міліціонери “поставили діагноз” — наявність вибухової речовини».

Напевно, саме так написав Максимов у супровідній документації в генпрокуратуру, пояснюючи необхідність закриття справи проти ФСБ по статті «тероризм». Вимагати від слідчого героїзму ми не вправі. У Максимова, як і в усіх нас, родина. Йти проти керівництва ФСБ було непрактично і ризиковано. Однак слід зазначити, що думка Максимова розходиться з точкою зору Ткаченко, якого ніяк не можна запідозрити в зацікавленості в цьому питанні. Нічого, крім неприємностей, принциповість Ткаченко принести йому не могла. І дійсно — після рязанського епізоду він був відряджений у Чечню.

Рязанське відділення спеціалістов-вибухотехніків, яким керував Ткаченко, було унікальним не тільки для Рязані, але і для всіх прилеглих областей. У ньому трудилися тринадцять чоловік саперів-професіоналів, що мали великий досвід роботи, котрі неодноразово проходила курси підвищення кваліфікації в Москві на базі науково-технічного центру «Взрывиспытание» і раз у два роки здавали спеціальні іспити. Ткаченко стверджував, що техніка в його відділі була на світовому рівні. Використаний для аналізу знайденої речовини газовий аналізатор — прилад, що коштує близько 20 тисяч доларів, — був повністю справний (інакше і бути не могло, тому що життя сапера залежить від справності техніки). Відповідно до своїх технічних характеристик газовий аналізатор має високу надійність і точністю, тому результати аналізу, котрий показав наявність випарів гексогену у вмісті мішків, сумнівів викликати не повинні. Отже, до складу імітаційного заряду входило бойова, а не навчальна, вибухова речовина. Знешкоджений специалистами-вибухотехніками детонатор, за словами Ткаченко, також був виготовлений на професійному рівні і муляжем не був.

Теоретично помилка могла відбутися у випадку, якщо за технікою не було належного догляду і якщо газовий аналізатор «зберіг» сліди попереднього дослідження. Відповідаючи на задане з цього приводу питання, Ткаченко сказав наступне: «Технічне обслуговування газового аналізатора проводить тільки вузький фахівець і строго за графіком: є планові роботи, є профілактичні перевірки, оскільки в приладі існує джерело постійної радіації». «Сліди» залишитися не могли ще і тому, що в практиці будь-якої лабораторії визначення випарів гексогену досить рідкісний випадок. Пригадати, коли б довелося визначати приладом гексоген, Ткаченко і його співробітники не змогли.

20 березня мешканці будинку по вулиці Новосьолов зібралися для запису програми «Незалежне розслідування» у студії НТВ. Разом з ними на телебачення прибули представники ФСБ. В ефір програма вийшла 24-го. У публічному телерозслідуванні брали участь Олександр Зданович, перший заступник начальника Слідчого управління ФСБ Станіслав Воронов, Юрій Щекочіхин, Олег Калугін, Савостьянов, глава рязанського УФСБ Сергеєв, слідчі й експерти ФСБ, незалежні експерти, юристи, правозахисники і психологи.

Виступаючи без масок і без зброї, співробітники ФСБ очевидним образом програли битву з населенням. Експертиза над цукром, що проводився майже півроку, виглядала анекдотично. «Якщо ви стверджуєте, що в мішках був цукор, то кримінальна справа за обвинуваченням у тероризмі повинна бути припиненою. Але кримінальна справа дотепер не припинена. Виходить, там був не цукор», — вигукував адвокат Павло Астахов, що ще не знав про те, що 21-го справу закриють. Було очевидно, що на повторну експертизу в Москву пішли інші мішки, не ті, котрі знайшли в Рязані. Тільки довести цю очевидність ніхто не міг.

Присутній у залі експерт-підривник “Трансвзрывпрома” Рафаель Гільманов підтвердив, що гексоген зовсім неможливо переплутати з цукром. Навіть по зовнішньому вигляді вони не схожі. Версію слідчих ФСБ про те, що під час першої експертизи забруднена валіза піротехника «дала слід», експерт назвав неправдоподібною. Настільки ж неправдоподібно виглядали і твердження представників ФСБ про те, що сапери, викликані на місце події, прийняли муляж за дійсний вибуховий пристрій. Співробітники ФСБ пояснили, що генерал Сергеєв, котрий повідомив про детонатор і є присутнім тепер у залі, «не є тонким фахівцем в області вибухових пристроїв» і 22 вересня просто помилився. Генерал Сергеєв на обвинувачення у свою адресу в непрофесіоналізмі чомусь не образився, хоча 22 вересня робив публічну заяву про детонатор, ґрунтуючись на висновках підлеглих йому експертів, у професіоналізмі котрих сумнівів не було.

Виявилося, що в залі багато військових. Вони з впевненістю заявляли, що, те що выдбулося в Рязані не схоже навіть на самі «максимально наближені» до бойових навчання. Підготовка бойових навчань завжди супроводжується обов’язковими підготовчими заходами, зокрема, на випадок можливих НП готується швидка медична допомога, медикаменти, перев’язні засоби, теплий одяг. Навіть найважливіші навчання, якщо вони пов’язані з заходами серед цивільного населення, обов’язково узгоджуються з місцевим керівництвом і зацікавленими відомствами. У даному випадку нічого не підготовлювалося і не узгоджувалося. Так навчання не проводяться — категорично заявив один з мешканців будинку, професійний військовий.

У цілому, аргументи співробітників ФСБ були настільки безглузді, що один з мешканців підсумки підвів по-своєму: «Не треба нам вішати локшину на вуха». От невеликий уривок з теледебатів:

«Народ: Слідче управління ФСБ порушило кримінальну справу. Воно що, порушило справу проти самої себе?

ФСБ: Кримінальна справа була порушена по факту виявлення.

Народ: Але якщо це були навчання, то по якому факту?

ФСБ: Ви не дослухали. Навчання проводилися з метою перевірки взаємодії різних правоохоронних органів. На той момент, коли порушувалася кримінальна справа, ні міліція Рязані, ні федеральні органи не знали, що це навчання…

Народ: Так, проти кого ж порушено справа?

ФСБ: Я ще раз говорю — кримінальну справу порушувалася по факту виявлення.

Народ: По якому факті? По факту навчань у Рязані?

ФСБ: Людині, що не розбирається в карно-процесуальному законодавстві, даремно пояснювати…

Народ: У чому ж полягала безпека громадян, що усю ніч провели на вулиці, у чому безпека тут для фізичного і психічного здоров’я? І друге — ви обурені тим, що дзвонять телефонні терористи і грозять вибухами, а чим ви від них відрізняєтеся?

ФСБ: Що таке забезпечення безпеки громадян? Це якийсь кінцевий ефект, коли вибухи не прогримлять…

Народ: Я сам колишній військовий. Навчань провів за 28 років, ну знаєте скількох, і те, що тут розповідають солідні люди, генерали, про навчання, ви знаєте, вуха в’януть!

ФСБ: Ви як колишній військовий проводили, напевно, військові навчання. У нас спеціальна служба, і в цій службі використовуються спеціальні сили і засоби на підставі закону про оперативно-розшукову діяльність…

(Втрутимося в суперечку народу з ФСБ і ще раз підкреслимо, що в законі «Про оперативно-розшукову діяльність у Російській Федерації» про навчання не говориться.)

Народ: Якщо хтось фіксував хід навчань, те де ці люди?

ФСБ: Якби, звичайно, нам раз у 10 збільшити особовий склад, то, звичайно…

Народ: Не треба нам локшину вішати на вуха! Люди, що бачили гексоген, ніколи його з цукром не поплутають…

ФСБ: Порошок насипали на кришку валізи, з яким вони з 95-го року їздили на всі навчання. І в Чечню у свій час брали. Коротше, папірці зреагували на пари гексогена…

Народ: Я бачив мішки з трьох метрів. По-перше, жовтуваті. По-друге, дрібні гранули, як вермішель.

ФСБ: Цукор виробництва Курської області. Цукор виробництва Воронезької області відрізняється. А цукор, що роблять у нас на Кубі, він узагалі жовтий!»

Присутній у студії рязанський журналіст Олександр Баданів писав наступного дня у місцевій рязанській газеті:

«Що ж усе-таки відбулося? — намагалися з’ясувати на телепередачі рязанці. Однак на більшість їхніх питань представники ФСБ не дали задовільної відповіді. […] За словами Здановича, ФСБ розслідує зараз кримінальну справа по факту вересневих подій у Рязані. Абсурд, можливий, імовірно, тільки в Росії: ФСБ розслідує кримінальну справу по факту навчань, проведених нею ж! Але ж справа може бути порушено лише по факту передбачуваних протиправних дій. Як же ж тоді відноситися до усіх попередніх заяв високопоставлених спецслужбістів про те, що ніяких порушень закону при проведенні навчань не було? Мешканці будинку №14 намагалися подати в Рязанську прокуратуру позов до ФСБ із вимогою відшкодування заподіяного морального збитку. Мешканцям сказали, що позов відповідно до процесуальних норм вони можуть пред’явити тільки до конкретної людини, що віддала наказ про проведення навчань. Шість разів Здановичу і Сергеєву задавався одне і те саме запитання: хто віддав наказ провести в Рязані навчання? Шість разів Зданович і Сергеєв ухилялися від відповіді, мотивуючи це інтересами слідства. […] Відсутність правдивої інформації породило версію про те, що спецслужби дійсно хотіли підірвати житловий будинок у Рязані для виправдання наступу федеральних військ у Чечні і підняття бойового духу солдат. “я бачив вміст мішків, на цукор це ніяк не схоже, — сказав на закінчення Олексій Картофелников. — Я впевнений у тому, що в мішках був не цукор, а справжній гексоген”. З ним згодні інші мешканці будинку. Так що, здається, в інтересах самої ФСБ було б назвати того, хто підписав наказ про проведення навчань, що підірвали довіру і престиж російських спецслужб».

Практичним результатом зустрічі в студії стало втручання адвоката Астахова в старий колективний позов рязанцев. Потерпіла сторона попросила генпрокуратуру роз’яснити їй ціль операції, а також визначити розміри і форму компенсації морального збитку. Цього разу відповідь прийшли підозріло швидко: «Співробітники ФСБ діяли в рамках своєї компетенції»,— повідомила генпрокуратура. І ясно, чому вона квапилася. На 24 березня була запланована прес-конференція Здановича, на якій керівництво ФСБ планувало «наїхати» на ЗМІ, а на 26 березня 2000 року були призначені президентські вибори.

Після ганебної поразки Здановича і його колег у студії Миколаєва керівництво ФСБ прийняло рішення у відкритих дебатах з населенням більше не брати участі і в НТВ не їздити. Більш того, видимо, саме в ці фатальні для всієї країни дні ФСБ вирішила почати планомірне знищення НТВ. 26 березня, у ніч після президентських виборів, про небезпеку закриття НТВ владою в зв’язку з показом програми Миколаєва «Рязанський цукор — навчання спецслужб чи невдалий вибух?» відкрито заявив у «Підсумках» Євгенія Кисельова Борис Нємцов: «Я не знаю, що буде з НТВ. Після того як один з авторів, по-моєму Миколаїв його прізвище, виклав свою версію вибухів у Москві й інших містах. Я думаю, що над НТВ нависла реальна загроза… Я вважаю своїм обов’язком захищати НТВ, якщо будуть якісь спроби його закрити. А я не виключаю, що така можливість існує. Принаймні стосовно ряду журналістів подібні спроби, може, не з боку Путіна, але з боку його оточення робилися».

У неформальній обстановці генерали ФСБ визнавалися, що ними прийняте рішення про «витіснення» з Росії керівників НТВ Гусинского, Ігоря Малашенко і Кисельова. Буквально наступного дня після приходу до влади Путін дійсно приступив до розгрому НТВ і імперії Гусинского «Міст», а з названих керівників каналу в Росії зумів утриматися тільки Кисельов.

До 24 березня 2000 року Здановичу було вкрай необхідно мати на руках постанова генпрокуратури Росії про законність проведення ФСБ «навчань» у Рязані у вересні 1999 року. І Зданович цей документ одержав перед самою прес-конференцією, 23 березня. Генеральна прокуратура Росії відмовила жителям Рязані в порушенні кримінальної справи у відношенні співробітників ФСБ «за відсутністю складу злочину». Прокуратура прийшла до висновку, що дії співробітників органів безпеки по перевірці ефективності прийнятих органами правопорядка заходів були здійснені в рамках компетенції органів ФСБ Росії в зв’язку з проводимим «комплексом попереджувальнопрофілактичних заходів, спрямованих на забезпечення безпеки громадян» у ході операції «Вихрь-Антитерор» «у зв’язку з різким ускладненням оперативної обстановки в країні, викликаних серією терористичних актів». З огляду на це, а також те, що дії співробітників ФСБ не мали суспільно-небезпечних наслідків і не спричинили порушення прав і інтересів громадян, генпрокуратура прийняла рішення про відмовлення в порушенні кримінальної справи.

У той же день начальник Управління генпрокуратури по нагляду за ФСБ Володимир Тітов переможно відрапортував про це державному телеканалу РТР у 17-годинних новинах. У переказі РТР і Тітова знайома усім рязанська історія від 22 вересня виглядала рядовою подією, невартою уваги громадськості і журналістів:

РТР: Мешканців евакуювали. Прибувший вибухотехнік не знайшов у мішках вибухової речовини. Міліціонери спочатку хотіли оголосити цей інцидент чиїмось дурним жартом.

Тітов: Разом з тим на місце приїхав начальник відділу експертизи Ткаченко. Наявним у нього приладом перевірив мішки. Прилад показав наявність гексогена.

РТР: З кожного мішка взяли по кілограму вмісту і відвезли на полігон. Але речовина не сдетонувала. У мішках знаходився цукор. Два дні згодом директор ФСБ Микола Патрушев заявив, що в Рязані проводилися контртерористичні навчання. І експерти пояснили, чому прилад, яким користувався Ткаченко, показали наявність гексогену.

Титов: Цей начальник постійно займався проведенням експертиз, і прилад спрацював на наявність мікрочастинок на його руках.

РТР: Сьогодні у справі про «Рязанський гексоген» поставлена крапка. Копії постанови генпрокуратури відсилають у Рязанське УФСБ і для депутатів фракції «Яблуко», що підготували запит про хід перевірки.

Первісні висновки експертів про те, що в мішках, виявлених у підвалі житлового будинку в Рязані, знаходився гексоген, у ході перевірки генпрокуратури спростовані. Повторна експертиза довела, що мішки були наповнені цукром. Однак у пресі і на телебаченні з’явилися повідомлення про те, що на навчаннях використовувався гексоген і ФСБ проводила ці навчання з ризиком для населення.

Тітов: Можна зробити тільки один висновок — зацікавленість певних кореспондентів, я б навіть сказав несумлінність… просто подавати смажену фактуру, тільки і всього… для підняття тиражу.

РТР: Тепер жителі будинку номер 14 дріб 16 по вулиці Новосьолова, нарешті, довідаються, заради чого їм довелося провести всю ніч на вулиці, очікуючи вибуху.

Тітов: Це була перевірка начальника місцевого УФСБ. Треба було подивитися, як він буде діяти в екстремальних ситуаціях.

РТР: У підсумку генпрокуратура ухвалила, що ці навчання проводилися без суспільно-небезпечних наслідків і в рамках компетенції спецслужб. Слідча справа по статті «тероризм», котру рязанські слідчі завели восени минулого року, буде закрито.

24 вересня, маючи у своєму розпорядженні своєрідну індульгенцію — документ про відмовлення генпрокуратурою рязанцам у праві подання позову проти ФСБ, — Зданович перейшов у настання проти журналістів. Сильно нервуючи, на огидній російській мові, він приступив до відвертих погроз:

«Я б хотів звернути вашу увагу на те, що ми не залишали і не залишимо надалі — я хочу це офіційно заявити — без уваги ні одну провокацію, що проти державної служби, державного інституту організують окремі журналісти. […] Виходить, щоб конкретно вказати: от з “новой газети” кореспондент, що публікував ці статті, я не боюся називати його провокатором, оскільки в нас зараз є цілком показання того солдата, що потім, так сказати, був використаний як переспів й у “Загальній газеті”, як усі відбувалося і як з нього витягали, так сказати, ці слова і що йому обіцяли за все це. Це усе доведено. У рамках кримінальної справи, що існує по цій… по ваших же публікаціях, може, не вашим, а по іншим — кримінальна справа — воно буде довершено на початку квітня. Виходить, у рамках цієї кримінальної справи буде допитаний сам кореспондент, чому він такі дії, так сказати, робив. І в рамках цього вже є визначені позови з боку представників повітряно-десантних військ, і, коли це все буде закріплено процесуально і ляже у вигляді протоколів у кримінальну справу і буде оцінено відповідним чином і прокуратурою і нашими представниками Договірноправового управління, я не виключаю зовсім, що ми пред’явимо певні позови, у тому числі й у судовому порядку, тому що провокаціями займатися нікому не дозволене».

Вислухавши погрози Здановича, один із присутніх на брифінгу журналістів, видно, що не сильно злякавшись, запитав: «Я от, чесно кажучи, не хотів вам ставити запитання з приводу Рязані, мене ця тема як би мало цікавить, але ви самі вступили в полеміку. Поясніть мені, будь ласка, от припустимо, у мене є в селі свій приватний будинок, ви можете там провести навчальну тривогу і підкласти от під мій будинок навчальну бомбу, маєте ви законні підстави?»

Відповідь Здановича ще раз продемонструвала, що ФСБ і російське суспільство говорять різними мовами, хоча і живуть в одній державі:

«Виходить, я зрозумів, виходить, я ще раз говорю, що ми діяли строго в рамках закону по боротьбі з тероризмом. Усі наші дії […] досліджені прокуратурою, і жодної дії, яка б порушувало той чи інший закон, не зафіксовано. От я вам можу таку відповідь дати».

Занадто багато подій нашарувалося на другу половину березня 2000 року. Видно, саме через вибори 26 березня не вийшов черговий номер опальної «Нової газети», що містить матеріали про фінансування передвиборної кампанії Путіна і про ФСБ. 17 березня невідомі хакеры зламали комп’ютер газети і знищили комп’ютерну верстку випуску. Щекочихин на це заявив, що злам комп’ютерної системи став останнім у цілому ряді інцидентів, спрямованих на те, щоб перешкодити газеті нормально працювати. Зокрема, не дуже давно офіс газети був зламаний, а комп’ютер, що містив інформацію про рекламодавців, викрадений. За останні два роки податкова поліція чотири рази проводила перевірки в офісі «Нової газети», а від деяких її спонсорів Кремль вимагав припинення фінансування непокірливого органу.

Керівництво «Нової газети» спробувало зрозуміти, що саме завело його в настільки серйозне протистояння з ФСБ. З проханням проаналізувати ситуацію журналісти «Нової газети» звернулися до самих співробітників відомства. Відповідь, що одержала газета, варто назвати відвертою:

«Така активність з боку держави стосовно видання, безумовно, свідчить про те, що ви вторглись у заборонну зону, наступили комусь на хвіст. Не виключено, що ви стали небажаними свідками не самого вдалого епізоду внутрішніх розбирань у спецслужбах. Якщо факт мав місце, ніхто з протиборчих системних угруповань його не підтвердить. Усі зацікавлені в тім, щоб його сховати. Вони явно побоюються, що знайдуться нові живі свідки підготовки рязанських “подій”».

До цього часу Рязан із провінційного міста перетворилася в місце паломництва іноземних журналістів. Як дотепно підмітив Павло Волошин, Рязань «по кількості іноземних журналістів на душу населення незабаром зрівняється з Москвою». Номера «люкс» місцевих готелів були зайняті тепер іноземними кореспондентами, і усі вони, разом зі своїми знімальними бригадами, осаджували місцеві міліцію, ФСБ і навіть МНС. З цієї причини з Москви в Рязань прийшов наказ в УФСБ і УВС контакти з пресою припинити. Хтось з офіцерів, що уже встигли дати інтерв’ю, поспішно відмовлявся від своїх слів. По факту витоку інформації в рязанських силових відомствах почалася службова перевірка. А на всі журналістські запити Юрій Блудов сухо відповідав: «Без коментарів».

Від наміру судитися з ФСБ усі без винятку мешканці рязанського будинку відмовилися, хоча впевненості в невинності ФСБ не було. У будинок № 14/16 неодноразово приїжджали офіцери міліції і ФСБ, умовляли не подавати на організаторів навчань в суд. Навіть генерал Сергеєв приїзджав, просив не скаржитися, перепрошував за своїх московських колег. Коли 20 вересня 2000 року НТВ передавало репортаж про скорботний ювілей, що наближається, одна з жінок сказала: «Незабаром підходить ця дата, узагалі, з будинку хочеться піти. Тому що боюся, що річницю, не дай Боже, відзначать знову таким же навчанням. Я особисто сумніваюся, що це були навчання. Я сумніваюся». «З нами обійшлися, як з бидлом, говорила інша жителька будинку. — Якби нам хоча б над ранок сказали, що це перевірка, а то аж тільки через два дні… Ми не віримо, що це були навчання». «Я не вірю, що це були навчання, — сказала Людмила Картофельнікова. — Ну хіба можна так знущатися з людей? У нашому будинку на восьмому поверсі жінка похилого віку не змогла вивезти паралізовану матір і евакуювалася одна. Як же вона ридала потім у кінотеатрі». Герой рязанських подій Олексій Картофельніков теж сумнівався: «ніхто нам у той день не пояснив, що це були навчання. Так ми і не віримо. У нас адже ж — якщо щось вибухнуло, виходить, теракт. Якщо розмінували — навчання».

Сумнівалися не тільки жителі нещасливого рязанського будинку, але і російська преса. «Якщо власті переконливо доведуть, — писала «Версія», — що саме чеченські терористи підривали будинки зі сплячими жителями, ми якщо не схвалимо, то принаймі зрозуміємо ту жорстокість, з якою обрушилися на чеченські міста і села наші війська. Але якщо вибухи замовили не чеченці, не Хаттаб, не Басаєв, не Радуєв? Якщо не вони, то хто? Подумати страшно. […] Ми вже розуміємо, що просто так заявляти про те, що вибухи організували чеченці, ми не можемо».

Нарешті, сумнівалися численні іноземні фахівці. От що відповів на запитання про причини виникнення війни в Чечні Вільям Одом:

«Росія, на мою думку, сама сфабрикувала привід для цієї війни. Є досить переконливі докази того, що поліція інсценував деякі вибухи в Москві. Вони попалися на таких діях у Рязані, і спробували представити свої дії як навчання. Я думаю, що російський режим сфабрикував цілий ланцюжок заздалегідь спланованих подій для того, щоб сформувати російська суспільна думка і направити країну по шляху, що неприйнятний для більшості росіян».

Вийшовши за рамки правового полючи, ФСБ засновувала свою діяльність не на Конституції РФ і не на кримінальному і кримінально-процесуальному кодексах, а на власних політичних пристрастях, сформульованих в інструкціях і усних наказах. Беспрєдел, у який занурилася Росія, виник насамперед тому, що спецслужби планомірно і цілеспрямовано руйнували законодавчі основи російської державності. У цій війні найстрашнішою зброєю спецслужб були організовані ними по всій країні підконтрольні позаштатні спецгрупи.

Роздiл 8

Створення пiдконтрольних ФСБ позаштатних спецгруп

Позаштатні конспіративні бойові групи з колишніх і діючих співробітників спеціальних військових підрозділів і силових структур починають створюватися в Росії в 1980-х роках. Всього в Росії існує близько 30 силових відомств. Військові підрозділи були при кожнім з них. Важко сказати, наскільки ця акція носила організований, а наскільки стихійний характер. Очевидно, що ФСБ намагається скрізь мати своїх людей і, якщо не завжди організовує угруповання у формальному сенсі слова, то тою чи іншою мірою контролює їхню діяльність із самого початку. Показовою є історія створення в Примор’ї угруповання братів Олександра і Сергія Ларіонових.

Наприкінці 80-х років до одного із самих великих виробничих об’єднань Владивостока Востоктрансфлот за розподілом відправляються два брати Олександр і Сергій Ларіонови. Незабаром С. Ларіонов стає керівником комсомольської організації об’єднання. Коли почалося акціонування держпідприємства, брати Ларіонови, десь роздобувши гроші, самі і через підставних осіб скупили великий пакет акцій і зареєстрували при Востоктрансфлоті службу безпеки виробничого об’єднання під назвою «Система СБ». На базі цієї структури була потім створена наймогутніша і найкривавіша в історії Примор’я ОПГ.

Люди Ларіонових об’їжджали військові частини Тихоокеанського флоту, йшли до командира чи його заступнику по роботі з особовим складом, розповідали, що займаються працевлаштуванням бійців спецпідразділів, що звільняються в запас, у «Систему СБ», що займається боротьбою з оргзлочинністю; і після звільнення в запас бійці диверсійних підрозділів проиходили до них на роботу. Угруповання було побудовано за системою ГРУ; мали свою розвідку і контррозвідку, своїх «чистильників», бригади зовнішнього спостереження, підривників та аналітиків. В Японії було придбано найсучасніше устаткування — сканери, що дозволяють перехоплювати пейджінгові повідомлення і розмови по радіотелефонах, «жучки», прилади нічного бачення і спрямовані мікрофони, заховані в різні предмети.

Бригада Ларіонових діяла в тісному зв’язку з приморськими спецслужбами, насамперед з військово-морською розвідкою ГРУ. Замовлення на відстріл злочинних авторитетів надходили з місцевого УФСБ. Аналітики Ларіонових визначили сім «злочинних авторитетів», які очолювали угруповання, що контролюють Владивостокські бізнеси. Цю сімку Ларіонови вирішили «прибрати», а бізнеси забрати собі.

Першим в списку стояв бандит з кримінальним псевдо Чехов. Двоє ліквідаторів бригади Ларіонових організували засідку на трасі за містом і розстріляли з автоматів машину Чехова. Водій, що вискочив з машини, був убитий пострілом в голову, а пораненого «авторитета» відвезли в сопки, облили бензином і спалили.

Іншому «засудженому» кинули в спальню вибуховий пристрій великої потужності. Об’єкт тер-акту вижив, але обрушився під’їзд житлового будинку, загинули чотири випадкові людини.

У 1993 році всередині угруповання Ларіонових виник конфлікт. Один з її лідерів, Вадим Голдберг (чи Гольдберг) та його подільники викрали А. Ларіонова, вивезли його в ліс та вбили, завдавши кілька десятків ударів ножами. Довідавшись про смерть брата, С. Ларіонов сховався. Під кінець року всі члени банди, в тому числі С. Ларіонов і Голдберг, були затримані карним розшуком. На одному з перших допитів С. Ларіонов заявив, що поки говорити нічого не буде, але все розповість на суді: і про «Систему СБ», і про кураторів із спецслужб. Щоб цього не відбулося, Ларіонова вбили.

Перебував він у Владивостокському СИЗО №1, в одиночній камері, що посилено охоронялася . По дорозі на черговий допит назустріч Ларіонову в коридор вивели Євгенія Демьяненко, що провів за ґратами 19 років. Проходячи поруч, Демьяненко вихопив «заточку» і вбив Ларіонова одним ударом.

Помста Ларіонову на цьому не закінчилася. В 1999 році невідомі підірвали квартиру Ларіонова, де знаходилася його дружина, яка не постраждала. Через деякий час найманий вбивця розстріляв адвоката Ларіонова Надію Саміхову. Владивостоком поповзли чутки, що «спецслужби прибирають свідків». Дійсно, прокуратура підозріло довго тягла із судом. Слідство тривало кілька років, обвинувальний висновок був винесений тільки 14 січня 2000 року. Кримінальна справа по угрупованню Ларіонових нараховувала 108 томів. Але на лаві підсудних опинилися всего дев’ять чоловік. Троє вийшли прямо з залу суду, тому що їм зарахували час, проведений під слідством. Інші одержали від 8-и до 15-и років позбавлення волі (зокрема, 15 років одержав Голдберг).

Є підстави припускати, що на ФСБ працювала бригада відомого самарського кримінального «авторитета» Олександра Литвинки (кримінальне псевдо Ніссан). Литвинка жив в Україні. На початку 80-х років приїхав у Самару і незабаром за серію розбійних нападів був засуджений до сімох років. З колонії вийшов «авторитетом», псевдо Ніссан одержав за любов до японських автомобілів. Заручившись підтримкою самарских «авторитетів», таких, як Дмитро Рузляєв (Діма Великий) і Михайло Безфамільний (Біс), Литвинка створив свою «бригаду», кістяк якої склали колишні спортсмени-каратисти, що строго дотримувалися «сухого закону» і беззаперечно підкорялися наказу.

Незабаром Литвинка починає брати участь у війні за контроль над Волзьким автозаводом (ВАЗом). На початку 1996 року в пансіонаті «Дубки» проходить зустріч представників двох самарських злочинних угруповань. Після того як переговори вдало завершилися, четверо невідомих розстріляли тих, що зібралися з «калашніков». Чотири кримінальних «авторитети» й один «злодій в законі» були вбиті. В одному з нападників впізнали Литвинку, якого незабаром заарештували. Через місяць Литвинка з в’язниці був звільнений, обвинувачень пред’явлено йому не було.

З цієї хвилини в кримінальному середовищі Самари вже не сумнівалися в тім, що Литвинка працює на спецслужби. На одній із «злодійських» сходок Литвинку оголосили поза законом. Щоб не бути вбитим, Литвинка виїхав із Самарської області і з’являвся там рідко, в основному для того, щоб зробити чергове замовлене вбивство «авторитета». Напевне, саме він вбив у Самарі в 1998 році Дмитра Рузляева, а в 1999 — «авторитета» Костянтина Беркута.

Вдень 23 вересня 2000 року Олександр Литвинка був вбитий у Москві в районі будинку № 27 по вулиці Крилатські пагорби. Стріляли чотири чоловіки. На місці вбивства співробітниками міліції були виявлені кинуті два пістолети «Макарова» із глушителями, пістолет-кулемет «Кедр» і пістолет «Іж-Байкал». Там же був знайдений пістолет «Макарова», що належав убитому. Злочинці зникли з місця події на білому автомобілі ВАЗ-2107. Хто саме прибрав Литвинку — співробітники ФСБ чи самарські «авторитети», — залишається тільки здогадуватися.

Відома «курганська» бригада Олександра Солоніка (Сашка Македонського), що складалася в основному з колишніх і діючих співробітників російських спецслужб і підрозділів, також курирувалася спецслужбами, зокрема, СБП і ФСБ. «Курганське» угруповання з’явилося в Москві на початку 90-х і було взяте під контроль лідером «орєховського» угруповання Сергієм Тимофєєвим (Сільвестром). Тимофєєв був агентом МБ-ФСК і тісно спілкувався з колишнім офіцером 5-го Управління КДБ СРСР Майоровим, що пізніше очолив одну з охоронних структур у Токо-Банку. Майоров регулярно відвідував начальника Оперативного управління (ОУ) АТЦ ФСБ генерал-лейтенанта Івана Кузьмича Миронова, що був секретарем партійної організації 5-го Управління КДБ СРСР, до чиїх безпосередніх обов’язків тепер входив розшук терористів.

У середині 90-х всередині «орехівського» угруповання намітилися великі зміни: у Тимофєєва з’явився суперник — Сергій Буторін (Ося). У вересні 1994 року Тимофєєв був підірваний у своєму «Мерседесі». Один за одним зникли вірні Тимофєєву люди. Буторін створив власне угруповання, до котрого ввійшли люди з «орехівської», «курганської» і «медведковскої» ОПГ. Серед «чистильників» знаходилися бійці спецназів ГРУ, МВС, ВДВ. В оточенні Буторіна з’явилися діючі співробітники силових відомств, у тому числі один підполковник з контррозвідки (він був обвинувачений потім у ряді тяжких злочинів, але пізніше обвинувачення були зняті).

До кінця 1994 року у «курганцев» чітко позначилися лідери — Колигов, Нелюбін та Ігнатов. Слава про «чистильників кургану» розносилася по всій Росії. Одним з найвідоміших найманих вбивць став Олександр Солонік. Однак найбільш активним і небезпечним вбивцею у «курганській» ОПГ був Конахович.

Жорстокою була війна «курганців» проти «бауманської» ОПГ. Зі слів одного з агентів, що працювали в «курганців», під час цієї війни загинуло кілька десятків членів «бауманської» бригади, причому людей, як правило, викрадали, найжорстокішим образом катували (виколювали очі, палили вогнем) і тільки потім вбивали. «Бауманських» «курганці» охрестили «звіриною бригадою». За їхніми словами, там було багато дагестанців. Війна йшла, зокрема, за контроль над однією з фірм, що продають американські автомашини. Хитрість полягала в тому, що в автопокришках цих машин з Колумбії переправляли наркотики.

Розробкою «курганців» займався 12-й відділ МУРу. Оперативну справу вів Олег Плохіх. Два члени «курганської» ОПГ були нарешті затримані і посаджені в СИЗО «Матроська тиша». Один з них в розмові з адвокатом сказав, що якщо до нього застосують психотропні засоби, він може «розколотися» і все розповісти, а розповідей буде на десяток великих замовлених справ, включаючи вбивство Ліст’єва. Арештований просив перевести його в Лефортово й обіцяв почати співробітничати зі слідством, якщо йому дадуть визначені гарантії безпеки, тому що на рахунку «курганських» була безліч вбивств, у тому числі і так званих злодіїв у законі, за що за неписаними правилами російської в’язниці призначалася смерть.

МУР вже почав готувати переведення обох арештованих, але не встиг. Відбувся витік інформації, і «курганців» в одну ніч убили, хоча вони й сиділи в різних камерах. А їхні показання допомогли б розкрити не одне гучне замовлене убивство.

Солонік виявився більш щасливим. Після затримання він був поміщений у спеціальний корпус в’язниці «Матроська тиша», відкіля йому була організована втеча в Грецію.

До розгрому «курганців» безпосереднє відношення міг мати лідер «коптевської» ОПГ Василь Наумов (Наум), що перебував в агентурному апараті МВС РФ. У свій час «курганці» ввійшли в довіру до «коптевської» ОПГ і, виявивши практично всі прибуткові точки суперників, стали прибирати їхніх лідерів. Зрозумівши, хто саме їх прибирає, Наумов здав «курганців» 12-му відділу МУРу. Тоді в конфлікт втрутилася ФСБ, не зацікавлена в розгромі «курганського» угруповання, що вона курирувала, а головне — тому що побоювалася витоку інформації і скандалу. У ФСБ швидко визначили, що інформація про «курганських» надходить у МУР через Наумова, що тісно спілкується з членами «курганського» угруповання. Ця інформація була передана «курганцям».

27 січня 1997 року Наумов у супроводі бійців міліцейського спецназу «Сатурн», що його охороняли, під’їхав на зустріч з оперативним співробітником МУРу, у якого він був на зв’язку, до будинку ГУВД на Петровке, 38. По мобільному телефону він викликав до себе оперуповноваженого і став чекати в машині. В цей момент до машини Наумова позаду під’їхали «Жигулі», і люди, що знаходилися в них, розстріляли Наумова. Так «курганці» дали зрозуміти, що в курсі співробітництва Наумова з МУРом.

Робота агента МВС Наумова не змогла б привести до розгрому «курганської» бригади, якби не дві додаткових обставини. Першою було зняття Коржакова з посади керівника СБП і наступна ліквідація цієї структури. Без підтримки Коржакова «курганці» стали вразливі. Другою — «проплачене» у центральний апарат МВС замовлення на знищення «курганської» групи. Замовлення було «проплачене» «бауманськими» бандитами, що традиційно мали в керівництві МВС гарні зв’язки і після відставки Коржакова змогли поставити в міністерстві питання про усунення «курганців».

Крім МУРу за «курганцями» полював ще і Буторін, що дав команду на їхній відстріл. Усі сплановані угрупованням Буторіна вбивства проводилися на рівні професійної спецслужби, включаючи буквально щохвилинний звіт учасників операції. Передбачалося зібрати кістяк «курганських» бойовиків (Колигов, Нелюбін, Ігнатов і Солонік) у Греції і вбити всіх разом.

Операція Буторіна по усуненню групи Солоніка проводилася під контролем ФСБ і ГРУ. Напевно, саме тому відбувся витік інформації, і два тижні цілодобового спостереження за грецькою віллою Солоніка були витрачені даремно. Колигов, Нелюбін і Ігнатов у Солоніка не з’явилися. Тоді двоє вірних Буторіну людей — Сашко Солдат і Сєрьожа — одержали команду прибрати одного Солоніка. 2 лютого 1997 року Солдатов і Сєрьожа під’їхали до будинку Солоніка, з яким були знайомі, викликали його і поїхали вбік Афін. По дорозі Солдат, що сидів позаду, накинув Солоніку на шию зашморг і задушив його.

До Греції тим часом вилетіли співробітники московського РУОПа, що одержали від Буторіна інформацію, що Солонік живе в пригороді Афін у містечку Варибоби. Рухаючись за переданою Буторіним схемою, руопівці 3 лютого 1997 року знайшли труп Солоніка. Прилетіли б вони на добу раніше — могли б застати його в живих. Але ті, хто складав графік операції, знали, хто, куди і коли повинен був прилетіти.

Тому РУОП і спізнився, що не повинен був застати живого Солоніка.

Загалом, це офіційна версія. А що відбулося насправді ми ніколи не довідаємося. Чотири аудіокасети із записом своїх спогадів Солонік залишив у номерному сейфі в банку на Кіпрі. У січні 1997 року, за кілька днів до «загибелі», він подзвонив своєму адвокату Валерію Каришеву і попросив його у випадку смерті плівки видати. 2 лютого Солонік дійсно «пішов з життя», чомусь прихопивши із собою гроші з рахунку. З кримінальної справи Солоніка кудись ділися його відбитки пальців. Як крізь землю провалилася подруга, що знаходилася з ним у Варибоби .

З гідною адвоката оперативністю Каришев в тому ж році видав записи Солоніка. І було очевидно, що книга, де розказано багато чого, але без прізвищ, своєрідна страховка Солоніка: не шукайте, інакше назву прізвища. До речі, Буторін, оголошений у федеральний розшук «за здійснення особливо тяжких злочинів», теж не знайдений. Говорять, він став великим комерсантом.

Ще одна позаштатна спецгрупа — організація полковника ГРУ Валерія Радчикова, керівника Російського фонду інвалідів війни в Афганістані (РФИВА) — була створена в 1991 році по лінії ГРУ. З тих, хто мав відношення до фонду, 37 чоловік були вбиті і 62 поранені.

У 1994 році в під’їзді свого будинку був підірваний перший керівник фонду Михайло Лиходій. У жовтні 1995 року чудом вижив сам Радчиков. Він одержав шість куль, був важко поранений, але зумів на машині втекти від убивць. А от його юрисконсульт і довірена особа Дмитро Матешев в тій перестрілці був убитий.

10 листопада 1996 року 14 чоловік були розірвані на шматки і 26 покалічені під час вибуху на Котляковському цвинтарі. Серед загиблих була вдова Лиходія Олена Краснолуцька, що займала посаду фінансового директора РФИВА, а також друг і спадкоємець Лиходія Сергій Трахіров. В організації вибуху був обвинувачений Радчиков. 3 вересня 1998 року, коли Радчиков уже сидів у в’язниці, був застрелений його інший помічник — генеральний директор нового афганського фонду Валерій Вуколов.

Всі ці роки з фонду крались гроші, що для Росії звичайно. Але незвичайні були розміри розкрадань. За самими скромними підрахунками мова йшла про 200 мільйонів доларів. Справу розслідували кращі сили генеральної прокуратури на чолі зі слідчим з особливо важливих справ Даниловим. Йому допомагали ще чотири «важняка» і понад 100 оперативників (всього 180 чоловік). Але вони так і не змогли зрозуміти, куди подівались мільйони, викрадені в інвалідів-«афганців». Самому Радчикову в провину ставилася крадіжка тільки 2,5 мільйонів.

Через кілька днів після арешту Радчикова його заступник по фонду Валерій Вощевоз, що курирував усі фінансові потоки фонду, а під час президентської кампанії 1996 року був довіреною особою Бориса Єльцина, був спішно відправлений повноважним представником президента в Амурську область. Суд над Радчиковим і двома його подільниками — Михайлом Смуровим і Андрієм Анохіним — тривав десять місяців. 17 січня 2000 року державний обвинувач поставив вимогу дати підсудним відповідно 13, 15 і 10 років позбавлення волі.

Радчиков обвинувачувався в тому, що влітку 1996 року задумав вбити свого конкурента по «афганському» руху — голову РФИВА Сергія Трахирова — і передав для цього своєму сусідові по будинку ветерану Афганістану Андрію Анохіну пістолет і не менш 50 тисяч доларів як винагороду. Анохін же схилив до співучасті в убивстві за 10 тисяч доларів Михайла Смурова.

Вбити Трахирова було не просто. Його всюди супроводжували охоронці з загону «Вітязь», що знаходиться в підпорядкуванні у С. І. Лисюка, що тісно співпрацювали з ФСБ. «Герой Росії» Сергій Іванович Лисюк, творець та перший командир загону внутрішніх військ спеціального призначення МВС РФ «Вітязь», ще старшим лейтенантом був завербований до агентурного апарату Особливого відділу КДБ. Останнім співробітником спецслужби, у якого Лисюк перебував на зв’язку, був начальник відділу військової контррозвідки полковник Володимир Євгенович Уласов, що виключив Лисюка з агентурного апарату ФСБ (щоб у того не з’явився новий куратор) і зробив його так званим архівним агентом. «Героя Росії» Лисюк одержав за командування загоном «Вітязь» при захисті «Останкіно» у 1993 році. Саме він віддав наказ відкрити вогонь по путчистах.

Уласов був одним із заступників Лисюка в очолюваній останнім комерційній фірмі, що по оперативним даним тренувала найманих вбивць, у тому числі членів угруповання Лазовського.

Отже, змовники вирішили підірвати Трахирова на Котляковському цвинтарі, на поминках за вбитим в 1994 році першим головою РФИВА Михайлом Лиходієм. Дивно те, що за кілька днів до вибуху в Трахирова змінили охорону. Нова охорона в момент вибуху загинула. Старі охоронці з «Вітязя» залишились живими. Можна припустити, що про майбутній замах Лисюк міг знати від Власова чи інших людей.

18 січня завершилися судові слухання в справі про вибух. Підсудним було надано останнє слово. Усі троє заявили про свою «повну непричетність» до теракту і попросили суд визнати їх невинними. Адвокат Радчикова П. Юшин заявив, що справа сфабрикована. 21 січня Московський окружний військовий суд під головуванням полковника юстиції Володимира Сердюкова виправдав підсудних за «недоведеністю участі в зробленому злочині».

Аргументи слідства в справі про вибух на Котляковському цвинтарі суд вважав непереконливими. Підставою для виправдувального вироку стали результати судової експертизи залишків вибухового пристрою, що виявили істотні розбіжності з даними експертизи, проведеної в ході слідства. Крім того, знайома одного з обвинувачуваних, Михайла Смурова, на суді зненацька заявила, що в день вибуху Смуров був вдома і не міг пустити в хід вибуховий пристрій, що йому інкримінувалося слідством.

Валерій Радчиков був також виправданий у справі про розкрадання з фонду 2,5 мільйонів доларів. Всі троє були звільнені з-під варти в залі суду. 25 липня 2000 року генпрокуратура програла у Верховному суді клопотання про скасування виправдувального вироку. Радчиков припускав винести слухання в Європейський суд. Однак 31 січня 2001 року, приблизно в 8 годин ранку, він загинув в автокатастрофі на 39-му кілометрі Мінського шосе, коли повертався в Москву на машині марки «Москвич-2141». В той же день агентство РІА «Новини» передало, що, на думку правоохоронних органів, його загибель може виявитися не просто нещасливим випадком.

Десятки трупів, мільйони, що пропали і жодного пійманого злочинця — для банальної кримінальщини річ статистично неможлива. Не потрібно бути Шерлоком Холмсом, щоб обчислити, хто стояв за цієї складною і, безумовно, успішною грою, в якій головний герой так вчасно загинув в автокатастрофі.

Розділ 9

ФСБ організує замовні вбивства

З 1993 року на Лазовського працювала «узбецька четвірка». Усі четверо були росіянами, родом з Узбекистану. Група складалася з колишніх спецназівців, що, за словами начальника 10-го відділу московського РУОПа Віталія Сердюкова, у досконалості володіли усіма видами стрілецької зброї і з підручних предметів могли виготовити потужні бомби. Спеціалізацією злочинців були вбивства на замовлення. По попереднім підрахункам оперативників, на її рахунку було біля двадцяти вбивств по контрактах у Москві, Санкт-Петербурзі, Липецьку, Тамбові, Архангельську й інших містах. За спиною убивць стояв певний «генеральний підрядчик», свого роду диспетчер, що приймав замовлення. На замовників при такій організації роботи вийти було практично неможливо. Першим «узбецьку систему» прорахував Цхай.

Проживала «узбецька четвірка» в одному з будинків на Петрівці, поруч з будинком московського ГУВД. Жертвами найманих убивць скоріш за все були декілька нафтових і алюмінієвих магнатів, банкірів і великих підприємців. Не виключено, що на рахунку «узбецької четвірки» вбивство віце-губернатора Санкт-Петербурга Михайла Маневича, генерального директора Громадського російського телебачення (ГРТ) Владислава Лістьєва, голови республіканського союзу підприємців Олега Звєрєва і багатьох інших. У всякому разі руопівці стверджували, що четвірка по кількості жертв і «якості» роботи йшла в порівняння тільки з «курганською» бригадою. Правда, останні убивали в основному «злодіїв у законі» і «авторитетів» злочинного світу.

«Узбецька четвірка» і люди Лазовського підозрювалися у викраденні з залу VIP в аеропорті Шереметьєво-1 і наступному вбивстві російського представника американської корпорації AIOC Фелікса Львова. Фірма Львова суперничала за контроль над Новосибірським електродним заводом, що був основним постачальником електродів на Красноярський алюмінієвий завод, а також за придбання великого пакета акцій самого Красноярського алюмінієвого заводу (КрАЗа). Наприкінці 1994 року керівництво КрАЗа на чолі з гендиректором Юрієм Колпаковим підписало контракт із компанією AIOC, що тісно співробітничала в Москві з комерційним банком «Югорський». Президент банку Олег Кантор і його заступник Вадим Яфясов розраховували залучити КрАЗ у банк як клієнта, а потім зробити з нього партнера і через переорієнтацію банку на обслуговування алюмінієвих заводів заробити непогані гроші.

Переговори просувалися успішно. У березні 1995 року Яфясов був призначений заступником гендиректора КрАЗа по зовнішньоекономічних зв’язках. Попутно Львов, що на той час уже співробітничав з керівництвом КрАЗа і відповідав за зв’язки із силовими структурами, домігся переключення на AIOC практично всіх товарно-сировинних потоків КрАЗа і вів справу до того, щоб американській компанії був переданий у керування з наступним продажем 20-процентний пакет акцій Ачинського глиноземного комбінату – постачальника сировини КрАЗа. 10 квітня 1995 року, за чотири дні до зборів акціонерів Ачинського глиноземного комбінату, що повинне було переобрати гендиректора, Яфясов був убитий у власній машині в під’їзду свого будинку в Москві.

Зрозуміло, що Фелікс Львов був цією подією налякана. Наприкінці травня він виступив на слуханнях у Держдумі, де розповів про незаконні операції по скупці акцій алюмінієвих заводів у Росії і про залученість в цей бізнес узбецької і російської мафій. Але звертання до громадськості і влади не допомогло. Вдень 20 липня, на території цілодобово охоронюваного підмосковного дачного комплексу, був зарізаний президент банку «Югорський» Олег Кантор. Наприкінці липня був даний ще один сигнал: викрадений невідомими і через кілька днів звільнений водій фірми «Форвард», що належала Львову.

6 вересня 1995 року Львов вилітав із Шереметьєво-1 в Алма-Ату. Він уже пройшов митний контроль, коли до нього підійшли два співробітники ФСК, пред’явили посвідчення і повели. Пізніше свідками по фотографії (високий, сухорлявий, з чорним волоссям) був впізнаний один зі співробітників ФСК, що затримували Львова, бойовик Лазовського Льоха. Є підстави думати, що до організації цього викрадення крім Лазовського безпосереднє відношення мав Петро Суслов.

8 вересня тіло Фелікса Львова знайшли на 107-м кілометрі Волоколамського шосе з п’ятьма вогнепальними пораненнями, на купі сміття, у п’ятьох метрах від асфальтованої площадки для відпочинку. У кишенях убитого були знайдені 205 тисяч карбованців, візитна картка члена ради директорів «Альфа-банку» і посвідчення співробітника МЗС із фотографією Львова і вигаданим прізвищем (до МИДу Львов відношення не мало).

Бойовиків «узбецької четвірки» піймали випадково. Лідер угруповання, на прізвисько Ферганець, попався з фальшивими документами, коли перетинав таджицько-киргизький кордон. По картотеці було встановлено, що Ферганець знаходиться в розшуку по підозрі в убивстві Маневича. На допиті Ферганець повідомив, де в Киргизії ховалися інші члени групи. У середині липня 1998 року спільники Ферганця були арештовані. У Москву арештованих перевозили з особливими запобіжними заходами. Місцезнаходження їх під арештом нікому не повідомлялося.

Правда, в убивстві Маневича прокуратура Санкт-Петербурга підозрювала ще одне петербурзьке угруповання, теж спецназівське. Очолювали її колишній прапорщик 40-річний Володимир Борисов (Прапорщик) і колишній капітан-танкіст Юрій Бірюченко (Бірюк). На угруповання співробітникам карного розшуку удалося вийти наприкінці літа 1998 року. 21 серпня в двох районах Санкт-Петербурга – Центральному і Червоногвардійському – практично одночасно були зроблені замахи на двох бригадирів «акуловського» злочинного угруповання, також колишніх офіцерів армійського спецназу, Раззувайло та Лося. Першого смертельно ранив з пістолета в під’їзді будинку на Лиговськом проспекті бойовик, загримований під бомжа професійними гримерами на Ленфільмі. Другого намагалися підірвати в автомобілі БМВ на Свердловській набережній Неви, але бомба виявилася недостатньо потужною, Лось вижив і розповів сищикам, хто міг стояти за обома злочинами.

Борисов і Бірюченко організували також вбивство в Пскові в 1998 році ще одного бригадира «акуловської» угруповання – Изморосина. Справу про убивство двох «авторитетів» і замаху на третього об’єднали в одне виробництво. Для її розслідування створили оперативно-слідчу групу, яку очолив старший слідчий прокуратури Вадим Поздняк.

Членами бригади Юрія Бірюченка в основному були колишні спецназівці. Тренування по стрільбі вони проводили в тирі Петербурзького гарнізону, а техніці зовнішнього спостереження і прослуховування телефонних переговорів навчалися, як пізніше встановило слідство, в кадрових співробітників ГРУ і петербурзького УФСБ. Кожен боєць Бірюченка був екіпірований по останньому слову техніки: машина, пейджер, радіотелефон, спеціальні технічні засоби. Квартири і машини бойовиків оформлялися на підставних осіб, бойовики мали по кілька комплектів документів, носили вигадані імена і користалися системою цифрових кодів для спілкування один з одним.

Незабаром після невдалого замаху на Лося оперативники затримали Борисова, його найближчого помічника Сергія Кустова (тренера по східним єдиноборствам) і декількох рядових бойовиків, що числилися менеджерами в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Петровський автоцентр». Бірюченка і членів його команди ловили по всій Росії – в Пскові, Вологді, Ростові, селах Новгородської області. Сам Бірюченко довгий час ховався в Празі, де він нарешті був арештований за допомогою Інтерполу і етапований в Санкт-Петербург.

У більшості доведених епізодів убивства відбувалися в під’їздах будинків, причому наймані убивці використовували саму різну зброю – від пістолетів ТТ і снайперських гвинтівок СВД до саморобних вибухових пристроїв на основі пластиту. «Зарплата» найманого вбивці в звичайний час складала 200–500 доларів на місяць, а за кожне виконане завдання виплачувалася премія в розмірі двох тисяч доларів.

Слідство звинуватило Борисова, Бірюченка й Кустова в чотирьох замовних убивствах, бандитизмі, вимаганні й інших тяжких злочинах. Учасників угруповання підозрювали практично у всіх голосних убивствах, зроблених на території Санкт-Петербурга і Північного Заходу, починаючи з осені 1997 року. Зокрема, перевірялася їхня можлива причетність до смерті Маневича і до замаху на заступника начальника РУБОПа Миколи Аулова, але довести їхню провину не вдалося.

Деякі оперативники, що працювали по цій справі, дотепер упевнені, що їм удалося знайти лише верхівку айсбергу. Зокрема, керівник оперативно-слідчої групи Вадим Поздняк заявив, що «якби нас звільнили від інших поточних справ, ми б напевно підняли ще не один десяток епізодів злочинної діяльності цієї банди».

У 1995 році Лазовський створив аналог «узбецької групи», що складалась з ветеранів спецпідрозділів «Вітязь» і «Вимпел»: Кирила Борисова, Олексія Сукача, нагородженого за бойові операції в Чечні орденом Мужності і декількома значками внутрішніх військ МВС, Армена Шехояна і Павла Смирнова. Група пропрацювала чотири роки. «Підрядчиком» групи був, зважаючи на все, Марат Васильєв.

У 1999 році Васильєв був арештований і засуджений на 13 років колонії строгого режиму за вбивство в 1993 році Алієва, власника торгового ряду на Люблинськом ринку (це єдиний злочин, за яке був засуджений Васильєв). Восени 2000 року був затриманий Борисов, потім і інші спецназівці: Шехоян, Смирнов і Сукач. У квартирі останнього знайшли арсенал угруповання: сім автоматів, десять пістолетів Макарова, два пістолети CZ MOD-83 чеського виробництва і німецький револьвер Rohm. Суд над арештованими почався в Москві в квітні 2001 року. В жодному з інкримінованих їм злочинів підсудні не зізналися. Питання про можливу причетність їх чи Лазовського до терактів у Москві у вересні 1999 року слідство і прокуратура не піднімали. Супруненко врахував сумний досвід свого попередника Володимира Цхая і вирішив не давати ФСБ приводу до свого усунення.

«Вимпелівцям» ставилися в провину чисто карні злочини. Так, прокуратура стверджувала, що 21 травня 1996 року Марат Васильєв запропонував Борисову і Сукачу «розібратися» із власниками кафе-шашликової «Усадьба», розташованому на 36-му кілометрі московської кільцевої дороги. О третій годині ночі бойовики приїхали до шашликової, облили її бензином і підпалили. Власників кафе Газаряна і Дуляна, що вибігли з палаючого закладу, обстріляли з пістолетів (стріляли над головами, для острашки).

23 вересня 1996 року був убитий глава італійської фірми «Dimex» Дмитро Наумов. Він продавав за кордоном нафтопродукти чеченців і привласнив значну частину виторгу. У Росії Наумов, відомий також під прізвиськом Бендер, з’являвся досить рідко, – одержавши подвійне громадянство він проводив велику частину часу в Італії. У травні 1996 року він приїхав по справах у Москву і зупинився в готелі «Балчуг-Кемпінскі». Тут його вперше побачили Борисов і Сукач.

23 вересня Наумов знову з’явився в Москві і зупинився в «Тверській». Близько шостої вечора Сукач, що знаходився в цей час на Тріумфальній площі, біля станції метро «Маяковська» одержав від посередника два пістолети ТТ з глушниками, які потім передав Борисову. Виконавця в «Жигулях», за кермом яких сидів Павло Смирнов, привезли до готелю. Борисов піднявся на четвертий поверх, у холі наткнувся на Наумова і відкрив вогонь одночасно з двох «стволів». Усі п’ять випущених ним куль потрапили в голову жертві. Виходячи з готелю, Борисов сказав охоронцю: «У вас там людей розстрілюють, а ви отут спите». Охоронець кинувся нагору, а Борисов сів у «Жигулі» і поїхав. Через пару днів учасники вбивства були вже в Чечні.

Незабаром група повернулася в Москву і 11 липня 1997 року за вказівкою Марата Васильєва вбила гендиректора фірми «Harley Enterprises» Олександра Байрамова, що займалася постачаннями в Росію сигарет на пільговій основі. Бізнесмен не захотів поділитися прибутком від останньої угоди, що принесла йому 8 млн. доларів. У 1-му Червоногвардійському проїзді одна з машин «вимпеловців» підрізала «Мерседес» Байрамова так, щоб він урізався в інший автомобіль (з убивцями). Коли учасники зіткнення вийшли з машин, Борисов і Шехоян буквально зрешетили Байрамова (у Сукача пістолет заклинило).

Група знову тимчасово виїхала в Чечню. У травні 1998 року вона повернулася в Москву для виконання ще одного замовлення: вбивства гендиректора фірми «Ветер века» Олександра Редько, що числився помічником депутата Держдуми від ЛДПР Олексія Зуєва. 18 червня убивці приїхали до гаражів на вулиці Кравченка і стали чекати жертву. Коли підприємець вивів машину і пішов закривати гараж, Борисов і Сукач відкрили вогонь. Охоронці Редько організували погоню, але наздогнати колишніх спецназівців не змогли. Редько був важко поранений, але вижив.

25 червня 1998 року був убитий голова адміністрації Нефтеюганська Пєтухов. Оперативна інформація, отримана в рамках справи оперативної розробки (ДОР) під промовистою кодовою назвою «Хищники», привела оперативників до висновку, що вбивство було замовлено Сусловим і проведене Лазовським.

23 серпня 1998 року Борисовим і Сукачом за крадіжку в Сукача великої партії наркотиків був убитий член угруповання Лазовського Дмитро Заікін. О першій годині попівночі Сукач вивіз Заікіна на «Волзі» в Марьїно і застрелив прямо в машині. Потім Сукач і Борисов відвезли труп на пустир Верхніх полів, розчленували його лопатою і закопали, а голову викинули в Москву-ріку.

В 1998 році починає роботу спецгрупа Морєва. Історія її створення банальна. Морєв служив у Чечні, в окремому розвідбатальйоні 8-го полку спецназу ВДВ (військова частина 3866). Під Аргуном розвідники напоролися на засідку. В живих залишилися троє. Їх врятували вертольоти. Через кілька днів ці троє відправилися в аул Свободний, розташований поруч. Розвідники відкривали двері будинків і кидали всередину гранати. Аул з п’яти будинків був знищений цілком, разом з жінками, дітьми і старими. Військова прокуратура порушила кримінальну справу. Усім трьом грозив трибунал. Отоді, у квітні 1996 року, у спецвідділі, куди привели Андрія Морєва, його завербував полковник ФСБ. Він запропонував Морєву зробити простий вибір: або сісти, або співробітничати. Морєв вибрав друге й одержав агентурну кличку Ярослав. Звільнившись у запас, Морєв відправився додому, у Ярославль. Два роки про нього не згадували. У 1998 році згадали і викликали в Москву.

В спецгрупі було дванадцять чоловік, усі пройшли Чечню, за усіма числилися прощені в обмін на співробітництво гріхи. Групі повідомили, що її головна задача — ліквідація особливо небезпечних злочинців, кримінальних «авторитетів». Команда працювала не тільки в Росії. Виїжджали у відрядження — в Ірак, Югославію, Україну, Молдавію. На спецзавдання завжди відправлялися групами з двох-трьох чоловік. В Іраці ліквідували колишнього розвідника, чи то зі СВР, чи то з ГРУ.

На Україні ліквідували місцевого бізнесмена на прізвище Тищенко. В Київ група прилетіла літаком. Фотографію Тищенка видали ще в Москві. Там же бойовики одержали інформацію про адресу конспіративної квартири на центральному проспекті в Києві, марку і номер машини жертви. У камері схову залізничного вокзалу з комірки, номер і код якої були дані теж у Москві, узяли сумку зі зброєю. Це була розібрана снайперська гвинтівка СВД. Квартира в Києві була порожньою. Вікнами вона виходила на перехрестя зі світлофором. Тищенко завжди їздив по тому самому маршруті, і його машина часто зупинялася на цьому перехресті. Там його і застрелили – з вікна квартири. Операція зайняла один день.

На ліквідацію звичайно приділялося не більш двох днів, хоча період підготовки міг тривати до року: уточнювалися маршрути руху об’єкта, адреси, знайомства, звички, графік роботи. За два дні до години «Х» найманий убивця одержував інформацію про жертву і приїжджав на все підготовлене, щоб поставити крапку. Так, ярославського «авторитета» по кримінальній кличці Перелом розстріляли з автоматів у центрі міста, коли той під’їхав до свого будинку. Група працювала прицільно, щоб не постраждали сидячі в машині подруги бандитів. Автомати кинули на «точці» разом з посвідченням на ім’я якогось чеченця (ідея направити наслідок по «чеченському сліду» народилася в московських кураторів операції). Остання операція групи по усуненню об’єкта була 2 червня, коли у Воронежі “прибирали” місцевого міліціонера. Група вивела з ладу гальма його машини, і міліціонер на швидкості урізався в спеціально підставлену вантажівку.

На інструктаж група збиралася раз у тиждень, по суботах, у московській квартирі за адресою вулиця Вагоноремонтна, д. 5, корп. 1 (у квартирі жила жінка з дитиною).

Тут групу зустрічав куратор – офіцер ФСБ по імені В’ячеслав (свого прізвища жодного разу не називав). Від нього група одержувала завдання. У всіх членів спецгрупи були «документи прикриття» з фальшивими прізвищами. Так, у Морєва було три паспорти (Расторгуєв Андрій Олексійович, Козлов Михайло Васильович, Зимін Олександр Сергійович). На останнє прізвище був виданий і закордонний паспорт.

Спецгрупа не числилася в штаті силових відомств чи спецсил. Іншими словами, формально вона не існувала. Позаштатна спецкоманда працювала високопрофесійно. За два роки роботи був тільки один зрив через те, що в Москві об’єкт (один з помічників Геннадія Зюганова) не з’явився на “точці”. І один відбій – у Кишиневі, коли потрібно було по команді людей з ФАПСИ ” прибрати ” директора місцевого винзаводу, але в останню хвилину операцію скасували (по дивному збігу обставин саме прапорщики ФАПСИ в Москві в вільний від служби час підпрацьовували в охороні однієї з фірм, що займаються постачанням вина з Молдавії, про що був повідомлений начальник служби безпеки ФАПСИ).

Кілька разів спецгрупа вивозила зброю з Чечні. Інструктаж перед такими відрядженнями проходив не в квартирі на Вагоноремонтній, а на Петрівці, 38, у будинку Московського карного розшуку. Перед відправленням група одержувала міліцейську форму і відповідні посвідчення. Типова одна з таких поїздок. На вантажних фургонах «Газель» через Волгоград добралися до Моздока; там на під’їзді до місця колону чекав армійський КамАЗ зі зброєю (автомати, снайперські гвинтівки СВД і тротил). Усе це вивантажили з зелених армійських ящиків і запаяли в цинкові труни, як ніби везли трупи. Потім колона «Газелей» «з вантажем 200» відправилася в Москву. Супроводжували колону співробітники ФСБ, тому несподіванок на шляху не було.

Розвантаження здійснювалося в 9-м мікрорайоні Солнцева. Там же в спецгрупи забрали міліцейську форму і посвідчення, роздали премії. Усе відрядження зайняло два тижні. В залежності від кількості привезеної зброї кожному учаснику за таку поїздку видавали від 700 до 2000 доларів.

Остання операція групи по перекиданню зброї відбулася в першій половині серпня 2000 року. В цей період у спецкоманди почалися проблеми. Спочатку зникли кілька членів групи. Потім у Волзі потонув ще один. У червні прямо в машині згоріли Геннадій Чугунов, Михайло Васильєв і Сергій Тарасєв (імена і прізвища справжні). Морєв їхав у тих же «Жигулях», але вийшов раніш, тому що в нього була призначена зустріч із двоюрідним братом. Перед поїздкою «Жигулі» простояли якийсь час на автостоянці Петрівки, 38.

Довідавшись про загибель товаришів, Морєв, зробивши для страховки відеозапис своїх показань і розкидавши плівки по декількох адресах, втік з Москви. Тоді він був оголошений у федеральний розшук за вивезення зброї з Чечні і за замах на убивство. Тепер Морєв тиняється по Росії і не спить в одному місці більш двох ночей підряд. На відміну від своїх товаришів, він живий.

В убивстві 20 листопада 1998 року в Санкт-Петербурзі депутата Держдуми, лідера руху «Демократичний вибір Росії» (ДВР) Галини Старовойтової і пораненні її помічника Руслана Линькова також були замішані спецслужби. Якщо пістолет-кулемет Agran-2000 і Beretta, з яких була убита Старовойтова, злочинці кинули на місці убивства, то пістолет USP, з якого ранили в голову Линькова, вони чомусь забрали з собою. У листопаді 1999 року в Латвії був арештований колишній боєць радянського ризького ОМОНу Костянтин Нікулін. При обшуку в нього був виявлений 9-міліметровий пістолет, з якого, як показала експертиза, був важко поранений Линьков.

Однак Санкт-Петербурзьке УФСБ відмовилася прийняти цю версію. За словами прес-секретаря УФСБ А.Вострецова, «на сьогоднішній день немає даних про участь Нікуліна в цій справі». Натомість слідчі органи висунули економічну версію убивства Старовойтової. Суть цієї версії була в тому, що за кілька днів до вбивства в столичному офісі ДВР пройшло збори спонсорів об’єднання, що виділили на проведення виборів у законодавчі збори Санкт-Петербурга 890 тисяч доларів. В ФСБ стверджували, що гроші були передані Старовойтовій, про що вона написала розписку, покладену в сейф штаб-квартири ДВР. Правда, розписку цю ніхто не бачив, тому що через тиждень після вбивства офіс ДВР пограбували і розписка Старовойтової зникла. У ДВР версію про вбивство з метою пограбування із самого початку відкидали.

Глава 10

Спецслужби і викрадення людей

Загальновідомим є те, що викрадення заручників з надією на викуп – переважно справа рук чеченських бандитів. Про складність звільнення заручників можна судити з відомого випадку викрадення Магомета Келигова, 1955 року народження. Келигова викрали 15 вересня 1998 року в місті Малгобек члени злочинного чеченського угруповання Урус-Мартана, очолюваного Ризваном Вараєвим. Навідником і організатором злочину був сусід Келигова — житель міста Малгобек. Викрадачі вважали, що їх не викриють і направили до Келигових посередників, які переказали вимоги сплатити викуп в сумі п’яти мільйонів доларів. Келигові платити відмовилися. Навідника незабаром викрили й заарештували. Правоохоронці встановили повний склад угруповання Вараєва. Тоді Вараєв відкрито визнав, що Магомет Келигов знаходиться в нього в заручниках, і зажадав викупу.

Родина викраденого твердо вирішила викуп не сплачувати (напевно, таких грошей просто не було). Більш того, на гроші родини Келигових (і за участю чоловіків — членів родини) державний підрозділ з боротьби із викраденнями людей підготувало операцію захоплення й знищення банди Вараєва. 22 липня 1999 року о 14 годині Келигові та співробітники спецпідрозділу влаштували засідку на членів угруповання, які поверталися із села Гойське в Урус-Мартан на трьох автомобілях. Протягом 20-хвилинного бою колону розстріляли з автоматів і гранатометів. Вбили сім бандитів, п’ятьох поранили. Співробітники спецпідрозділу та Келигові прибули в Інгушетію разом із тяжкопораненим Ризваном Вараєвим та трупом Аслана Варваєва. Ризван незабаром помер. Незважаючи на це Келигові оголосили, що брати Вараєві поранені й їх можуть виміняти на Магомета Келигова. Під час подальших переговорів із представниками банди Вараєва Келиговим довелося визнати, що брати Вараєві вбиті. Проте бандити погодилися обміняти Магомета Келигова на трупи братів Вараєвих. Обмін відбувся 31 серпня 1999 року о 17 годині на адміністративному кордоні з Чеченською республікою в районі села Аки-Юрти. Магомет пробув у заручниках майже рік.

Вараєвим непощастило. Більш успішними виявилися інші відомі чеченські викрадачі людей: Арбі Бараєв з Алханкали (Єрмоловки), Резван Читигов, Апті Абітаєв, Ідрис Межицов (Абдул-Малік), Аслан Гачаєв (Абдулла) та інші. Як і у випадкуах з іншими злочинними угрупованнями, тут теж не обійшлося без обвинувачень, ніби до викрадень людей у Чечні причетні спецслужби. Серйозні докази були щодо Арбі Бараєва.

На думку Руслана Юсупова, чеченця, що був офіцером радянської, а потім російської армії, завербованим співробітниками ФСБ у Чечні, Бараєв, безумовно, працював на російські спецслужби, які, у свою чергу, оберігали Бараєва і його людей.

Так, у середині липня 2000 року до Юсупову звернувся Магомет С. — його колишній однокласник. Магомет повідомив, що хотів би зв’язатися з ФСБ і передати інформацію про Бараєва. Саме Бараєв, як принаймні вважав Магомет, був відповідальним за захоплення в Чечні десятків заручників, у тому числі співробітників ФСБ, представника президента Росії в Чечні Валентина Власова, журналістів ГРТ і НТВ. Бараєв був також причетний до вбивства співробітників Червоного хреста, трьох громадян Великобританії і новозеландця.

Домовилися, що за 25 тисяч доларів Магомет у найближчі 20 днів виведе ФСБ на місце зустрічі Бараєва з чеченськими польовими командирами. Як зв’язатися з Юсуповим та із заступником начальника районного відділу ФСБ, Магомету пояснили.

Через п’ять днів відбулася чергова зустріч заступника начальника районного відділу ФСБ із Магометом. На цю зустріч, під гарантії ФСБ, Магомет привіз одного з найближчих Бараєву людей — Аслаханова. Останній розшукувався федералами та Інтерполом за участь у страті англійців і новозеландця, за викрадення поляків, захоплених у Дагестані, фотокореспондента Яцини і солдатських матерів, що шукали в Чечні своїх синів. По Чечні Аслаханов пересувався, за допомогою посвідчення чеченського МВС на ім’я Саралієва. Під час переговорів із ФСБ умови угоди були змінені. Магомет (сам колишній бойовик) і Аслаханов погодилися здати Бараєва без грошей, в обмін на амністію.

Незабаром Аслаханов повідомив про зустрічі Бараєва з польовими командирами Цагараевим і Ахмадовим, що мала відбутися в Грозному, на хімзаводі. За чотири години до зустрічі Юсупов одержав підтверджуючу інформацію, яку повідомили начальнику районного відділу ФСБ. Зустріч Бараєва, Цагараєва й Ахмадова відбулася в призначений час. Але ФСБ не провело операцію по затримці. Коли Юсупов почав з’ясовувати в заступника начальника відділу ФСБ, чому операцію по захопленню скасували, той відповів: «Якщо я буду лізти вище, голову знімуть і з мене і з тебе. Ми тут тільки пішаки, ми нічого не вирішуємо».

Ще через пару днів Аслаханов повідомив, що вони з Магометом змушенітікати, бо людям Бараєва все відомо. Юсупов негайно зв’язався з районним керівництвом ФСБ і домовився про зустріч. Коли Магомет і Аслаханов прибули у визначене місце в сусідній районний центр, замість співробітників ФСБ їх чекали бойовики, що розстріляли їх прямо на вулиці. У той же день на автобусній зупинці невідомі захопили дружину Юсупова і її сестру та відвезли їх у будинок республіканського ОМОНу, де повідомили міліціонерам, що «у цих гулящих мужики працюють на росіян». Жінки плакали, пояснювали, що вони заміжні. Але за них ніхто не заступився. Викрадачі відвезли їх на якесь закинуте подвір’я, побили до півсмерті й зґвалтували.

Юсупов звернувся в карний розшук Ленінського району Грозного з проханням знайти власників білої «шістки» 023 ВАЗ 21-26, на якій пересувалися викрадачі. У карному розшуку Юсупову повідомили, що люди ці в Грозному не проживають і їх ніхто не знає. Незабаром Юсупов встановив, що викрадачі (із загону Бараєва) - колишні співробітники чеченського ОМОНу, уродженці Ачхой-Мартана, і що на їхньому рахунку багато злочинів, але, оскільки вони люди Бараєва, їх не шукають.

Через тиждень до Юсупова з’явилися двоє чеченців з республіканської ФСБ і росіянин, співробітник ГРУ. Заявивши, що Аслаханова вбили через Юсупова, вони побили Юсупова на очах дружини і дітей, після чого відвезли його в сусідній район у приватний будинок. Через годину туди ж прибули двоє бойовиків Бараєва. Судячи з питань, що їх вони задавали Юсупову, зрозумілим стало, що всі присутні знали, що Юсупов працював на ФСБ. Оскільки Юсупов заперечував свою співпрацю з ФСБ, його почали бити. Били чеченці з ФСБ. Наступного дня Юсупова привезли в Грозний і викинули в руїни. Через два дні разом з родиною Юсупов залишив Грозний.

У чеченців був жарт: «На кожен квадратний метр у Чечні приходиться три з половиною БТРи, десять спецслужб і один чеченець». І ще одна: заберіть від нас агентуру ГРУ, ФСБ і МВС — і буде мир. Хто, на яку російську спецслужбу працює —вгадати важко. Ходили чутки, що на російські спецслужби працював не тільки Арбі Бараєв, але і брати Ахмадові з Урус-Мартана. За розповідями місцевих жителів брати Ахмадові й Арбі Бараєв до останнього часу проживали у своїх будинках. Під час другої чеченської війни Бараєв двічі у своєму будинку в Алханкале галасливо справляв весілля. Ахмадові й Бараєв спокійно пересувалися по республіці на власних автомобілях і не відчували ускладнень на блокпостах при перевірці документів. Рядові на блокпостах Бараєву віддавали честь. Улітку 2000 року стало відомо, що брати Ахмадові мають на руках посвідчення співробітників ФСБ. Можливо, саме за витік інформації і розсекречення агентів звільнили уповноваженого УФСБ по Урус-Мартановскому районі Юнуса Магомадова.

Бараєв був причетний до роботи ФСБ по друку в Чечні фальшивих доларів. З початком чеченської кампанії друк фальшивих доларів перенесли на чеченську територію, оскільки у випадку розголосу чи викриття друкарень відповідальність за злочин падала на чеченське керівництво. Одну з друкарень Бараєва виявили в квітні 2000 року (будинок, у якому знаходилася друкарня, належав його родичам). Через Інгушетію долари завозилися в центральні регіони Росії й обмінювалися за курсом 30—35 центів за один фальшивий долар.

Фальшивки були високої якості; виявити їх за допомогою детекторів валюти в пунктах обміну було практично неможливо — для цього необхідне спецобладнання, яке є тільки в банках. Велика частина виручених грошей пускалася на зарплати бойовикам, закупівлю зброї та боєприпасів. Фальшиві долари були в обігу і за межами Росії. Вважається, що за останні кілька років в обіг могли випустити до десяти мільярдів фальшивих доларів, тобто приблизно по 10 тисяч підроблених доларів на кожного чеченця. Припустити, що за цим стояв один Бараєв, важко. Ймовірно, що Бараєва використовували як прикриття для бізнесу з виготовлення фальшивок, організованого ФСБ.

Дипломатичні, але абсолютно однозначні натяки на співробітництво Бараєва з ФСБ під час прес-конференції 6 червня 2000 року зробив президент Інгушетії Руслан Аушев. На питання про те, хто винний у недавньому нападі на колону військ в Інгушетії, Аушев відповів:

«На колону в Інгушетії нападав загін Арбі Бараєва. До речі, я не можу одну річ зрозуміти: Арбі Бараєв дислокується в селищі Єрмоловка, ви знаєте, хто в Грозному був з вас, що це майже передмістя. Він знаходиться там, по-моєму, вп’яте одружився. Все нормально — він знаходиться там, усі знають, де він знаходиться. Треба, мені здається, якось більш енергійно діяти об’єднаному угрупованню, тим більше Бараєв нападає на колони. […] Я знаю, що Арбі Бараєв, за моїми даним, знаходиться в Єрмоловці, що… ну, ніяких немає проблем, це вирішити. Я кажу, він нещодавно в черговий раз одружився. […] И наше Керівництво Федеральної служби безпеки про це знає. Це всі знають».

Депутат Думи, відомий правозахисник Сергій Ковальов був більш відвертий:

«Візьмемо одного із найголовніших торговців людьми, Арбі Бараєва, це такий молодий мерзотник, імовірно, досить сміливий. Уже забудемо, що на Північному Кавказі абсолютно усі говорять: “арбі Бараєв? Так це ж агент КДБ!” Добре, це впевнені припущення, але їх не перевіриш. Але от вам кілька загадок. Кілька місяців тому всім було відомо, що він живе недалеко від Грозного, у селі Єрмоловка. Він там одружився в енный раз, як дозволяє іслам, і жив з молодою дружиною. Коменданта федеральних військ запитують: “чому ви не берете Бараєва?” Він з армійською наївністю відповідає: “скажуть — ми його візьмемо”. А чому не говорять?! […] Ми зустрічалися з чеченськими парламентарями. Один з них, дуже солідна і шанована людина, розповів, що його родич, нещодавно спустився з гір, прийшов в Єрмоловку. А отут почалося так зване зачищення. А в нього документи не в порядку — як бути? Йому доброзичливці говорять: “іди в будинок Бараєва, там тебе ніхто зачіпати не буде». Він пішов у будинок Бараєва, і зачищення його не торкнулося».

Очевидно, через ГРУ чи МУР був організований витік інформації в пресу, що вказує на те, що покровителями Ахмадових і Бараєва в Москві є високопосадовці. Ряд московських газет опублікували матеріали про те, що в серпні 2000 року Бараєв був у Москві й зупинявся в будинку на Кутузовському проспекті. Встановлено, що Бараєв зустрічався з високопоставленими російськими чиновниками. Як зазначалося, у числі машин, що під’їжджали до під’їзду «недоброї квартири», була машина з номером керівника адміністрації президента РФ Олександра Волошина.

Можливо, заява президента Аушева і скандальних публікацій про перебування Бараєва в Москві стали останньою краплею на користь аргументації прихильників ліквідації Бараєва. Подробиці його загибелі дотепер нез’ясовані. Ймовірно, його вбили у період між 22 і 24 червня 2001 року в його рідному селищі Алханкали в ході операції, що проводилася, за одними данними, об’єднаним загоном МВС і ФСБ, за іншими — спецзагоном ГРУ, сформованим з осіб чеченської національності. А за інформацією депутата Держдуми від Чечні генерала МВС Асланбека Аслаханова, Бараєва вбили кровники, тобто ті, чиїх родичів убив Бараєв.

Свідчення живого Бараєва не були вигідні ряду високопоставлених чиновників, співробітників спецслужб і військових. Тому живий Бараєв, який міг багато на що пролити світло, нікому не був потрібний. А на мертвого Бараєва можна буде списувати і списувати…

Якщо Бараєв був найвідомішим викрадачем, то журналіст радіостанції «Свобода» Андрій Бабицький був найнеорденарніший викраденим. Незважаючи на очевидну відмінність справи Бабицького від інших випадків викрадення людей, вона стала новим доказом причетності російських спецслужб до викрадень.

Після початку другої чеченської війни військові в Моздоці не дали Бабицькому акредитації. Вимога наявності відомчої акредитації була незаконною, тому що в Чечні не ввели надзвичайний стан і не визначили зона «антитерористичної» операції. Відповідно до постанови Конституційного суду РФ неопубліковані акти російськогоуряду, чи уряду військових відомств, якщо вони стосуються прав і свобод громадян, вважалися недійсними. Ґрунтуючись на такому розумінні російських законів, кореспондент радіо «Свобода», громадянин росії Андрій Бабицький поїхав у Чечню всупереч відомчій забороні. Наприкінці грудня 1999 року він на кілька днів повернувся з Грозного в Москву і привіз відеокадри, які потім показали в програмі НТВ «Підсумки». 27 грудня повернувся в Грозний, а 15 січня 2000 року знову зібрався в Москву.

16 січня на виїзді з Грозного, біля Урус-Мартановского перехрестя траси Ріст-Баку, Бабицького і його провідника-чеченця затримав блокпост пензенського ОМОНу. У постанові слідчого генпрокуратури повідомлялося, що саме співробітник УФСБ проводив огляд Бабицького і вилучення його речей. Таким чином, було документально підтверджено, що Бабицького затримувало УФСБ. Потім його передали в чеченський ОМОН Б. Гантамирова, де його особисто бив один з гантамировских командирів — Брухт-Алі, після чого передав Бабицького начальнику Керівництва ФСБ Фоміну в Урус-Мартан.

Формально Бабицького заарештували за указом про бродяжництво і «для встановлення особи» відправили у фільтраційний табір у Чернокозово. Там Бабицького знову били, тортурами змушували годинами співати. На відеоплівці, показаній 5 лютого, чітко видно сліди побоїв. Всупереч Кримінально-процесуальному кодексу в Чернокозове не склали протокол затримання Бабицького. Йому не надали право на побачення з родичами і на зустріч з адвокатом (згідно 96-й статті, частині 6-й УПК). На запити адвокатів, у тому числі відомого адвоката Генрі Рєзника, генеральна прокуратура Росії не відповідала. Не було відповіді й на запит по Бабицькому депутата Думи Сергія Юшенкова.

Колеги почали шукати Бабицького 20 січня. Але, оскільки російська влада заперечувала його затримання, тиждень не було ясності. 27 січня влада оголосила, що Бабицького арештовано, і він має статус підозрюваного, затриманий на 10 днів (які минули 26 січня). Прокуратура інкремінувала Бабицькому 208-му статтю КК РФ (Організація незаконного збройного формування чи участь у ньому). «Якщо твій друг у наших, а я думаю, що це саме так, то все, кранти, його ти більше не побачиш. І ніхто не побачить. Уже пробач за відвертість», — сказав кореспонденту «Комсомольської правди» Олександрові Євтушенко старий знайомий, офіцер ФСБ.

2 лютого в Чернокозове для Бабицького прийняли передачу. Однак зустрітися з ним слідчий Юрій Чернявский не дозволив, натякнувши, що Бабицького через чотири дні звільнять. Звільнення журналіста вимагали радіо «Свобода», Рада Європи, держдепартамент США, Союз журналістів, правозахисники (у тому числі вдова А. Д. Сахарова Олена Боннер). Міністр закордонних справ Ігор Іванов на переговорах з держсекретарем США Олбрайт оголосив, що справа знаходиться «під контролем» президента Путіна.

О 16.00 2 лютого прокурор Наурського району Чечні Віталій Ткачьов повідомив, що запобіжний захід Бабицькому замінено на підписку про невиїзд із Москви, куди він от-от повиннен бути відправлений з Гудермеса. Пізніше прес-секретар прокуратури РФ по Північному Кавказу Сергій Прокопів оголосив, що Бабицький 2 лютого був звільнений. (Тільки пізніше стало відомо, що Бабицького не звільнили й ніч з 2 на 3 лютого він провів в автозаці — машині для перевезення арештованих). Наступного дня, о3 години дня, щоб не сильно бентежилися, Ястржембський оголосив про обмін «звільненого» Бабицького на трьох військовополонених. Потім виправився - на двох.

На Бабицькому була сорочка, передана в Чернокозово 2 лютого, тому можна зробити висновок, що Бабицького передали 3-го. Ніхто в Чечні не знав «чеченських польових командирів», яким, за повідомленням Москви, передали Бабицького в обмін на «полонених російських військовослужбовців». Президент Чечні Масхадов заявив, що не знає, де знаходиться Бабицький. Та й «виміняних» російських військових ніхто не бачив.

Насправді всі учасники обміну, за винятком Бабицького, були співробітниками ФСБ. Один — чеченець, що працював на ФСБ — допоміг обдурити Бабицького, а коли Бабицький все зрозумів, було вже пізно. Увечері 8 лютого в інтерв’ю НТВ заступник міністра внутрішніх справ Іван Голубєв повідомив, що це він прийняв рішення про обмін Бабицького. Інший чиновник переконував журналістів, що «обмін», навпаки, місцева ініціатива і що Кремль розбирається, хто винуватий у тому, що сталося, боо «справа Бабицького» працює проти Путіна.

Офіційні представники уряду стверджували, що Бабицький живий, і завтра в Москву прийде відеоплівка, яка доводить це. Дійсно, увечері 8 лютого, навіть раніше обіцяного терміну, на «Свободу» невідомими була передана касета. Один з «чеченців», що передавав її й нібито приїхав з Чечні, був у формі співробітника МВС. На плівці — змучений Бабицький.

Журналісти аналізували плівку, говорили, що чеченці не беруть за руку так, як узяли Бабицького, що це міліцейський жест. Власне, фальсифікацію не приховували й співробітники ФСБ, що брали участь в «обміні». Один з них (у відділі ФСБ відзначали річницю виводу радянських військ з Афганістану) зізнався Олександрові Євтушенко: «Ти ж бачив бійців у масках. І того, хто прихопив Бабицького. По телевізорі показували. Так то ж був я».

Територія, на якій відбувався «обмін», — недалеко від Шалі, що повністю контролювався федеральними військами , поруч із селищем Нескер-Юрт, також підконтрольного федералами. Там стояли блокпости, проїжджали БТРи, там знаходилися солдати федеральних сил. Люди в масках кудись повели Бабицького, залишили його потім на дорозі. У кишені виявився чужий паспорт, виданий йому викрадачами.

А ще через якийсь час Бабицький був арештований бравою міліцією. При ньому виявили паспорт на чуже прізвище й притягнули до відповідальності за використання підроблених документів. Те, що Бабицького викрали, заарештували, били і катували, — генпрокуратуру чомусь не хвилювало. А от використання напівживою людиною чужого паспорта виявилося злочином. Цей паспорт став основним доказом у справі Бабицького.

За всім цим, звичайно ж, стояла впевненість втягнених у справу Бабицького співробітників силових відомств і чиновників в абсолютній безкарності, а безкарність ця ґрунтувалася на тому, що санкцію на усунення Бабицького отримали від керівництва ФСБ.

На чеченській війні спецслужби розправлялися з ворогами без огляду на закон. Дивна історія з викраденням у Чечні 9 січня 2001 року в районі селища Старі Атаги представника американської благодійної медичної організації Кеннета Глака занадто багатьох навела на думку про те, що Глака викрали російські спецслужби. 18 квітня 2001 року на прес-конференції в Санкт-Петербурзі в присутності Патрушева Зданович дав зрозуміти, що ФСБ у роботі Глака в Чечні зацікавлена не була: «У ФСБ, м’яко кажучи, виникли великі сумніви й у тому, що Кеннет Глак був насправді представником гуманітарної організації». Після цього Зданович розповів, що на ЦРУ в Чечні працює відомий польовий командир і торговець людьми Резван Читигов.

Стало ясно, що ФСБ вважає Глака співробітником ЦРУ, що займається шпигунством на користь США. Очевидно, саме з цієї причини ФСБ вирішила усунути Глака з території Чеченської республіки. Спочатку Глака викрали; потім, 4 лютого, було інсценовано його звільнення: «без будь-яких умов і викупу в результаті спецоперації, проведеної співробітниками ФСБ».

Абсолютно усім стало зрозумілим, що спецоперація по звільненню Глака не проводилася, що його просто відпустили викрадачі, які вирішили його не вбивати. Після випадку з Бабицьким ФСБ перестала конспіруватися, тому що увірувала в абсолютну безкарність. Випадок із Глаком був настільки ж очевидним. Весь світ зрозумів, що Глака викрала ФСБ. «Тому і вся історія з захопленням і звільненням Глака така дивна», — заявив Зданович на одній із прес-конференцій. З ним важко не погодитися. Коли та сама структура краде і звільняє, це дійсно виглядає дивно.

На цьому тлі майже природною й законною виглядає історія про викрадення співробітниками ГРУ колишнього голови парламенту Чечні Руслана Аліхаджиєва. Будучи відомим польовим командиром у першу чеченську війну, він не брав участь у бойових діях 1999—2000 років. У середині травня 2000 року Аліхаджиєва затримали у власному будинку в Шалі. За словами місцевих жителів, затримання здійснили співробітники ГРУ генштабу, які доставили колишнього спікера в Аргун, де його сліди обриваються.

Після 15 травня Аліхаджиєва не бачив навіть його адвокат Абдулла Хамзаєв. Він розповідав, що неодноразово звертався в різні інстанції з метою з’ясувати долю свого підзахисного, але зустрітися з ним так і не вдалося. З прокуратури Чеченської республіки прийшла інформація, що за фактом зникнення Аліхаджиєва порушена кримінальна справа за ст. 126 КК РФ (викрадення людини). Але кримінальної справи щодо Аліхаджиєва прокуратура не збуджувала і, отже, не санкціонувала його затримання. У МВС про долю Аліхаджиєва нічого не знали. 8 червня 2000 року Хамзаєв одержав довідку з ФСБ про те, що Аліхаджиєв у СИЗО ФСБ Лефортово не утримується. З генпрокуратури Хамзаєв відповіді на свій запит не отримав. Нарешті, 3 вересня 2000 року радіостанція «Ехо Москви» повідомила, що Аліхаджаєв помер від інфаркту в Лефортово і що родина Аліхаджиєва вже отримала офіційне повідомлення про його смерть.

Викрадення чеченців у Чечні федеральними силовими відомствами задля покарання, викупу чи вбивства — майже службовий обов’язок. Міліція Жовтневого тимчасового відділу внутрішніх справ Грозного на чолі з полковником Суховим і майором В. В. Івановським підозрювалася журналістами і громадськими діячами у викраденні й вбивстві приблизно 120 жителів Грозного й інших районів Чечні. Припускали, що трупи скидалися в підвал будинку, який знаходився на территорії Жовтневого тимчасового відділу внутрішніх справ (ВОВД), а ця територія охоронялася. Пізніше міліціонери будинок підірвали, щоб приховати сліди злочинів.

Організація «зачищень» задля викрадення чеченців і одержання викупу за звільнення затриманих стали повсякденним явищем, буднями війни війни. Відомі випадки продажу російськими офіцерами в рабство чеченським бандитам російських солдатів (повідомляють дезертири).

Війна в Чечні знецінила людське життя. Звірячі вбивства і торгівля рабами-заручниками стали нормою. Через війну проходять десятки тисяч молодих людей. Вони не зможуть повернутися в цивільне життя.

Чечня — це кузня ФСБ. У ній виховуються майбутні кадри російських спецслужб і позаштатних бригад найманих убивць. Чим довше йтиме ця війна, тим незворотнішими будуть її наслідки. Найстрашніший з них — ненависть: чеченців — до росіян, росіян — до чеченців. Цей конфлікт штучно створений російськими силовими відомствами, головним чином — Федеральною службою безпеки Росії.

Розділ 11

Реформувати чи розпустити ФСБ?

Всё путем!

Молодіжне гасло, придумане “піарівцями” Путіна

Зря на нас клевещете, умники речистые.

Все путем у нечисти, и даже совесть чистая.

Володимир Висоцький

Заради об’єктивності вкажемо, що спроби реформувати ФСБ починалися одиничними представниками цієї системи, але до успіху не привели. Боротьба окремих офіцерів ФСБ за чистоту рядів органів завжди завершувалася нищівною поразкою. Історія цієї боротьби доводить, що реформувати ФСБ неможливо і дана державна структура повинна бути знищена. У підтвердження цього можна привести один документ, адресований президенту РФ Єльцину задовго до вибухів будинків у Росії, – 5травня 1997 року. Оскільки документ публікується без відома автора, ми не вважаємо себе в праві називати його ім’я:

“Про протиправну діяльність ряду посадових осіб ФСБ РФ

Шановний Борисе Миколайовичу! Обставини змушують звернутися особисто до Вас у зв’язку з тим, що директор Федеральної служби безпеки генерал-полковник Ковальов Н.Д. і інші керівники ФСБ РФ не приймають заходів з проблем державної безпеки Росії, піднятим мною в рапортах і заявах, що я направляв їм починаючи з 1996 р.

Організовані злочинні угруповання протягом останніх років усіма шляхами прагнули проникнути у ФСБ РФ. Спочатку найбільш розповсюдженою формою було установлення відносин з окремими співробітниками ФСБ РФ і заняття злочинною діяльністю під їхнім прикриттям (“крышей”). А потім ці угруповання перейшли на шлях делегування своїх членів у ряди ФСБ РФ. Надходження на службу йде через знайомих їм працівників кадрових апаратів і керівників підрозділів.

Особливо активне проникнення членівзлочинних угруповань у ряди ФСБ РФ йшло при Барсукові М.И. і Ковальову Н.Д. При цих керівниках були прийняті на службу ряд членів сонцевської, подільської (зокрема, Кузовкін В.А., – на посаду начальника напрямку 3 відділу УЭК) і інших злочинних угруповань. Для забезпечення їхньої безпеки на ключові посади висувалися “свої люди”. У той же час був необґрунтовано звільнений ряд професіоналів з великим досвідом оперативної роботи. Усе це відбувалося при потуранні колишнього співробітника кадрового апарату Патрушева Н.П.

Дії керівників ФСБ РФ Барсукова, Ковальова, Патрушева спрямовані на те, щоб вижити професійних працівників із системи ФСБ РФ в угоду кримінальним елементам. Так, Патрушев, будучи призначеним на посаду начальника управління власної безпеки ФСБ РФ, замість боротьби зі злочинними угрупованнями почав переслідувати співробітників ФСБ – професіоналів з великим досвідом боротьби зі злочинністю, змусив їх звільнитися з органів безпеки. У зв’язку з цим в управлінні припинилася реалізація справ на збройні злочинні угруповання.

В даний час начальник Управління власної безпеки ФСБ РФ Патрушев переведений на посаду начальника Організаційно-інспекторського управління ФСБ РФ, а замість нього Ковальовим на цю посаду призначений Зотов, про зв’язок якого з кримінальними структурами в ФСБ надходило чимало інформації. До цього призначення Зотов курирував антитерористичний центр, що не має практично реалізацій справ оперативного обліку, у той час як навкруги відбувалися і відбуваються терористичні акти, а в незаконному обігу тільки в м. Москві знаходиться велика кількість зброї і боєприпасів. Саме Зотов приклав чимало зусиль для блокування в грудні 1995 року розгортання справи по чеченському організованому злочинному угрупованню (ОПГ). По оперативним джерелам Зотов одержав як подарунок від одного з угруповань автомашину – джип іноземного виробництва, який продав при призначенні на генеральську посаду, щоб сховати зазначений факт.

Ковальовим на генеральські посади призначений ряд співробітників не по професійних якостях і не по бойових заслугах, а по ознаках знайомства і відданості директору. Так, у серпні 1996 року в системі ФСБ РФ було створене Управління перспективних програм. В це Управління, підлегле безпосередньо директору ФСБ РФ Ковальову, була перекинута з інших підрозділів значна кількість професіоналів. Однак ніхто у ФСБ не знає, для чого Ковальов тримає цей підрозділ,тому що дотепер не визначені мети і задачі Управління, а також функціональні обов’язки його співробітників. Практично Управління перспективнихпрограм ФСБ РФ не займається боротьбою зі злочинністю, а забезпечує безпеку недержавних структур (наприклад, асоціації “Стелс” і ін.). Проте на генеральські посади в УПП минулому призначені приятелі Ковальова — Хохольков, Степанов і Овчинников. Перші двоє вже одержали генеральські погони. Причому Хохольков і Овчинников раніше були об’єктами розробок УСБ ФСБ РФ. Перший підтримував тісні відносини з бандитами, одержував від них грошові винагороди, що дозволяло йому за один вечір програвати в казино до 25.000 доларів США. […]

Відомий у РУОПГУВД м. Москви бандит Стальмахов у бесіді з одним із джерел заявив, що з 1993 року членами його групи, в яку входить ряд колишніх співробітників КДБ СРСР, здійснюється контрабанда товарів. Прикривають же їхню злочинну діяльність за грошові винагороди високопоставлені співробітники ФСБ РФ, включаючи генералів УЭК Порядіна і Кононова, генерала УФСБ по м. Москві і Московській області Трофимова, про що директор ФСБ РФ Ковальов Н.Д. обізнаний. У лютому 1994 року мною як старшим слідчим з особливо важливих справ Слідчого управління МБ РФ було затримано дев’ять автомашин (“фур”) з контрабандними товарами на суму понад 3 млн. доларів США. Початими заходами з боку зазначених посадових осіб контрабанда була звільнена і прихована на заводі “Серп і молот”, відкіля потім незаконно реалізована. Щодо мене ж було інспіровано ряд заяв про вимагання, що не дозволило мені працювати по виявленню зазначеної контрабанди.

Турбують також факти витоку оперативної інформації з ФСБ РФ у кримінальні структури.

Керівники ФСБ РФ Ковальов Н.Д. (а до нього Барсуков М.И.), начальники Управлінь Патрушев і Зотов блокують роботу з припинення злочинної діяльності організованих групувань, які здійснюють тяжкі злочини, зокрема, по припиненню злочинної діяльності чеченців у м. Москві. […] У ході реалізації наявних матеріалів у службовому приміщенні комерційного банку “Сольді” при вимаганні 1,5 млрд. рублів і 30.000 доларів США були затримані члени “чеченської” ОПГ Новіков В.Д., Бакаєв Л.М., а також Азизбекян К.Н. – керівник охоронного підприємства “Кобра-9”, начальник групи генерального штабу Російської армії, полковник Голубовський Г.У., оперуповноважений ОБПСЭ ГУВД Міськвиконкому, старший лейтенант міліції Угланов В.В.

З числа осіб, що здійснювали прикриття здирників на вході в банк, були затримані члени ОПГ Ханшев Б.Б. і Айтупаєв С.А., а також співробітники МВС РФ старший оперуповноважений ОЭП ГУВД м. Москви, майор міліціїДмитрієв Г.Ф., інспектор відділу ДАІ, майор міліції Павлов В.И. (обоє озброєні пістолетами ПМ) і прапорщикміліції Колесніков И.А.

Під час допиту встановлено, що істотну допомогу в рішенні питань кримінального порядку для даної ОПГ робив консультант Академії ГШ ВР РФ генерал-майор Тарасенко Ю.И., якому Новіков В.Д. щомісяця виплачував по 5-10 тис. доларів США. Будучи допитаним у справі, Тарасенко визнав факти одержання грошових винагород від Новікова В.Д. і Азизбекяна К.Н., а також те, що він направляв на допомогу “чеченській” ОПГ військовослужбовців генштабу і співробітників міліції.

1 грудня 1995 року слідчим відділом 3-го РУВД ЦАО м.Москви була порушена кримінальна справа № 055277 по ч.5 ст.148 КК РФ.

У ході початкових слідчих дій і оперативно-розшукових заходів було встановлено, що крім вимагання члени названої ОПГ здійснювали вбивства в м.Москві й у Чечні, зберігали зброю і боєприпасина нелегальному складі в Підмосков’ї і переправляли зброю і боєприпаси з військових складів м.Електрогорська в райони бойових дій у Чечні.

Оскільки я був одним з керівників операції, то мені приділялася немаловажна роль у розкритті злочинної діяльності “чеченськой” ОПГ. Однак уже на початку грудня 1995 року мене відсторонили від справи в зв’язку з інспірованим службовимрозглядом і вилучили табельну зброю. Причини і підстави проведення службового розгляду мені невідомі дотепер.

По закінченні “службового розгляду” був виданий наказ від 8 лютого 1996 року № 034 про моє покарання нібито за зрив операції, хоча в матеріалахкримінальної справи № 055277, у листах РУОП ГУВД м.Москви, 3-го РУВД ЦАО м.Москви, Тверської міжрайонної прокуратури м.Москви стверджується зворотне.

Члени комісій, посилаючись на вказівки “згори”, сфабрикували висновок, розцінившизатримку небезпечних злочинців як перевищення мною посадових повноважень. Ця обставина послужила приводом для відсторонення мене від роботи з викриття діяльності злочинних групувань.

По наявним оперативним даним, члени згаданого злочинного угруповання для блокування роботи зі справи виділили 100000 доларів США, заявляючи, що в них вистачитьзасобів, щоб “купити і ФСБ, і МВС, і Міністерство оборони””.

Кілька слів про те, чим закінчилося протистояння неназваного нами підполковника ФСБ. Після свого листа Єльцину він був звільнений. Зданович оббрехав його в ЗМІ, обвинувативши в здійсненні карного злочину. Звільнений підполковник подав на керівництво ФСБ у суд. Під час судових слухань,що тривали більш року, керівництвом ФСБ було підготовлено і зроблене два замахи на підполковника. Однак він умудрився вижити і виграти суд, де одним з відповідачів був Патрушев. Правда, рішення суду, що вступило в законну силу, новий директор ФСБ (тоді ним став Путін) виконувати відмовився, зайвий раз продемонструвавши неможливість реформування ФСБ чи боротьби знею, спираючи на існуюче законодавство.

В ідеї розпуску ФСБ немає нічого несподіваного. Вже в грудні 1999 року, можливо під впливом вересневих вибухів у Росії, у пресі з’явилася інформація про плановане розформування ФСБ. Одна з московських газет писала: “За даними обізнаних джерел, у найближчі дні можливе створення нової силової структури, побудованої за прикладом ФБР США. Очолити нову структуру повинний, приблизно, керівник у ранзі першого віце-прем’єра. За нашими відомостями, планується, що це буде нинішній міністр внутрішніх справ Володимир Рушайло. […] Нове відомство збираються наділити функціями кураторства над усіма силовими структурами, включаючи ФАПСИ, МВС, ФСБ, Міністерство оборони і так далі. Основною базою для нового департаменту послужать структури МВС. З ФСБ до нього на першому етапі повинні відійти департаменти по боротьбі з тероризмом і політичним екстремізмом, економічна контррозвідка. Якщо ж надалі нове відомство включить у себе і функції контррозвідки, то ФСБ фактично буде ліквідована”.

Однак мирним уливанням ФСБ у МВС обмежуватися не можна. Верховний суд РФ зобов’язаний почати повномасштабне розслідування всіх голосних терористичних актів, насамперед вересневих вибухів, які відбулися, так і відвернених, у тому числі в Рязані, причому наслідок повинний бути переданий із ФСБ, що розпускається, у спеціально створений при МВС орган, а особи, причетні до організації терактів у Росії, повинні понести покарання, передбачене законом.

Державна дума зобов’язана в найкоротший термін розробити і затвердитизакон, що забороняє колишнім і нинішнім співробітникам органів державної безпеки займати в найближчі 25 років виборні чи державні посади і вимагає від усіх колишніх і нинішніх співробітників органів державної безпеки піти у відставку в погоджені зі спеціально створеною для цього комісією терміни. Вищезгаданий указ Державної думи повинний бути розповсюджений і на нинішнього президента Росії – колишнього керівника ФСБ Путіна Володимира Володимировича.

ЗАМІСТЬ ВИСНОВКУ: ФСБ ПРИ ВЛАДІ

Федеральна служба безпеки провела у президенти свого кандидата. Виступаючи 20 грудня в річницю створення Всеросійської надзвичайної комісії (ВЧК) перед своїми колегами, Путін почав промову фразою про те, що завдання ФСБ він виконав – став прем’єр-міністром Росії.

Відновлення меморіальної дошки Андропову на будівлі Великої Лубянки, де розташовується ФСБ, тост із лідером російських комуністів Зюгановим за здоров’я Сталіна, вибухи будинків та нова війна в Чечні, прийняття закону, який дозволяє починати розслідування за анонімками, приведення до влади генералів ФСБ та військових, нарешті, тотальне руйнування основ конституційного суспільства, що було побудоване нехай на утлих, але все-таки демократичних цінностях та ринковій економіці, придушення свободи слова – це лише деякі досягнення прем’єр-міністра та президента Путіна за перші місяці його правління.

До цього треба додати мілітаризацію економіки Росії, початок нової гонки озброєнь, збільшення контрабанди та продажу Росією зброї та військових технологій урядам, вороже налаштованим до розвинених країн світу, контрабанду наркотиків з центральної та південно-східної Азії під керівництвом та прикриттям ФСБ до Росії та далі на Захід.

Історики ще мають відповісти на питання, хто так блискуче провів багатоходову операцію з приведення Путіна до влади, та хто підсунув його кандидатуру найближчому оточенню першого президента, яке, в свою чергу, представило колишнього керівника ФСБ Єльцину в якості наступника. Більше дивує інше: двоє попередніх кандидатів на роль наступника – Стєпашин та Прімаков – також були з силових відомств. З неймовірною впертістю Єльцин намагався посадити у своє крісло людину з органів державної безпеки.

На виборах 2000 року перед російським виборцем був чудовий список претендентів: старий чекіст Прімаков, який самовпевнено заявляв про те, що в разі приходу до влади посадить 90 тисяч бізнесменів, тобто всю ділову еліту Росії, молодий чекіст Путін, який підкреслював необхідність продовження політики Єльцина, та комуніст Зюганов, наступні дії якого можна було досить легко передбачити.

Для того, щоби посадити 90 тисяч бізнесменів, президент Прімаков мав би заарештовувати по 60 чоловік на день, без вихідних та свят, протягом чотирирічного терміну президентського правління. Молодий чекіст Путін обіцяв бути не настільки кровожерним. Може, передвиборча п’єса кимось розігрувалася за сценарієм поганого та хорошого слідчих? Поганий слідчий Прімаков добровільно зняв кандидатуру після розгрому на думських виборах. Залишилися молодий чекіст та старий комуніст. Все зводилося до чорно-білого варіанту 1996 року, і переміг Путін. Якісь надії він виправдав. До 60 чоловік на день Путін, напевне, не доводить, якщо не враховувати хвиль терору, антитерору та чеченської війни. Але на титул тирана Путін безумовно заслуговує, оскільки зародки самоуправління в Росії він старанно зруйнував першими ж своїми указами, і зараз його влада спирається на очевидне свавілля, що називається в народі бєзпрєдєлом. Саме так визначає слово “тиран” Радянський енциклопедичний словник 1989 року: “правитель, власть которого основана на произволе и насилии”.

Але Росія – країна непередбачувана. Це єдине, що про неї відомо напевне. Можливо, саме в цьому полягає сила, потужніша стиснутого кулака спецслужб.

ЕПІЛОГ

Організація визнається терористичною, якщо хоча б один з її структурних підрозділів здійснює терористичну діяльність з відома хоча б одного з керівних органів цієї організації. […]

Організація визнається терористичною і підлягає ліквідації на основі рішення суду.

При ліквідації організації, визнаної терористичною, її майно конфіскується і звертається у прибуток держави.

Федеральний закон Російської Федерації про боротьбу з тероризмом прийнятий Державною думою 3 липня 1998 р. Схвалений Радою Федерації 9 липня 1998 р. Підписаний президентом Б.Н. Єльциним 25 липня 1998 р.

2 вересня 2002 року, в 00 годин Указом Російської Федерації була розпущена Федеральна служба безпеки Росії. Цей воістину історичний документ став початком нової епохи розвитку демократичних інститутів країни. Ми хотіли б ознайомити читача з цим Указом у зв’язку з його очевидною важливістю:

УКАЗ ПРЕЗИДЕНТА РОСІЙСЬКОЇ ФЕДЕРАЦІЇ

«Про розпуск органів державної безпеки — Федеральної служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Федеральної служби охорони, Федерального агенства урядового зв’язку та іформації»

1. Діяльність органів державної безпеки СРСР і Росії з грудня 1917 року по даний час визнати такою, що суперечить законам Російської Федерації, виголошеним Конституцією РФ та інтересам народу.

2. Органи державної безпеки — Федеральну службу безпеки, Службу зовнішньої розвідки, Федеральну службу охорони, Федеральне агенство урядового зв’язку та інформації — розпустити.

3. Документи, які регламентують їх діяльність, визнати такими, що втратили чинність з дня публікації Указу.

4. На протязі 30 днів з дня публікації Указу створити Громадську комісію з розслідування злочинів, скоєних органами державної безпеки проти власних громадян як на території Росії, так і за її межами. До складу урядової комісії включити видатних діячів, правозахисників, юристів, депутатів Державної думи, представників ЗМІ. Голова Громадської комісії призначається президентом РФ і підзвітний йому особисто.

5. Оголосити відкритими без будь-яких обмежень архіви органів державної безпеки. Доручити Громадській комісії з рослідування злочинів, скоєних органами державної безпеки проти власних громадян, розробити і реалізувати проект публікації документів, які являють особливий інтерес для громадськості.

6. Передати російським та іноземним громадянам, відносно яких органами державної безпеки проводились оперативні заходи, або їхнім родичам, у випадку смерті об’єктів оперативних заходів, матеріали оперативних заходів.

7. В разі, якщо громадяни, які були об’єктом оперативних заходів з боку органів державної безпеки, вважають, що органами державної безпеки були порушені їх громадянські права, в результаті чого громадяни зазнали моральної або матеріальної шкоди, згідно чинного законодавствавони матимуть право звернутись у судові органи Росії чи країни проживання з вимогою судових позовів стосовно конкретних працівників органів державної безпеки.

8. Органам Міністерства внутрішніх справ з 00 годин 2 вересня 2002 року взяти під охорону усі службові приміщення органів державної безпеки і охороняти їх до особливого розпорядження.

9. Міністру внутрішніх справ призначити коменданта (представника МВС), відповідального за охорону службових приміщень органів державної безпеки на усій території Росії. Співробітникам МВС різко придушувати будь-які акції непокори з боку працівників органів державної безпеки.

10. Громадській комісії з рослідування злочинів, скоєних органами державної безпеки проти власних громадян, разом з МВС РФ у 90-денний термін з дня публікації Указу розробити проект про передачу у відання МВС ряду функцій органів державної безпеки, що розформовуються.

11. Адміністрації президента підготувати проект закону, що забороняє як діючим, так і колишнім співробітникам органів державної безпеки та їх агентам займати в наступні 25 років державні посади, і у десятиденний термін з дня публікації Указу направити проект закону на розгляд до Державної думи. Звернути особливу увагу на тих співробітників органів державної безпеки, чия діяльність стосувалась так званої боротьби з інакомисленням.

12. Співробітникам органів державної безпеки, як діючим, так і звільненим, в місячний термін надати до територіальних податкових органів РФ декларації про наявну у своїй та близьких родичів (включаючи батьків, братів та сестер, близьких родичів дружин і чоловіків, як нинішніх, так і колишніх) власності: нерухомості, транспортних засобів, рахунках у російських та закордонних банках, акцій і цінних паперів російських та закордонних підприємств і організацій, з докладним вказанням джерел прибутку, на які це майно придбано; часу і місця придбання, а також продавця даного майна. Податковим органам РФ протягом 2002 року здійснити відповідну перевірку декларацій і вирішити питання у встановленому порядку згідно російського податкового законодавства.

Усім цивільним особам і організаціям з моменту підписання і публікації Указу і до завершення податкової перевірки забороняється виконувати будь-які операції з купівлі, продажу, дарування чи відчуження, застави нерухомості, транспортних засобів, акцій і цінних паперів, переказу грошей з рахунків, які належать діючим чи звільненим співробітникам органів держбезпеки або їх родичам. Всі операції, здійснені у вказаний період за участю діючих чи звільнених співробітників органів держбезпеки чи їхніх родичів, будуть визнані недійсними.

13. Військовослужбовцям органів державної безпеки до їх звільнення у запас Збройних сил РФ:

а) знаходитись у місцях проживання;

б) на протязі семи діб з дня публікації Указу стати на тимчасовий облік в місцевих управліннях внутрішніх справ за місцем реєстрації, для чого у МВС РФ призначити уповноважених з числа офіцерського складу;

в) на протязі доби з дня публікації Указу здати особисту табельну зброю, службові посвідчення, документи прикриття, ключі і печатки уповноваженому в УВС, з докладним описом своїх робочих місць і функціональних обов’язків, назвою управлінь, відділів і посад;

г) до звільнення в запас військовослужбовцям органів державної безпеки відмічатись особисто в уповноважених УВС за місцем реєстрації: генералам і адміралам — один раз на три дні; старшим і молодшим офіцерам — один раз на п’ять днів; прапорщикам, старшинам, сержантам і рядовим — один раз на сім днів; для чого уповноваженим в УВС завести спеціальні обліки;

д) за порушення цього розпорядження на осіб, які їх не виконали, керівникам УВС стягувати з винних до арешту на гарнізонній гауптвахті включно. Неявку на реєстрацію розглядати як невихід на службу;

е) виплату грошових виплат забезпечувати через фінансові органи вказаних УВС за нормами забезпечення, що належать штатним військовослужбовцям, до рішення про звільнення.

14. Співробітникам органів державної безпеки протягом семи діб з дня публікації Указу скласти докладне пояснення про свою роботу в органах державної безпеки з дня зарахування і до дня Указу про заборону органів.

а) Особливо вказати участь в оперативних заходів і їх найменуванні, відносно кого проводились, за чиїм розпорядженням, а також що відомо про проведення заходів іншими співробітниками і органами.

б) Вказати повні установочні дані агентів (резидентів) і довірених осіб, що утримують явочні квартири, адреси конспіративних квартир, імена і адреси людей, які знаходяться на зв’язку; місця зберігання їх особистих і робочих справ; назви для оперобліку й установочних даних об’єктів даних справ і місць зберігання справ.

в) Керівним працівникам органів державної безпеки вказати повні найменування підрозділів, установочні дані й місця проживання підлеглих.

г) Вказані пояснення повинні бути передані уповноваженим у відділах внутрішніх справ, зареєстровані в журналі обліку заяв від громадян і направлені особисто голові Громадської комісії.

д) До осіб з числа співробітників органів державної безпеки, які допустили самовільне знищення оперативних справ, застосовувати міри кримінально-процесуального характеру.

15. Особи, які раніше проходили службу в органах державної безпеки СРСР і Росії, які на даний момент продовжують службу в державних закладах РФ, повинні бути у п’ятиденний термін виведені за штат і до набрання чинності закону про заборону діючим і колишнім співробітникам органів державної безпеки СРСР і Росії займати державні посади, знаходитись у розпорядженні цих відомств.

16. Даний Указ розповсюджується на усіх діючих чи звільнених співробітників органів державної безпеки, а також на усіх осіб, які будь-коли проходили службу або стояли в агентурному апараті органів державної безпеки СРСР і Росії.

17. Кожний військовослужбовець органів державної безпеки повинен розглядати цей Указ як письмовий наказ Верховного головнокомандувача. За невиконання наказу винні понесуть кримінальну відповідальність.

18. Указ набирає чинності з дня його підписання і публікації у ЗМІ.

Президент Російської Федерації,

Верховний головнокомандувач

*

Передбачати майбутнє — справа ризикована. Передбачати політичний розвиток Росії — тим паче. Ми, однак, беремось стверджувати, що помиляємось лише у даті президентського указу. В тому, що даний указ справа найближчого часу — ми переконані абсолютно. Інакше безглуздим було б написання нашої книги.

Content

Фельштинський Олександр Литвиненко, Юрiй ФСБ підриває Росію