Марина та Сергій Дяченки

Самум

Інспектор прилетів удосвіта. Два сонця зійшли одне за одним, і корабель опустився на посадковий майданчик о сьомій шістдесят п’ять за місцевим часом.

— Гришо, — сказав губернатор, — попередь своїх: сидіти на місцях, як пришитим. Побачу когось під час роботи на терасі…

І він значущо замовк.

Губернатор двадцять років владарював на Ірисці, пережив десятки халеп і дві великі виробничі катастрофи, та втримався на посаді. Тепер під нього копали, і ні завадити недоброзичливцям, ні бодай проконтролювати їх губернатор не міг: від Іриски до Центру було тридцять земних годин у дорозі, а зв’язок останнім часом працював нестабільно. Поява чиновника з позаплановою інспекцією могла бути як дрібною прикрістю, так і Останнім Дзвоником, тому губернатор не спав ніч.

Третій зам не любив губернатора, зокрема за те, що той уперто звав його Гришею. Справжнє ім’я зама було Саундер: його батьки, на той момент п’ятнадцятирічні, вирішили, що немовля надто гучно горлає, і нарекли його собачою кличкою. Саундер Григор’єв звик відгукуватися на Сашу, та губернатор прозвав його Гришею, вкотре стверджуючи цим свою свавільницьку владу.

— Побачу когось під час роботи на терасі — штрафом не обійдеться…

До борту корабля вже підповзав гофрований шлюз-перехідник. Губернатор стиснув губи, схожі на слот для приймання купюр, підтягнув комірець і в супроводі двох перших замів і дами-референта пішов зустрічати.

Два сонця, Пес і Щеня, піднімалися вище, і коротшали тіні. Починався погожий яскравий день, на кшталт тих, що примиряють із життям на Ірисці; крізь напівпрозорі стінки шлюзу було видно, як течуть назустріч одна одній дві групи людей. Здавалося, це діється в шлунку викопного ящера; от вони зустрілись, хисткі, простягнули одне одному руки, обмінялися словами, нечутними Саундеру, тривіальними, як мило: «ласкаво просимо на Ірис-46», «колектив станції радо вітає», «найбільший видобувний комплекс», «осада фахівців», «визначні місця», «як долетіли?»

Саундер тривожився. Позапланова інспекція означала, що нормальній роботі не бути ні сьогодні, ні завтра. Не те щоб Саундер надміру любив свою роботу; він був лише організатором, сортувальником ресурсів і потреб, диригентом побутових дрібниць, від школи для нечисленних місцевих дітей до транспортного парку в ангарах, від насосної станції до програмного центру, від басейну на даху аж до підземних сховищ. Усе це працювало й співвідносилося, крутилось і не простоювало тільки тому, що Саундер з ранку до вечора зважував деталі, аналізував, віддавав накази і стежив, щоб їх виконували. Звичайно губернатор не дуже заважав йому, та будь-яка ревізія робила шефа нестерпним: він вимагав од працівників ритуального спектаклю, що імітував діяльність, і це препогано позначалось на всіх справах.

«З другого боку, — міркував Саундер, — якщо інспектор приїхав, щоб викрити губернатора, — викриє обов’язково. Таке господарство, як на Ірисці, не може працювати без кількох посадових злочинів на рік. Усі порушення можна відновити за протоколами, аби хто хотів.

А крім того… можливо, позапланову інспекцію прислали, щоб зафіксувати чудову роботу станції й неоціненний внесок губернатора?»

Саундер устав: відчинилися двері, й увійшла делегація. Попереду ступав сам інспектор, незнайомий чоловік років сорока п’яти, і обличчя його було таким похмурим, що в Саундера зіпсувався настрій.

— Це наш третій зам, — сказав губернатор, чогось величаючи себе в множині. — Е-е-е… Григор’єв Саундер Антонович.

Інспектор хмуро глянув на Саундера, але руки не подав. Саундер побачив жінку за його плечем, молоду, навіть юну. Тінь утоми на цьому обличчі псувала його, як невдала косметика.

— Перепочинете з дороги? — запросив губернатор. — Уже готовий сніданок, до речі, зі звичайної їдальні для спеціалістів, ви зможете з першої хвилини відчути себе в нашому колективі, — він засміявся дещо гучніше, ніж слід було. — Номер у готелі, — він повернувся до Саундера, — Гришо, розпорядись, аби номер був подружнім, люкс, у нас є з видом на сад…

— Достатньо простого двокімнатного номера, — інспектор говорив уривисто й не дивився в очі. — Так вийшло, що я до вас із дружиною.

— І в мене теж є друзі, — сказав губернатор на нараді за годину по тому. — І зовсім не дурні.

Саундер, не бувши великим знавцем чиновницької етики, все-таки знав, що на інспекцію з дружинами не їздять. Хіба що інспекція формальна, по суті — дружній візит.

— Вона в нього на Кліпсі відпочивала, а там обладнання старе. І — витік, аварія, готель зачинили. Саме збіглося з інспекцією, ну просто тіль у тіль, — губернатор реготнув.

Він видавався вже не таким накрученим, як уранці. Колір його обличчя майже повернувся до норми, і тільки уривчастий регіт виказував нервозність.

— Транспортна мережа тепер рідка, туристичних рейсів нема. Довелося йому хоч-не-хоч підбирати дружину й тягти на Іриску…

— Невже казан на Кліпсі вибухнув? — недовірливо запитав перший зам.

— Вибухнув — не вибухнув, а збіг украй удалий, украй! Тепер він зв’язаний, мов курча, і сам це розуміє, та сторч ставати не будемо, спробуємо задобрити… Гришо, — губернатор повернувся до Саундера, — ти, от що. Тобі скільки років?

— Тридцять один.

— Із нас ти наймолодший і, е-е-е, маєш вигляд привабливий, тому я тобі даю відпустку на три дні. Передай справи за півгодини і…

— Неможливо, — нажахано сказав Саундер. — Учора дерен привезли, ви ж знаєте. Сьогодні ділитимемо.

Губернатор насупив брови:

— Я сказав, передай справи за півгодини своєму, як його, Семенову, і будеш водити екскурсії для інспекторової. Візьми її на пікнік, покажи дюни й руїни. Можна і храми, якщо здалеку. Повези на море. Увечері яке-небудь свято влаштуємо… У кого-небудь день народження, га?

— Ні, — з жалем сказав другий зам.

— У жінки буровика з другої установки, — сказав перший, проглядаючи документи. — У Свєти Джонсон.

— Чудово. Домовся з нею, Гришо… Хоча ні, ти на спецзавданні. Увечері, коли привезеш інспекторову з екскурсії, в нас буде невелика вечеря, свічки, жива музика… Добре б із дитячої музичної школи з кимось домовитися. Відсвяткуємо день народження Свєти Джонсон, і наші гості будуть у кінці столу, — губернатор потер руки. — Гришо, чого ти чекаєш?

— У мене літучка о дев’ятій.

— За півгодини щоб упорався, ти мене зрозумів? Зараз гості поснідають, й о десятій забирай інспекторову. Хай веселиться, розважається, розкажи їй легенди, ти вмієш. Вона повинна бути веселою та щасливою, Гришо.

Губернатор вийшов з-за столу, підступив до Саундера й раптом поклав йому руку на плече:

— Рятуй, брате. Сам розумієш — ситуація складна. Рятуй. А я віддячу.

* * *

Доба на Ірисці становила двадцять чотири години, кожна година тривала сімдесят земних хвилин, а кожна хвилина — сімдесят стандартних секунд. Трудовий розпорядок передбачав сієсту й денний відпочинок, та Саундер звик довше спати вночі й довше діяти вдень.

Жінка в світлому комбінезоні й крислатому капелюсі вийшла на терасу головного адміністративного корпусу. Мигцем поглянула на небо, де Пес і Щеня, нерозлучні, здіймалися все вище. Затемнила серпанок, який прикривав верхню частину обличчя, через що капелюх став схожим на недомальований шолом скафандра.

— Перепрошую, Григорію. Я трохи затрималась.

— Пусте, — сказав Саундер. — Погода гарна, прогноз чудовий. Можемо летіти.

Жінка кивнула, коротким скутим рухом поправила капелюх і пішла слідом за Саундером до губернаторського злітного майданчика. Для екскурсії губернатор виділив свій особистий транспорт — зручний у керуванні та громіздкий апарат, ззовні занадто великий, ізсередини виповнений розкошів.

— До ваших послуг бар, душова, масажні панелі, солярій, гіпносон, стимулятор, експрес-діагностика…

— Спасибі, — так само скуто відповіла жінка. — Можна я сяду біля вікна?

Саундер пропустив її на місце поряд із пілотським кріслом, допоміг пристебнути пасок, ще раз мигцем проглянув метеозведення й дав команду злітати. Йому вже випадало керувати цим флаєром. Через губернаторову схильність до надмірності транспорт мав чотири опори, а не три, як решта флаєрів парку, і на зльоті, під час змінення режимів, його злегка потрушувало.

— Отже, ми вирушаємо в захопливу екскурсію Ірисом-43. Наша колонія заснована тридцять років тому, усього за два роки по тому, як розвідали багатющі місцеві ресурси. Звичайно, Ірис — передусім добувне виробництво: ми качаємо з надр планети три різновиди енергоносіїв, причому обсяги видобутку…

Флаєр низько пройшов над житловим районом. Унизу, в адміністративному блоці, тепер вирішували долю трьохсот квадратних метрів дерну, закупленого особисто Саундером і доправленого на Іриску вчора пізно ввечері. Спочатку передбачали вкласти дерен у міському парку, але втрутився другий губернаторів зам із чудернацькою ідеєю майданчика для гольфа. Перший зам, у свою чергу, забажав прикрасити терасу перед резиденцією, а особливо активні громадські діячі захотіли поділити дерен порівну між родинами, що прожили на Ірисці не менш як п’ять років. У Саундера між вухами свербіло від цифр і чисел: п’ятдесят квадратів дерну він особисто обіцяв теплоцентралі. У цю саму хвилину він повинен був сидіти в залі Ради й методично просувати свій план, переконувати активних діячів, по змозі шантажувати губернаторових замів; замість цього доводилося бовтатися в повітрі з інспекторовою. Під черевом флаєра пропливав червоний дах адміністративного блока.

На моніторі виник напис: «Стій! Перевір, чи вимкнено щит!» Саундер нетерпляче стукнув по сенсору. Силовий щит над станцією піднімають тільки під час негоди.

— …Крім того, Ірис-43 славний своїми загадками. Перші поселенці були шоковані, виявивши на зовсім безлюдній планеті руїни давніх храмів, а де-не-де й самі храми, чудово збережені. З цими спорудами пов’язано чимало легенд… Насправді це ніякі не споруди й не храми, — він відкашлявся. — Це природні утворення: печери та скелі. Природа іноді творить дива, особливо коли це природа Іриса.

Станція від далялася. Здалеку вона здавалася сірою, недоладною, навіть потворною — особливо в контрасті з пустелею навколо неї.

— Якийсь час ми активно приймали паломників, охочих до екзотичних культів, — сказав Саундер. — Але потім паломництво вирішено було припинити.

— Чому? — запитала жінка.

Це було її перше слово, сказане після зльоту.

— Неможливо створити людям умови, — після крихітної паузи озвався Саундер. — Тут усе-таки добувне підприємство, режим виробництва, трудова дисципліна… Обмежені житлові площі… Туристичний бізнес не вписався в наші плани, а приймання паломників — і поготів.

— Але чому? Тут придатна для дихання атмосфера… Чому б не сприяти людям? Урешті-решт, можна було вибудувати наметовий табір!

Саундер зітхнув.

— На Ірисі, на жаль, бувають природні явища, несумісні з проживанням у наметах.

— Ви говорите, як довідник, — сказала інспекторова з раптовою неприязню.

Саундер здивовано глянув на неї. Інспекторова сиділа, відкинувшись у кріслі, бліда від незрозумілої люті; на вилицях у неї виступили червоні плями. «Еге, — подумав Саундер. — Тут драма».

Він перевів погляд на монітор; транспорт ішов тепер над пустелею, яскравою, як дитяча опука. Ніби на склі змішали пензликом гуашеві фарби: оранжеву, білу, трохи синьої, жовту, червону. Бархани здавалися застиглими кольоровими хвилями.

— Зверніть увагу на пейзаж унизу. Вісімдесят відсотків поверхні Іриса — це пустеля, причім властивості піску зумовлюють цікавий оптичний ефект: його називають піщаною голограмою, або пустельною анімацією. Вдивляючись у гру світла на піску, людина з розвиненою фантазією може побачити міста, обличчя, фантастичних тварин…

Він замовк. Інспекторова не дивилася вниз: її більше цікавила чорна магнітна бляшка на дверцятах бару.

— Я чиновник, — сказав Саундер спроквола. — Це моя стихія. Формулювання, інструкції, приписи — усе має бути чітко. Що б ви хотіли оглянути передусім?

Вона повільно повернула голову:

— Вас умисно послали мене розважати?

— Я радо покажу вам…

— А якщо я назву вас ідіотом? Плюну в обличчя — і влучу? Ви таки будете всміхатися? Щоб результати інспекції задовольнили вашого шефа?!

Її бліда шкіра була тепер майже такою ж червоною, як пустеля внизу. Очі сухо блищали. Губи тремтіли.

— Ви ідіот! Боягузливий… посіпака! Вам зрозуміло?!

Саундер уже дуже давно не бачив жіночої істерики. На Ірисці жінки були стриманими й неемоційними, й підвищували голос тільки на виробничих нарадах. «Та я щасливий був усі ці роки», — подумав Саундер.

Транспорт нісся над пустелею. Попереду зеленкуватою смугою показався край моря.

— Там, у барі, — сказав Саундер по паузі, — є вода, соки, бренді… Горілка…

Інспекторова опанувала себе так швидко, що він на секунду пройнявся повагою до неї. Барва з її обличчя зійшла, залишивши тільки плями на вилицях. «Тут свіжа сварка й довгий шлейф родинних скандалів, — подумав Саундер. — Скільки ж їй років, двадцять п’ять, двадцять сім? Набагато молодша за свого інспектора. Якого біса їй схотілося відпочивати на Кліпсі, де нема нічого, крім гидкої мінеральної води?»

Півгодини — тридцять п’ять хвилин — ніхто не мовив ні слова. Море наближалось і зайняло, нарешті, половину осяжного простору.

— Це море, — сказав Саундер, — ми його так звемо, хоча фактично воно — океан. Єдиний океан Іриса.

— Ми можемо тут приземлитись? — уривчасто спитала жінка.

— Так.

Він просканував поверхню внизу, обрав майданчик і дав команду на зниження. Хитнувшись, важкий флаєр утопив свої чотири опори в оранжевому піску.

Саундер вийшов першим. Поглянув на опори: глибоченько сідає губернаторська машина. Душова установка, масажні панелі, солярій; губернатор любить пожити. Ми на Ірисці, тут енергію не заощаджують.

Пісок блискотів під ногами, бетонно-твердий, застиглий, наче скло. Навколо пнулися до неба гостроверхі бархани: деякі просвічували, як фруктове желе, інші відбивали сонце гладенькими жовтими схилами. Це видовище звичайно приголомшувало непідготовану людину; інспекторова довго стояла на трапі, роззираючись, мружачись, то знімаючи капелюх, то знову його надіваючи.

— Це Ірис, — сказав Саундер із гордістю. — Узбережжя. Найкрасивіше в Усесвіті місце. З оцих-от схилів можна кататися на санках, на лижах. Поряд зі станцією є лижна база.

Жінка подивилась на море.

Порівняно з барханами море здавалося тьмяним. Рівна зеленувата поверхня, ледь видні брижі. Ні крапочки на горизонті, ні бакена, ні суденця.

Інспекторова спустилася східцями трапа й спинилася за два кроки від Саундера.

— Тут можна купатись?

— Тільки вісім місяців на рік. У місяці, що мають у назві букву «А». А сьогодні саме, — Саундер поглянув на зап’ястя, — тридцять шосте травня… Перепрошую, в нас по тридцять сім днів у місяці, так зручно.

— Тож купатися можна?

— Можна… теоретично. Практично — я б не ризикував. Розумієте, протягом сезону вода тепла й цілюща, а в міжсезоння прибуває кислота. Наприкінці червня, наприклад, пластикова пляшка розчиняється за кілька хвилин.

— О! — сказала інспекторова, невідривно дивлячись на воду. — А на вигляд…

— Є простенький тест. Поселенці… Тобто хлопці, що відпрацювали на станції й перебрались на Ірисове Поле, закидають у воду купюру. П’ятдесят реалів, здається. І якщо Будда на купюрі темніє — купатися вже не можна.

— На купюрі?

— В Ірисовому Полі друкують гроші. Готівку, паперову. Не сувенірну.

— Це місто?

— Так…

Саундер похопився. Існування Ірисового Поля не афішувалося: та, власне, це було порушення з-поміж тих, що за них губернатора могли погнати з крісла мітлою. Згідно з документами, на Ірисці були житлові об’єкти, призначені лише для робітників і службовців, уписаних до реєстру, і членів їхніх родин. Жителі Ірисового Поля до реєстру не входили, а чорна геологія й торгівля сувенірами не були згадані в жодному звіті.

— Це дрібнісіньке селище, — сказав він, подумавши, — філія станції. Рекреаційна зона. Люди розважаються, як можуть. Провадять розкопки, досліджують цікаві геологічні явища…

— Ви говорили про храми?

— Так. Та це не храми, ви зрозумійте, вони просто так називаються. Навіть на Землі є печери, що приголомшують красою, їх називають палацами. Чи печерні міста, утворені самою природою. А це — храми Іриса. Ходить легенда, — він знизив голос, — що на цій планеті мешкає бог. Бог Іриса, так його прозвали. Що за відсутності живих істот, здатних його шанувати, він сам собі побудував храми.

Інспекторова всміхнулася кутиками губів:

— А ви, значить, заборонили паломництво й позбавили його адептів?

— Він мільйони років без них чудово обходився.

— Ну, нащось же він побудував храми? Мабуть, чекав, що хтось таки прийде?

Розмова починала обтяжувати Саундера.

— Його нема, — сказав він сухо. — І храмів нема. Це виступи… скельних порід.

— Мене звуть Ірина, — помовчавши, сказала інспекторова. — Я, здається, не відрекомендувалася. А ви мене не спитали.

— Дуже приємно, — сказав Саундер, страшенно зніяковілий. — Річ у тім…

— Пробачте мені, Григорію.

— За що?

— Я поводилася з вами по-свинськи. Це все через утому.

— Розумію. До речі, мене звуть Саундер.

Вона нарешті відвела погляд від моря й поглянула йому в очі:

— Як?

— Саундер. Григор’єв. Губернатор відрекомендував мене, ви, певне, не звернули уваги…

Вона зашарілася, наче дівча. Знов одвернулась, насунула капелюха й затемнила серпанок.

— Усі плутають, — сказав він великодушно. — Дружина звала мене Сашею. А губернатор — Гришею.

— Я хочу скупатися, — сказала Ірина різкувато. — У вас є ця їхня… купюра? Щоб перевірити воду?

Саундер пошукав у кишенях куртки. Минули ті часи, коли він мав торгові оборудки з польовими хлопцями, та досі звичайно брав із собою «на виїзд» трохи грошей.

— От.

Купюра була великою, з долоню, і майже негнучою. Мала сім ступенів захисту, але Саундер не уявляв дурня, котрому знадобилося б підробляти польові грошики.

— А чому тут Буд да? — спитала Ірина, крутячи купюру так і сяк.

— Не знаю, — чесно зізнався Саундер. — На двадцяти реалах у них Христос, на п’ятдесяти — Будда. На ста — не пам’ятаю.

По паузі він додав:

— Декого це шокує.

— Мене — ні, — байдужно відгукнулась Ірина. — Я атеїстка. Ну, перевіряйте!

Він узяв у неї папірець і попрямував до води, справді почуваючись ідіотом. Нащо знадобилося приплітати Ірисове Поле? Сказав би коротко — ні, в морі в нас не купаються, небезпечно для життя. І вона б повірила.

Море навалювалось на пісок, прозоре й нерухоме, мовби величезна лінза. Підійшовши до самого краю, Саундер присів навпочіпки і, взявши купюру за кутик, опустив у воду до половини. Потримав, витягнув, порівняв обидві половинки Будди — суху та мокру. Мокра блищала на сонці, суха матово відсвічувала, та різниці в кольорі не було.

— Отже, можна купатися? — нетерпляче спитала Ірина.

— Я б не радив, — Саундер струсив з купюри воду.

— Але чому?

І, не дочекавшись відповіді, вона підсіла до моря й омила в ньому долоні.

— Яка прозора вода!.. І тепла…

На мілководді проглядало оранжеве дно, блідло, відходячи в глибину, відступало перед морською зеленню. Ірина зачерпнула з дна піску, пропустила крізь кулак яскравою цівкою, повернулася до Саундера:

— Купатиметесь?

— Тепер міжсезоння, — сказав він скуто.

— Але з купюрою все добре! Кислоти поки нема! Купаймося, Саундере!

Перш ніж він устиг відповісти, вона рвонула застібку комбінезона, кинула на пісок капелюха і, на ходу позбуваючись одноразової білизни, пішла у воду.

«Я ретроград, — подумав Саундер і на секунду зажмурився. — На Ірисці нема голих пляжів. Усюди є, а на Ірисці — домострой. Та це, здається, називалось… Яка в неї шкіра, не біла, не бронзова — золота. І яка в неї лінія стегон…»

Ірина кинулася в море. Бризки змайнули ліниво, тяжко, сплеск прогучав глухо. Саундер дивився, як вона пливе, явно виставляючись, широко змахуючи руками, струменіючи вздовж поверхні, як шовкова нитка в канві. Щось відбувалося з цією жінкою, щось дуже важливе й складне, саме в ці години, хвилини, тепер.

Він пригадав інспектора з його свинцевим виразом обличчя. Що нам інспектор? Навіть якщо губернатора поженуть, він, Саундер, буде потрібен його наступникові. Щоб закупати дернове покриття, контролювати температуру в житлових приміщеннях, установлювати графіки чергувань, підтверджувати відпустки, давати прочуханки й самому діставати на горіхи від начальства… І на першу вимогу виконувати особливі доручення: розважати інспекторів, наприклад. У яких криза в особистому житті.

Ірина тим часом обернулася до берега, замахала рукою, і райдужні бризки полетіли віялом:

— Саундере, ви будете купатись?

Він завагався на частку секунди. Ні, це занадто.

— Ні. Я не хочу.

— Така вода! Таке задоволення! — вона сміялась. Уся втома, скутість, напруження злетіли з неї цієї миті, і жінка здавалася двадцятирічною.

— Я знаю, але… Я просто не хочу.

— Вам же гірше!

Вона пірнула, блиснувши круглими сідницями.

«Біда в тому, що я зовсім не розумію своєї ролі у цій справі, подумав Саундер. — Губернатор відрядив мене, тому що я молодий і «маю привабливий вигляд». Чи входять до програми екскурсії плотські радощі? І як поставиться до цього інспектор? І невже я, чорт забирай, годжуся на цю роль?!»

Він скептично підібрав губи. Ні, звичайно, губернатор мав на увазі тільки те, що сказав: прогулянка, розваги, легенди. Губернатор не міг знати деяких нюансів у стосунках між інспекторовою та її чоловіком. Та й нюанси ці, судячи з усього, виявилися зовсім нещодавно, може, кілька годин тому.

Жінка випірнула й попливла вздовж берега в ритмі вальсу, раз-два-три, сяючи навпереміну мокрою потилицею, стегнами й п’ятками. Саундер сів на пісок, схрестивши ноги.

Ні краба не водилося на цьому узбережжі, ні рибинки, ані медузи. Водились два якихось неймовірні мікроорганізми, що пристосувалися до життя в кислоті, та ніяк не вміли скрасити людині її самотність. Ні пташини не показувалося в небі над кольоровими барханами, ні змійки не струменіло в піску. Саундер давно звик, та деколи йому снилися море з чайками й подвір’ячко з надокучливими горобцями; його батьки брали участь у національній програмі «Демовибух», та замість п’ятьох дітей спромоглись народити лише одну. Тоді їх витурили з проекту, виселили з космічної станції, а Саундер провів дитинство в бабусиній квартирі, в тісняві й галасі приморського містечка, у цілковитому щасті й прекрасних мріях.

Повернутися б у ті часи.

— Саундере!

Інспекторова велично виходила з води. Її коротке волосся стирчало їжачком, відкриваючи красу шиї й лінію ключиць, єдине довге пасмо недбало падало на вид. На гладенькому тілі не було ні волосинки; Ірина ступала, дивлячись Саундеру в очі, і він задумався на секунду: «Вона справді провокує?» Чи, звиклий до консервативних звичаїв Іриски, він приймає за епатаж природну поведінку вільної жінки?

Дві тіні, прилиплі до п’ят інспекторової, струменіли по оранжевому піску: коротша — від Пса, довша — від Щеняти. Саундер квапливо підвівся назустріч.

— Я прийму душ у цьому… вертольоті, добре? — жінка недбало поправила довге мокре пасмо.

— Звичайно. Масаж, терморегулятор, панель ароматів, інтуїтивно зрозуміле керування…

Вона всміхнулась, не зрушивши з місця.

Висока, на зріст майже як Саундер, вона дивилася тепер з неприхованим зухвальством. Краплі води стікали по її шкірі, і кожна, заломлюючи світло Пса та Щеняти, мерехтіла зеленою чи жовтою іскрою. Довга прядка перетинала губи.

Саундер відчув, що дихати важко.

Підвів руки, торкнувся мокрих плечей, потягнувся до губ. Усе це в уяві; стояв нерухомо, знаючи, що за секунду підведе руки, торкнеться плечей, потягнеться…

Довга прядка, волога, м’яка, погойдувалась біля її виду на ледь відчутному вітрі.

На вітрі!

Зникла жінка, зникли її губи, груди, маленькі рожеві вуха. Саундер дивився на прядку; Ірина перестала всміхатись:

— Що з вами?

— Все чудово, — відказав Саундер.

— Я щось не так роблю?

— Ні, все добре. Ідіть у душ, будь ласка. І міцніше причиніть двері блока.

Після коротенької паузи вона повернулася й пішла до транспорту, на ходу підібравши комбінезон і капелюх. Саундер послинив палець; ніякого вітру бути не могло, тим не менше, от воно: ледве помітне народження повітряного потоку торкнулося вологої шкіри й остудило її. Увижається?!

Купюра в п’ятдесят реалів, що її він залишив сушитися на піску, раптом ворухнулась. Повільно перевалилася на ребро, знов перекинулась, коли це потім закрутилася мов дзиґа, відкриваючи то Будду, то храми та пальми на зворотному боці. Саундер хотів наступити на неї — але купюра зненацька злетіла, не перестаючи крутитись, високо в небо, й полишила на піску дві тіні, що секунда, то каламутніші.

…Коли він увірвався до кабіни, жінка вже зникла в душовому блоці й замкнула за собою дверцята. Міцно, як і було сказано. Добре.

Він забрався в пілотське крісло. Відкрив метеозведення; на екрані нічого не змінилося з того моменту, як флаєр покинув станцію. Навіть годинник не ворушився, й секунди застигли. Ненечки, та в нас висить система!..

Саундер віддав команду на перезапуск. Витягнув комунікатор. На пульті мигала червона лампочка.

— Борт нуль-шість, викликаю центр…

— Борт нуль-шість, де тебе носить?! Збурення на Щеняті! Штормове попередження по всій південній півкулі!

— Повертаюсь на станцію, — Саундер сковтнув.

— Негайно! Щоб зараз був тут, бодай тебе!

Диспетчер був стривожений, його голос тріщав, перекриваючи атмосферні перешкоди. Саундер сховав комунікатор і перевів дух; збурення на Щеняті ставались на його пам’яті двічі, щоразу — раптово. Схоже, інспектор застане цікаве видовище; добре це чи погано для кар’єри губернатора?

Він клацнув по екрану, щоб зв’язатися з душовою:

— Ірино, я перепрошую, ми вимушені злітати негайно. Будь ласка, вдягайтеся швидше.

Система тим часом перевантажилася. Саундер відкрив екран із метеозведенням — і роззявив рота; над пустелею Іриски чорними джгутами тяглися ділянки підвищеного тиску, гіллястою сіткою розповзались аномалії, і, що найгірше, великий грозовий фронт насувався з північного сходу.

— Ірино, я прошу, швидше!

Стукнули дверцята душової. Увійшла інспекторова, чиста, суха й відсторонена, як дорожній знак:

— У чому річ, Саундере?

— Нам треба повертатися. Зіпсувалась погода.

— Погода чудова, — вона дозволила собі холодну посмішку.

— Погляньте.

Він указав за широкий ілюмінатор. З верхівок гострих кольорових язиків зривалися піщинки — десятками, сотнями. Жменями. Екскаваторними ковшами. Вітер повільно вилизував карамельні бархани, кольоровий пісок наповнював собою повітря, створюючи картину за картиною: опуклі воронки… Ліси та гори… Пелюстки… Марева фантастичних замків, галактик, квітів. У зовнішніх мікрофонах було чітко чути шелест піску.

Минула секунда, а може, секунд п’ятнадцять. Саундер дивився на гру піску, як дивляться в безодню; інспекторова мовчала, зачарована.

— Що це?

— Це вітер… Тут не буває вітру, я маю на увазі, в нормальний час. Нам треба…

Новий порив вітру пройшовся пустелею, ніби щіткою, і всі піщані пагорби, абсолютно всі, раптом здригнулись і враз змінили обриси. Повітря зробилося непрозорим. Зникло море. Гладенька поверхня, що на ній стояв флаєр, опора, тверда, як бетон, раптом заворушилась, ніби з усієї пустелі сповзалися, звиваючись, змії.

— Пристебніться!

Транспорт похитнувся, глибше загрузаючи в піску. Саундер дав команду злітати. Транспорт завібрував, трусячись, як желе, разом із баром, масажною установкою, гіпносном і солярієм. Минула секунда, потім друга, повна для Саундера тихого жаху, й нарешті транспорт злетів, наче муха, останньої миті обірвавши павутиння.

— Нічого собі, — сказав Саундер уголос.

Транспорт пробив шар мутного повітря й за кілька хвиль опинився в чистому небі. Унизу клубочіла піщано-повітряна маса: голографічна картинка мінялася щосекундно, показуючи то поверхню, подзьобану кратерами, то гладенький лід, то хвилясті верхівки лісу. Згори, наче нічого й не було, сяяли Пес і Щеня; опустились автоматичні заслінки, що затемнювали вікна.

— Це приголомшливо! — хрипкувато сказала інспекторова.

— Мало хто з людей це бачив, — озвався Саундер, теж хрипко. І додав подумки: «Бачив — і лишився серед живих».

— Тепер ми повертаємось?

— Так, — Саундер нервово засміявся. — Візьміть у барі що-небудь… І мені води, будь ласка. Наша екскурсія несподівано добігла кінця.

Інспекторова підхопила його сміх. Регочучи, відчинила дверцята бару:

— Ой, тут стільки всього… Якої вам води?

— Без газу, звичайної, етикетка «Джерело»… Ні, ну ви бачили? Бачили?!

— Живі картини, — вона поглянула вниз. — Люди, тіні, палаци якісь… Невже в мене така багата фантазія?

— Мабуть, що так, — Саундер кивнув. — Пристебніться, нас може бовтати…

Одразу ж, наче потверджуючи його слова, транспорт смикнувся й затрусився, втрапивши в зону турбулентності.

— Це небезпечно? — Ірина розхлюпала воду.

— Ні… Стривайте, зараз пройдемо цю ділянку, тоді можна буде розливати…

На мінливій пелені внизу лежали тепер дві тіні флаєра. Автопілот управлявся бездоганно. Саундер ще раз проглянув метеокарту: грозовий фронт прискорювався й, здається, змінював напрямок.

— Ви таке вже бачили?

— Таке саме — ні. Схоже бачив одного разу.

— Тепер зрозуміло, звідки беруться легенди… Бог Іриса, тепер він розгнівався, так?

— Щось таке.

Саундер витягнув комунікатор. Монітор залишався темним, індикатори не мигали; комунікатор був глухим і німим, не реагував ні на що і являв собою непотрібний шматок пластику.

Тряска припинилась.

— Ух, — Ірина струсила краплі води з колін. — Оце пригода.

— Так, — відгукнувся Саундер, не дивлячись на неї.

Комунікатор повинен був працювати; коли відрублені всі частоти, зв’язок через супутник, промінь, дзеркалка… Що там іще? Не може звичайна гроза відрізати одразу всі ниточки, так?

Значить, це не звичайна гроза.

Він викликав метеокарту в усіх можливих проекціях. Магнітна, радіологічна, інфрачервона… Потрібен час для опрацювання: п’ять секунд. Чотири. Три.

Обрив зв’язку. Динамічна картинка змінилася звичайною картою, нерухомою, сумирною. Ну, звичайно; Саундер у роздратуванні провів долонею по сенсору.

Попереду за курсом флаєра раптом виріс, сягаючи неба, піщаний стовп. Склався на якусь хвильку у величезних розмірів людську фігуру, потім верхівка його сплюснулася шапинкою гриба. Саундер перехопив керування й змінив курс.

— Це теж фантазія? — пошепки спитала Ірина, Саундер ледве розчув її. — Ви бачили?

— Уява, — сказав Саундер крізь зуби.

Даних достатньо, гріх жалітись. А часу нема. Рівно п’ять секунд, щоб зміркувати: що, власне, тепер робити?

Падала швидкість. Губернаторський транспорт уже кілька хвилин пер проти страшенної сили вітру. Звичайно, до станції тепер не дотягнути: проти того, що насувається з північного сходу, флаєр однаково що муха проти цунамі.

— Саундер? Щось не так?

— Доведеться лавірувати. Найпевніше, доведеться завертати до Ірисового Поля…

— Але ж ми повертаємося на станцію?

— Обставини не дозволяють, — зізнався Саундер. — Ми потрапили в самум. Це буря, супроводжувана низкою аномалій.

— Що значить…

— Одну хвилину.

Потік вітру не був однорідним. Автопілот прокладав маршрут пунктиром; Саундер перехопив керування й почав маневр.

Униз, до піщаного марева. Тут зустрічний вітер подекуди слабшав. Саундер розвертав флаєр, подумки дякуючи губернаторові за всі його надмірності, за блок із душовою й масажем, за солярій і кожну пляшчину в барі: вага транспорту була союзником пілота.

Маневр був схожим на шлях у сипучому лабіринті, на дорогу в сирі, що кожної секунди змінюється. Саундер знай не влучав у пунктир, намічений автопілотом: іноді свідомо, роблячи поправку на зміну обстановки, іноді випадково, не в змозі погасити інерцію. Вгору; клацнув автоматичний екран, затіняючи вікна. За склом, тепер з іншого боку, знову зійшли два сонця — Пес і Щеня. Транспорт припинив трястись і тріщати: вітер підхопив його й поніс назад, геть від станції, як скіпку в потоці.

Відчуваючи, як піт котиться по чолу, Саундер перемкнувся на автопілот. Флаєр трусонуло, але тільки один раз.

Ірина мовчала. Саундер, не дивлячись, відчував її погляд. Вона мовчки налила води, простягнула йому; Саундер випив до дна, не відриваючись.

Піщане марево внизу видавалося тепер потрісканою кіркою глини з рідкими скелями. Коли довго дивитись на нього, починали ввижатися людські фігури, що брели з низько схиленими головами. Та краще таки не дивитись.

— Куди тепер? — тихо спитала Ірина.

— Тепер навідаємось на Ірисове Поле. Заразом спитаєте, чому в них Будда на п’ятдесятці.

— У нас шалена швидкість, — Ірина поглянула на екран.

— Так. Але в нас пристойний запас потужності.

— Саундере, я перепрошую.

— За що?

— Та за все… Якби не я, ви б узагалі не полетіли.

— Ніхто не знав, що будуть збурення на Щеняті. Це рідкісне явище. Іноді його вдається спрогнозувати, частіше — ні.

Він поволі розслабився, прислухаючись до флаєра. Двигун начеб гучав, як завжди. Корпус вібрував навіть менше, ніж звичайно.

— Можна підімкнути програму енергозаощадження, отак. Тому що, якби в нас був запас енергії, ми могли б узагалі на все начхати, й летіти, поки летиться, до моря, за море, й бовтатися там над кислотною гладінню, чекаючи, доки вгамується вітер. Увімкнути екран на випадок дощу; екран, зараза, жере енергії втричі більше, ніж двигун…

— Саундере, — поквапно сказала жінка. — Я давно живу за інерцією. Як у ваті. Нічого не відчуваю, крім нудьги й іноді — огиди… Ви мені пробачте, Саундере. Такі, як я, не повинні псувати життя таким, як ви.

Вона замовкла, й з обличчя було зрозуміло, що вона шкодує про сказане.

— Я прилетів сюди багато років тому, — сказав Саундер. — Уже точно не для того, аби крутитись, як гвинтик, і завжди думати лише про рівень оливи, капремонт, робочі графіки чи прибирання приміщень. Я хотів змінити себе та світ. Хотів, щоб мене почув бог. Нехай не великий, творець Усесвіту, та хоча б маленький — бог Іриса.

— Ви…

— Я паломником сюди прилетів! Таке щастя… А потім виявилося, що наш організатор туру — шахрай. Ці крутії підробляли чудеса — в промислових масштабах! Запускали голоси в храмах, ілюмінацію… Я тоді відкинувся всіх, сам бродив… Усе бродив довкола цих храмів і всередині, в темряві, молився: «Боже Іриса, дай мені знати про себе, дай мені знак, дай мені…» І нічого він мені не дав, звичайно.

Він перевів дух.

— І тепер я теж живу за інерцією. Це не так погано.

Скоса глянувши на нього, Ірина відчинила бар. Подзвеніла пляшками, налила собі на два пальці бренді:

— Це ж небезпечно, так? Те, що з нами діється, — ми можемо розбитись?

— Не хвилюйтеся, — сказав Саундер. — Гострий момент минув, тепер усе буде клопітно, та цілком безпечно.

Він говорив — і вглядався в темну смугу, що проступала далеко попереду на чистому небі.

* * *

Коли флаєр дотягнув до Ірисового Поля, вітер ущух. Піщане марево внизу повнилося смерчами, вони тинялись, як зануджені туристи, зливалися, розходились, опадали й здіймалися знову. Для флаєра, що знов набрав висоту, смерчі не становили великої небезпеки, на відміну від хмар, що заслали вже півнеба.

Ірисове Поле ховалось у піщаній завісі, тільки головний шлюз виглядав, наче кришка погреба. Комунікатор упіймав ближній зв’язок.

— Поле? Тут борт нуль-шість зі станції. Дайте посадку.

— Вибач, Григор’єв. Не буде тобі посадки. Ми вже задраїлись.

— Мужики, в мене пасажир.

— Хрін тобі, Григор’єв, разом із твоїм пасажиром, — сказав невблаганний голос. — Війся в глиб материка й сідай на Поребрик. Вмикай екран і чекай: після дощу, може, таки хто-небудь дозаправить.

— Губернатор вам пригадає, — сказав Саундер крізь зуби.

— Хріна! — гаркнув голос у комунікаторі. — Губернаторові краще, щоб ти гепнувся разом із пасажиром, аніж ми тебе прийняли!

Саундер, не тратячи більше слів, змінив маршрут. Вітер слабшав, і теоретично можна було б повернути до станції. Практично це означало потрапити під дощ над піщаною рівниною без жодного гірського кряжа, без жодного виступу.

Диспетчер із Поля дав цинічну, але точну пораду: Поребриком називали гірське пасмо на півночі. Там, коли пощастить, можна знайти тверде місце для посадки, сісти й розгорнути захисний екран. «Енергії, — Саундер покосився на монітор, — енергії має стати на кілька годин, а дощ не може бути довгим…»

Невдовзі після того, як Саундер почав працювати на станції, зник без вісті розвідувальний катер. Його знайдено потім на Поребрику — хлопці потрапили під дощ, сіли й розгорнули захисний екран, але запасу в акумуляторах не вистачило. Саундер, маючи жваву уяву, мимовіль подумки малював, як це було: вимкнувся екран. Дощ затарабанив по даху, і той зашипів, розчиняючись. Розвідники лягли на підлогу й укрилися всім, що було: здирали зі стін панелі, затулялись від неба сидіннями. Але дощ не вгавав; коли їх знайшли, від катера лишилися тільки шасі й фрагменти днища.

— Саундер? — тихо спитала Ірина. — Чому вони нас не прийняли?

У нього не було сил брехати.

— Вони не зовсім… легальні. Вони не хочуть, аби дружина інспектора навідалася до Ірисового Поля.

— Вони знають, що я тут?!

— Аякже. Зв’язок зі станцією перервався зовсім недавно.

— Та я ж нікому не розповім! Заплющу очі, вуха заткну, наче й нема мене… Скажіть їм, Саундере, що я мовчатиму!

— Нічого страшного, — сказав він над силу. — Ми перечекаємо дощ на Поребрику.

— Дощ?

— Кислота…

Ірина зблідла. «Вона не зволила навіть короткий путівник прочитати, — подумав Саундер. — Географічні особливості Іриски, клімат, опади. Щоправда, й самум і дощ самі по собі неймовірна рідкість, а вже поєднання їх…

— Чому ми не можемо приземлитися просто тут і тут перечекати?

— Тому що, — Саундер дивився вперед, — тому що пісок під час дощу стає сипким. На поверхні не втримається ні транспорт, ні людина, ні навіть контактна лінза. Все потоне в піску.

Флаєр почав круто набирати висоту. Краєм ока Саундер бачив, як Ірина нервово ковтає, розтираючи вуха.

— Та на Поребрику з-під піску височать скельні породи, здатні втримати вантажний човник із повним вантажем, — сказав Саундер. Голос його лунав скрипучо — через те, що якісь м’язи в горлі скоротились і не бажали розслаблятися. — Взагалі все, що є на Ірисі, стоїть на давніх скельних платформах. Станція, наприклад, чи те-таки Ірисове Поле…

Єдиний потік вітру розпався на безліч хаотичних повітряних струменів, верхових, низових, закручених смерчем і вертикальних, як ліфт. Автопілот не встигав опрацювати дані. Транспорт знов затрусився, задзеленчали пляшки в барі, по стійці приладів поповзла, не знати звідки взявшись, зім’ята гігієнічна серветка.

Затріщав комунікатор. Повернувся зв’язок — принаймні фрагментарно. Саундер мигцем побачив метеокарту — пустеля вкрита була, як бордовими лишаями, ділянками високого тиску, а з моря наступала темно-фіолетова зона — ділянка низького тиску, збираючи, як пилососом, усе, що літає без мотора.

— Циклон формується над океаном, — тим самим здушеним голосом повідомив Саундер. — У центрі його…

— Та замовкніть ви! — крикнула жінка. — Дивіться на прилади!

Комунікатор запищав, закликаючи Саундера до діалогу, та в цю хвилину флаєр піднесло, як на величезному ескалаторі, на страшну висоту, вирвало з зони зв’язку, й писк урвався.

Ірина хапала повітря ротом. Саундер стабілізував тиск у салоні; він гадки не мав, коли транспорт устиг піднятися так високо. Схоже, його підхопило потоком, наче злетілий пластиковий пакет; Саундер пам’ятав грози в приморському містечку, коли мотлох, учасно не утилізований, злітав над дахами та кронами, й місцева екологічна інспекція штрафувала всіх поспіль…

З самого початку не слід було лізти вгору. Саундер помилився, автопілот закріпив його помилку. Хотілося якнайскоріше піти від закритого шлюзу Ірисового Поля — емоційна, спонтанна реакція, буцімто цей закритий шлюз відкидав не тільки Саундера з його пасажиркою. Закритий шлюз заперечував священність людського життя, утверджував такий світовий лад, де задля добробуту групи людей деким можна пожертвувати.

— Сволота, — пробурмотів Саундер крізь зуби.

Транспорт провалився, ніби під ним розверзлася яма. Три чи чотири секунди в невагомості; Іринине коротке волосся стояло сторч, довге пасмо змайнуло під стелю кабіни. У барі щось розбилося. Транспорт пірнув у піщану каламуть, утримався, вирівнявся, й тоді лишень стало помітно, що хмара піску перестала бути непрозорою.

Вони просувалися, мовби в річковій воді. Звук мотора цілком потонув у низькому гудінні, схожому на китовий стогін. Унизу, за кількасот метрів під черевом флаєра, штормили піски.

Пустеля хвилювалась. Здіймалися червоні й жовті вали, опадали, здіймалися знову. З гребенів, як піна, зривались піщинки. Ірина дивилась у вікно, наполовину розтуливши вуста. Саундер зорів на прилади: невдовзі мав показатися Поребрик.

— Саундер?

— Тихо!

Флаєр похитнувся й просів. Висока хвиля пройшла внизу, мало не сягнувши його черева.

— Господи, захисти нас! — раптом гучно сказала Ірина.

Саундер мигцем поглянув на неї.

— Господи… Боже Іриса! Хто-небудь…

Саундер хотів заспокоїти її, сказати, що все не так погано, що транспорт надійний і енергія є, аж тут флаєр знов утрапив у турбулентність над бурхливими пісками, і на це не стало часу.

Ірина бурмотала й бурмотала свою вривчасту й плутану молитву, та в ревінні пустелі вже неможливо було розрізнити слова. Попереду показався Поребрик; до цього моменту Саундер був укритий гарячим потом від маківки до пальців у чоботях.

— Усе добре, — сказав він крізь зуби. — Уже все добре.

Пісок накочувався на підніжжя гряди, розсипався ніжним пляжним розсипом, на секунду завмирав і знову накочувався. Транспорт повернув і пішов уздовж Поребрика; автопілот сканував поверхню, намагаючись укласти чотири опори губернаторського флаєра в багатокутники пласких улоговин і виступів.

— От…

Флаєр пішов на посадку. Саундер зціпив зуби; місце було вдале, з двох боків прикрите скелями, отже, вдасться заощадити на площі захисного екрана.

Чотири опори брязнули об камінь. Минула секунда. Саундер готовий був із полегкістю видихнути, але брязкіт відновився. Флаєр перекосило, він утратив рівновагу й ковзнув убік, Ірина майже випала з крісла й повисла на паску; Саундер дав екстрений зліт. Чиркнув по піску, транспорт змайнув; скеля, де Саундер збирався перечекати негоду, не витримала тиску масажних панелей, солярію, душового блока й інших життєвих розкошів.

Він лайнувся, не турбуючись, чує його Ірина чи ні.

Щохвилини ставало темніше. Піщана каламуть розсіювалася, зате небо, вже вкрите хмарами, чорніло шар за шаром, відходило в глибоку фіолетову тінь. Транспорт ішов уздовж Поребрика, марно шукаючи місце для посадки, безпорадно нишпорячи сканером по крутих, зламаних схилах. Якби на місці губернаторської домовини був нормальний легкий флаєр — давно вгніздилися б, а може, знайшли б і прихисток під навислою скелею…

Ущухав гуркіт піщаного моря; Саундер прислухався.

Перша крапля вдарила по оббивці: важке «бах» і шипіння. Ірина не звернула уваги — дивилася вниз, на пустелю.

Одразу три краплі впали на вітрове скло. Закрутився білястий димок й одразу зник. Лишилися три мутні лунки, наче віспини.

— Бог Іриса! — без відчаю, та з дикою люттю сказав Саундер. — Це якою ж треба бути сволотою!..

— Там храм, — сказала Ірина.

— Де?

— Та он же! — вона вказувала пальцем уперед, за вітрове скло. — Там скеля — бачиш? Це храм!

Саундер зрозумів, що це таки правда. Тут, біля Поребрика, спрямованого в глиб материка, стояв найбільший із пустельних храмів — мерзотники з Ірисового Поля звали його, здається, Чорним.

І тепер цей храм проступав перед ними крізь дощ. Велетенське скупчення, що з однієї точки здавалося зіккуратом, з іншої — пірамідою, з третьої — замком із численними шпилями, а тепер, під час бурі, статуєю фантастичної тварини з єдиним рогом на лобі.

Саундер кліпнув. Не було, звичайно, статуї. Форма храмів майже не піддавалась описові.

— На чому він стоїть?!

— На скельному виступі, — Саундер розвернув транспорт. — Чудово, Іро. Секунду.

Уперіщив дощ, і видимість зникла повністю. Зовнішні екрани осліпли за хвилину.

— Тільки не енергоустановка, — пробурмотів Саундер. — Тільки не екранування. Боги Іриса, що завгодно, тільки не це!

Світло в кабіні померкло: це розгорнувся силовий екран. Стовпчик енергозапасу почав спадати, як підірвана багатоповерхівка.

Чотири опори вдарили у твердь: дві передні, потім дві задні. Одна, певно, зламалася. Транспорт перекосило. Ірина здушено скрикнула. Саундер лише кавкнув: паски передавили груди.

— Відстібайтесь!

Він витягнув з аварійного пакета дві маски.

— Закрийте лице! Не дихати, поки я не скажу!

Ірина ніяк не могла відстебнутись: затягнувся пасок. Саундер вишкріб її з крісла, як мідію з мушлі.

Двері кабіни не давались відчинитися автоматично. Він відірвав від стіни панель і обома руками вхопився за яскраво-червоний важіль:

— Вдих! Видих! Вдих! Не дихати! Ходімо!

Від’їхали вбік двері.

Транспорт стояв на самому краю вузького виступу, що випинався від храму в пустелю, немовби причал. На чорному пірсі з прожилками золота диміла кислота, пожираючи занесене вітром сміття. Екран, виставлений на максимальну потужність, дозволив Саундеру та його супутниці добігти до скельного навісу над входом до храму — затуляв від неба тонкою плівочкою, схожою на бабчине крило.

А за кілька секунд затріщав і щез.

* * *

— Далі ми не підемо.

— Чому?

— Тут можна спокійно дихати. Тут безпечно.

— Чому нам не ввійти досередини?

Вони сиділи у вузькій прохідній печері, яку Саундер назвав подумки тамбуром. З коридору праворуч, що вів назовні, пробивалося світло. Коридор ліворуч, прохід у надра храму, був чорним. Негучний гул виходив від стін.

— Тому що, — Саундер добирав слова, — у храмах зникають люди.

— Як це?

— Цілком уцілілих храмів відомо чотири: Південний, Синій, Третій і оцей, Чорний. Він найбільший. Мерзотники з Ірисового Поля вигрібають усе, у тому числі й засохле лайно перших розвідувачів. Та вони ніколи не входять до храмів, що діють.

— Знову якісь казочки, — невпевнено сказала Ірина.

— Група дослідників іде до храму й не повертається. Група рятувальників шукає їх тиждень, не знаходить ні живих, ні мертвих, зате виносить із храму фото вапнякових патьоків, дивовижно схожих на настінні зображення. Інша група дослідників, у захваті від цих знімків, іде до храму й не повертається. Група рятувальників не повертається теж. Друга група рятувальників шукає їх два тижні, не знаходить ні живих, ні мертвих, зате виносить фото сталагмітів, дивовижно схожих на скульптури… І все повторюється знову. Поки губернатор — попередній, я маю на увазі, губернатор Іриски — не припинив насильно всі ці походи — весь час охочі бралися перевірити на своїй шкурі. Сфотографувати буцімто розписи, яких ніхто не бачив. Помолитися біля таємних буцімто вівтарів…

Саундер затнувся.

— Ти ж увіходив до цих храмів, — нагадала жінка.

— Так. Нічого там нема, просто велика печера.

— Тоді чому…

— Я не знаю чому! Раз на раз не випадає. Одна група бродить — нічого. Інша зникає безслідно. Я свій ліміт талану вичерпав.

— Ти сказав, що цей храм «діє»?

— Саме в цьому за багато років зникло чоловік п’ятдесят.

— Але він нас урятував.

Ззовні все ще дощило. Губернаторський транспорт припинив існувати разом з усім його приємним баластом; Саундер шкодував тільки за повним баром. Йому кортіло тепер випити.

— Так, — визнав він, — нам пощастило.

— Пощастило? Саундере, ти мав із самого початку летіти сюди! Не шукати місце на Поребрику, а летіти сюди! Хіба ні?

Саундер швидко проаналізував свої дії в останні хвилин сорок. Ірисове Поле… Сволота, він із ними ще поквитається… Турбулентність, дірчастий вітер…

— Я думав, він далі на північ, — зізнався він, відводячи очі. — Хибили прилади…

— Храм явився нам на допомогу, коли я звернулась до бога Іриса!

— Нема тут ніякого бога.

— Є.

Вона підсунулася ближче й закрила йому рот своїми губами. Вони цілувалися кілька хвилин, пригорнувшись, учепившись, бездумно. Ірина відсторонилася перша:

— І от ми живі…

Він спробував було ще раз її обійняти, але вона випручалась. Її погляд був спрямований йому за плече, в темний коридор. Він обернувся; вузький отвір, за ним темрява й більше нічого.

Більше нічого.

Саундер зняв куртку, розстелив на гладенькій камінній підлозі. Вони сіли поряд, притиснувшись одне до одного боками.

— Дощ ущухає, — сказав Саундер.

Дедалі важче ставало дихати.

— У тебе хто-небудь був? — спитала Ірина.

— За життя? Багато хто…

— Ти казав, що була дружина.

— Та не стільки дружина, скільки, ну, партнерка. Їй не сподобалось на Ірисці.

— А тобі подобається?

— Я працюю.

— А що ти робиш?

— Триста квадратних метрів дерну… натуральний газон, уявляєш? При тому, що замінник дешевший.

— Про що ти?

— Про роботу. Я розподіляю відпустки, стежу, щоб агрегати експлуатувалися згідно з інструкцією… Ми залишили в барі дві пляшки віскі. І три літри чудової горілки.

— Я хочу пити.

— Я теж, — гірко сказав Саундер.

Вона дивилася в темну провалину коридору.

— Що ти там побачила?

— Нічого…

Вона вивільнилася з його обіймів і встала.

— Ти куди?

— Нікуди, — вона ступила крок до темного отвору, потім другий. — Таке враження… Тобі не здається, що… хтось дивиться?

Він устав і перепинив їй дорогу:

— Не треба туди ходити. Там темно. Одразу ж спіткнешся, впадеш у яму, переламаєш ноги…

— У мене є світло, — вона видобула з кишені маячок-ліхтарик. — Я тільки зазирну.

— Не варто.

— Я ж не пропаду навіки, якщо один раз зазирну до тунелю?

І, вирвавшись із його рук із несподіваною легкістю, вона підняла маячок на рівень очей. Ліхтарик засвітився білим. Темрява відступила, оголюючи вузький лаз і похилі сходи нагору. Справжні сходи: Їх витесали, певне, геологи.

Зате у вузькому тамбурі зробилось темніше. Саундер озирнувся: біля виходу з печери клубочіли рідкі поки що хмарки туману. Він інстинктивно затамував подих.

Кисневі балони на губернаторському транспорті також були. Він не здогадався їх прихопити, а може, не встиг.

— Саундере! Тут добрі східці!

Ірина ввійшла в тунель так само безстрашно й весело, як заходила у воду сьогодні… кілька годин тому. А здається, минуло сто років.

Саундер пішов за нею, не бажаючи, щоб вона бачила туман. Він утомився скакати з дощу та під ринву: у храмі, біля самого входу, напевно є ніші, де можна відсидітись. У храмах завжди є повітря, буває й вода. Врешті-решт, якщо обирати між смертю від удушення — і ризиком пропасти в печері…

Ірина зупинилась. Коридор закінчився; світло ліхтарика губилось у величезному порожньому просторі. Ірина здійняла руку з маячком, та не побачила ні стелі, ні стін.

— Послухай… — почав було Саундер.

— Тихо.

Вона стояла, закинувши голову, дивлячись у повну темряву. Її довга прядка лежала на правому плечі, згорнувшись, як маленька змійка.

— Мене звуть Іра, — сказала вона, невідомо до кого звертаючись.

Із темряви, з дуже дальніх далей, відповіла луна:

— Звуть. Звуть. Іра!

Ірина ступила крок уперед. Саундер схопив її за плече, як лещатами.

— Тут легко дихати, — сказала вона, не обертаючись. — Тут пахне ніби ароматним димом… Відчуваєш?

Він нічого не відчував, тільки сморід близьких уже випарів.

— Залишайся тут! Куди ти йдеш? Там темно!

— А я бачу, — вона здивовано засміялась. — Я все бачу, уявляєш? Там розписи на стінах, статуї чоловіків і жінок… Героїв, паломників, учених… І там чиста вода. Свічки горять.

— Там темрява! Нічого нема!

— Відпусти мене, — сказала вона іншим, тверезим і навіть сварливим, голосом. — Ти синці залишив. Не треба так хапати.

Він ледве розімкнув пальці, та не випустив її плече. Тоді вона різким рухом вивернулася:

— Заспокойся, Саундере! Тікати нема куди: ззовні дощ, у тамбурі вже нема чим дихати. Перечекай тут — із тобою нічого не станеться! І далі будеш жити, котитися, крутитись, ділити свій дерен, розподіляти відпустки… За інерцією.

Він розгубився.

Ірина вклала йому в руку маячок зі слабким світлом:

— Маєш.

Він нічого не відповів.

Ірина поглянула на нього й раптом засміялась:

— Бачив би ти своє обличчя… Дякую тобі, Саундере.

— За що?

Вона всміхнулася. Перевела погляд у глиб храму, в морок.

Саундер запанікував:

— Ні кроку від мене ти не ступиш. Тільки спробуй.

Ірина поглянула з сумом:

— Ти, може, сам коли-небудь зрозумієш.

І вона пішла вперед, а він кинувся, щоб її зупинити, але раптом завмер. Ірина йшла в темряву, що рідшала довкола неї, ніби жінка була смолоскипом. Ірина йшла, освітлюючи собою височезні стіни, вкриті різьбленням і фресками, і тонкі п’єдестали, босі ноги й краї довгих шат, вирізьблені з каменю, а самі статуї губилися в темряві. Диміли курильниці, горіли свічки вздовж стін; Ірина йшла в глиб анфілади зал без стелі, її довга прядка ковзнула з плеча й обвилася навколо шиї. Вона йшла безгучно, іноді витягаючи руку й торкаючися стіни чи п’єдесталу, а вони відкидали тіні — від неї.

* * *

— …Основну відповідальність, зокрема за матеріальні збитки, на думку комісії, несе губернатор станції Ірис-46 Горбунов Ігор Самсонович, у тому числі: нецільове використання транспортних засобів, поселення на території планети осіб, що не входять до штатного розкладу, несанкціонована торгівля, неконтрольовані геологорозвідувальні роботи…

Губернатор сидів з обличчям безтурботним і білим: ще кілька днів тому, коли з’ясувалась його доля, він перестав боятися й зітхнув з полегкістю. Визначеність краща, ніж страх. До того ж у губернатора напевно готові були шляхи для відступу й «запасний аеродром».

— …Комісія визнає дії Григор’єва Саундера Антоновича своєчасними й компетентними. Комісія приймає пояснення Григор’єва С. А., вважає, однак, що в їхній висновковій частині описано галюцинації, що виникли під дією отруйних випарів або неврахованих чинників. Комісія повністю знімає з Григор’єва С. А. звинувачення в злочинному недбальстві, що потягло за собою людські жертви.

Саундер повернув голову. Інспектор, точніше, колишній інспектор, сидів постарілий, із зеленавими тінями довкола очей, ні на кого не дивлячись. Останні три дні інспекторові нічого так не хотілось, як Саундерової крові; якоїсь миті Саундер був майже певен, що чоловік Ірини його доб’є.

— …Пошукові роботи в районі об’єкта «Чорний храм» проводитимуть так довго і в таких обсягах, як це вирішить спеціальна комісія…

Сесійна зала адміністративного корпусу Іриски була переповненою; Арбітражний суд поміщався на екрані, й рухи губів мовця ледь-ледь не збігалися з мовою з динаміків.

— …До винесення такого рішення ухвалюємо вважати Ломакіну Ірину Дмитрівну без вісті зниклою.

Саундер залишався на місці кілька хвилин після того, як засідання закінчилося й екран згас. Підходили люди, тиснули йому руку, казали, що переживали за нього, що він, звичайно, ні в чому не винен і тепер це все зрозуміло; Саундер байдужно кивав. На іншому кінці зали, такий само байдужий, сидів інспектор. До нього ніхто не підходив.

Вийшов із зали губернатор, супроводжуваний рідким натовпом. Саундер устав.

Інспектор неохоче повернув голову.

— Вона ще дещо сказала, — повідомив йому Саундер. — Дещо спеціально для вас.

— Тобто вам привиділося, що вона щось сказала.

— Або так. Усередині моєї галюцинації ваша дружина сказала декілька слів для вас.

— Ви певні, що мені це цікаво?

— Як хочете.

Саундер повернувся до дверей.

— Скажіть! — роздратовано виплюнув інспектор.

Саундер завагався.

* * *

Він отямився на твердому піску, яскраво-жовтому, золотаво-багровому. Гострими язиками тяглися до неба бархани, непорушно застиглі до наступного катаклізму.

Пес і Щеня піднімались над обрієм. Довга здвоєна тінь тягнулася від храму на захід, і Саундер лежав на краю цієї тіні.

— Усе добре, — Ірина всміхалась.

— Що там? — прохрипів Саундер. — Кого ти там знайшла? Що ти йому сказала?

Ірина всміхнулася ширше:

— Усе просто. Ми знай товкмачимо: «Господи, дай мені, Господи, поможи мені». Я прийшла до Того, хто живе в цьому храмі, й спитала: «Господи, чим тобі допомогти?»

— Ти примара, — здогадався Саундер. — Я марю.

— Можливо, — Ірина кивнула. — Перекажи моєму чоловікові, що я колись кохала його. В Альпах, три роки тому. Він пригадає.

* * *

— В Альпах?

Шкіра на обличчі інспектора стала жовтавою, як вибілена сонцем кістка.

— Три роки тому? Вона…

— Більше вона нічого не сказала.

— Сподіваюсь, її ніколи не знайдуть, — тяжко промовив інспектор.

Він підвівся й важко пішов уздовж проходу, повернувшись до Саундера спиною.

* * *

Легкий розвідувальний катер опустився на камінний виступ, схожий на причал. Пошукова партія згорнула роботи позавчора: пісок був потоптаний, заїжджений колесами й гусеницями, де-де темніли кола, полишені експрес-утилізаторами.

Саундер зіскочив із трапа на камінь. Золоті прожилки на скельній породі складались у візерунок; новий губернатор носився з ідеєю вкрити шаром золота дахи всіх приміщень станції. Хтось сказав йому, що в разі негоди золото надійніше за силові екрани. Новий губернатор ще не бачив жодного дощу на Ірисці, а вже зменшив Саундеру житловий бюджет на користь «запобіжних заходів».

«Губернатори зміняються, — подумав Саундер. — Я залишаюсь. У мене двадцять п’ять робочих вакансій, що не будуть заповнені до наступного кварталу, несправна теплотраса та брак підручників у школі. Усе це я повинен виправити, поліпшити, вирішити до завтра, а завтра виявиться, що бурова установка «шістсот три» не пройшла вчасно техогляд, з ангара зник вантажний флаєр і футбольна команда програла першість».

Він увійшов до тамбура. Уздовж стіни стояла тепер залізна шафа, де зберігалися скляні бутлі з водою, аптечка й заряджені ліхтарі. Саундер обрав ліхтар на довгій ручці, схожий на смолоскип.

Похилі сходи вели нагору. Пахло тонко, ледве вловимо — димом, пахіллям, парфумами. У темряві ввижався погляд — чи погляди, багато сотень.

— Я прийшов, — сказав Саундер. — Чим тобі допомогти, Господи?

Дяченко Марина Юріївна

Дяченко Сергій Сергійович

Самум

ББК 84(4 УКР)6

Д99

Переклад з російської Я. Житіна

Художник-оформлювач Є. В. Вдовиченко

Дяченки М. та С.

Д99 Мігрант / М. та С. Дяченки; пер. з рос. Я. Житіна; худож.-оформлювач Є. В. Вдовиченко.— Харків: Фоліо, 2011, — 348 с.

ISBN 978-966-03-5524-8.

Андрій Строганов раптом опиняється на іншій планеті — він мігрував з Землі. Два останні роки його життя вилучено в якості сплати за візу, тому Андрій не пам’ятає, чому вирішив поїхати. Що сталось на Землі, і чи є вороття? Тим часом на затишний світ Раа, в який потрапив Андрій, наповзає тінь…

Роман «Мігрант, або Brevi Finietur» Марини та Сергія Дяченків продовжує цикл «Метаморфози», але при цьому являє самостійний твір. Також до книги увійшли повість «Електрик» і оповідання «Самум».

ББК 84(4 УКР)6

© Марина та Сергій Дяченки, 2011

© Я. Житін, переклад українською, 2011

© Є. В. Вдовиченко, художнє оформлення, 2011

ISBN 978-966-03-5524-8

Літературно-художнє видання

Марина та Сергій ДЯЧЕНКИ

МІГРАНТ

Переклад з російської

Головний редактор Н. Є. Фоміна

Відповідальний за випуск Л. Ю. Хорошевський

Художній редактор Б. П. Бублик

Технічний редактор Г. С. Таран

Комп’ютерна верстка: І. Л. Цибульник

Коректор Р. Є. Панченко

Підписано до друку 10.01.11. Формат 84 х 108 1/32. Умов. друк. арк. 18,48. Облік.-вид. арк. 20,21. Тираж 2000 прим. Замовлення №1-43.

ТОВ «Видавництво Фоліо»

Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до Державного реєстру видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції ДК№ 3194 від 22.05.2008 р.

61002, Харків, вул. Чубаря, 11

Електронна адреса: www.folio.com.ua

E-mail: realization@folio.com.ua

Інтернет-магазин www.bookpost.com.ua

Надруковано з готових позитивів у ТОВ «Видавництво Фоліо» 61002, Харків, вул. Чубаря, 11 Свідоцтво про реєстрацію ДК № 3194 від 22.05.2008 р.

Content

Марина та Сергій Дяченки
Самум

Дяченко Марина Юріївна, et al Самум