Елизабет Гаскел

Кранфорд

Глава I

Нашето общество

Кранфорд е най-вече владение на амазонки — всички, които държат къщи с висок наем, са жени. Ако някое семейство реши да се установи в града, съпругът, незнайно как, изчезва. Или бива изплашен едва ли не до смърт от факта, че е единственият мъж на вечерните събирания в Кранфорд, или пък обяснението е, че служи в своя полк или на своя кораб, или че през седмицата е твърде зает със сделки в съседния голям търговски център Драмбъл — на разстояние само десет мили с влак. С една дума, какъвто и да е случаят, господата отсъстват от Кранфорд. А и какво да правят там? Лекарят си има район от тридесет мили и винаги нощува в Кранфорд, но не всеки мъж може да стане лекар. Дамите от Кранфорд се справят сами с какво ли не — засаждат градинките си с безброй цветя, без да оставят ни едно буренче, отпъждат момченцата, които пакостливо гледат към тези цветя през оградите, изкъшкват гъските, които току се шмугват в градинката, ако портата е отворена, решават всички литературни и политически въпроси, без да се вълнуват от излишни доводи и доказателства, събират подробни и точни сведения за действията на всеки един в енорията, държат строго спретнатите си прислужнички, проявяват състрадание (понякога малко властно) към бедните и си услужват една на друга, когато изпаднат в беда. „Мъжът само може да пречи вкъщи“, заяви веднъж една от тях и всичките те са на това мнение. Макар че правят постъпките си достояние на останалите кранфордски дами, в същото време те проявяват пълно безразличие към съветите на която и да била своя съгражданка. И действително, тъй като всяка притежава неповторима индивидуалност, да не кажем силно развита ексцентричност, съвсем естествено е тя да намери израз в словесен двубой. И все пак сред тях в голяма степен цари добронамереност.

Само понякога избухва леко спречкване помежду им и те си разменят по някоя и друга пиперлива дума или ядно тръсват глава — толкова, колкото еднообразният ход на живота им да не става прекалено скучен. Облеклото им съвсем не зависи от модата, както те сами отбелязват: „Какво значение има как сме облечени тук, в Кранфорд, където всички ни познават?“ А ако заминат извън града, доводите им са също толкова състоятелни: „Какво значение има как сме облечени тук, където никой не ни познава?“ Платовете, от които шият дрехите си, са обикновено прости и здрави и почти така изрядни, както и мис Тайлър, светла й памет; и аз мога да ви уверя, че някогашните модни рокли с буфан ръкави и пристегната тясна фуста са били видени за последен път в Англия в градчето Кранфорд и никой не се е присмивал.

Самата аз съм свидетелка на това, как една дребничка стара мома, останала сам-самичка от много братя и сестри, щапукаше в дъждовни дни до черквата под един величествен семеен чадър от червена коприна. А вие в Лондон имате ли червени копринени чадъри? Още с появата на първия в Кранфорд се създаде традиция — хлапетата се трупаха около него и го наричаха „бастун във фуста“. А това може да е бил същият червен копринен чадър, разперен от силния татко над рояк малки дечица; бедната дребничка госпожица, надживяла всички, едва смогваше да го носи.

Съществуваха правила и регламент за посещенията и всеки млад човек, който се случеше да погостува в града, биваше посвещаван в тях със същата тържественост, с която всяка година се четяха старите закони на остров Ман в Тинуолд Маунт[1].

— Миличка, нашите приятелки питат, как се чувстваш тази вечер след пътуването (петнадесет мили с карета)? Утре ще те оставят да си отдъхнеш, но вдругиден несъмнено ще те посетят. Така че не се ангажирай след дванадесет — часовете ни за посещения са от дванадесет до три.

И след посещението…

— Днес е третият ден, миличка. Нали знаеш от майка си, че не бива да оставяш да изминат повече от три дни между тяхното и твоето посещение, а също и че в никакъв случай не бива да стоиш повече от четвърт час.

— А какво да правя, да си гледам часовника ли? Как да разбера кога е изминал четвърт час?

— Ще трябва да си мислиш за времето, миличка, и по никакъв начин да не забравяш това, докато разговаряш.

Тъй като всеки имаше това правило наум, независимо дали правеше посещение, или посрещаше гости, никакъв задълбочен разговор, разбира се, не можеше да се състои. Придържахме се само към кратко изказани баналности и спазвахме точно определеното време.

Предполагам, че някои от издигнатите семейства в Кранфорд бяха обеднели и им беше трудно да свързват двата края, но като спартанците и те криеха раните си с усмивка на лице. Никой не говореше за пари, тъй като тази тема намирисваше на търговия и сделки, и макар някои от нас да бяха бедни, ние всички бяхме от благородно потекло. Кранфордци имаха това мило esprit de corps[2], което ги караше да не забелязват неуспешните опити на някои от тях да скриват своята бедност. Когато мисис Форестър например поканваше гости в своята съвсем миниатюрна къщичка и малката й прислужничка трябваше да обезпокои седналите на канапето дами с молба да измъкне таблата изотдолу, всички приемаха това нововъведение за най-естественото нещо на този свят и говореха за порядките и етикета в домакинството тъй, сякаш бяха убедени, че нашата домакиня, както е редно, има помещения за прислугата, втора трапеза, икономка и управител, а не само една малка питомка от благотворителния дом, чиито късички възчервени ръчички не бяха достатъчно яки да изнесат горе таблата с чая, ако господарката не й помогнеше скришом. А тя седеше важно и уж не знаеше какви сладкиши ще бъдат поднесени, макар че и тя, и ние знаехме, че тя знаеше, че знаем, а и ние знаехме, че тя знае, че знаем, че цяла сутрин е правила пандишпанени сладкиши и питки за чая.

Вследствие на тази всеобща, но непризната бедност и тази подчертавана изисканост се получиха някои резултати, които бяха добре дошли и биха могли сполучливо да се въведат в много кръгове на обществото за тяхно добро. Например жителите на Кранфорд си лягаха рано и около девет часа вечерта, поведени от прислужник с фенер, се упътваха към домовете си, потропвайки с нахлузени върху обувките налъми, за да се предпазят от калта, в десет и половина целият град потъваше в сън. А освен това смяташе се за „просташко“ (дума с огромно значение в Кранфорд) да се предлагат скъпи напитки или закуски на вечерните събирания. Тънки хлебчета с масло и бисквити — ето всичко, което почитаемата мисис Джеймисън предлагаше, а тя беше снаха на покойния граф Гленмайър, макар че си служеше с такава „изтънчена икономичност“.

„Изтънчена икономичност“! Как естествено човек употребява кранфордските изрази! Там икономията беше винаги „изтънчена“, а харченето на пари „просташко и показно“ — нещо като „гроздето е кисело“, което ни успокояваше и караше да бъдем доволни. Никога няма да забравя какъв смут изпитахме, когато някой си капитан Браун дойде да живее в Кранфорд и открито заяви, че е беден. Каза го не шепнешком на някой близък приятел или при предварително затворени врати и прозорци, а пред всички на улицата — със силния си глас на военен, обяснявайки, че причината да не наеме дадена къща е неговата бедност. Дамите в Кранфорд вече се вайкаха, че на територията им е нахлул мъж, и то джентълмен. Той беше капитан на половин заплата и бе получил някаква служба на близката жп линия, против чието прокарване малкото градче се беше обявило най-енергично. При положение, че беше същество от мъжки пол и бе свързан с тази противна жп линия, и имаше нахалството да казва, че е беден, те не можеха да постъпят другояче, освен да му обърнат гръб. И бедността, както и смъртта са нещо реално и обикновено и все пак хората никога не говорят, че са бедни, на висок глас из улицата. Това беше дума, неподходяща за благовъзпитани уши. Съществуваше мълчаливо споразумение да отминаваме факта, че някой от тези, с които общувахме и с които си ходехме на гости, може да бъде възпрепятстван да направи това, което му се иска, само защото е беден. Ако отивахме на гости пеша и се връщахме пак пеша, ние го правехме, защото нощта е така прекрасна и въздухът е така освежителен, а не защото струваше скъпо да се ползва стол-носилка. Ако през лятото носехме басма вместо коприна, това беше, защото предпочитахме материя, която се пере, и така нататък, и така нататък, като си затваряхме очите пред крещящия факт, че всички бяхме с ограничени средства. Ние естествено не знаехме как да постъпим с човек, който може да говори за бедността така, като че ли не е позорно да си беден. И все пак капитан Браун успя да си спечели уважение в Кранфорд и ние го посещавахме въпреки първоначалното си решение. Учудена бях, когато чух да споменават авторитетно мнението му при едно мое гостуване в Кранфорд, година след неговото установяване в града. Само преди дванадесет месеца моите приятелки бяха сред тези, които най-рязко се противопоставяха на всяко предложение да се направи визита на капитана и дъщерите му, а сега го допускаха в дома си даже в забранените часове предобед. Наистина бяха го поканили, преди да запалят огъня, за да открие защо пуши коминът, а капитан Браун се изкачи на горния етаж без всякаква боязън, гласът му гърмеше в стаята и той се шегуваше като човек, отдавна свикнал с този дом. Той си затвори очите за дребните прояви на незачитане, както и за известни пропуски в етикецията, когато го приеха. Беше дружелюбен въпреки хладното държане на кранфордските дами. Отговаряше чистосърдечно на незначителните иронични комплименти, а с мъжката си откровеност победи цялата им резервираност, предизвикана от факта, че не се срамува от своята бедност. И накрая като мъж, който превъзходно и с лекота измисляше практични начини да се справя с домашните проблеми, си спечели изключителен авторитет сред дамите в Кранфорд. Той самият продължаваше да бъде същият, без да съзнава, че сега е толкова популярен, колкото беше непопулярен преди. Сигурна съм, че е бил страшно удивен, когато един ден разбрал колко високо се цени мнението му, когато даденият на шега съвет бил приет като сериозна, благоразумна препоръка.

Ето какво станало: една възрастна жена имаше крава, порода „Олдърни“, и гледаше на нея като на своя дъщеря. Не можеше да й отидеш на гости дори за четвърт час, без да чуеш за чудното мляко и чудната интелигентност на животното. Целият град познаваше и се отнасяше мило към кравата на мис Бети Баркър. Ето защо, когато поради невнимание горката крава паднала в една варница, всички проявили голямо съчувствие. Тя стенела така жално, че скоро я чули и спасили, но междувременно бедното животно било загубило голяма част от козината си и когато го измъкнали, изглеждало голо, измръзнало и нещастно в ощавената си кожа. Всички съжалили животното, макар че някои не могли да скрият усмивката си при смешния му вид. Мис Баркър направо си изплакала очите от скръб и ужас и казваха, че мислела да опита маслена баня. Този цяр бил вероятно препоръчан от някого от многото хора, чийто съвет тя потърсила, но предложението, ако изобщо е било направено, било отхвърлено от капитан Браун.

— Направете й жилетка и гащи от мек вълнен плат, госпожице, ако искате да остане жива. Но моят съвет е: заколете веднага горкото животно.

Мис Бети Баркър изтрила очите си и поблагодарила сърдечно на капитана. Тя се заловила за работа и не след дълго целият град се изниза да види как олдърнито отива кротко да пасе в тъмносиви одежди от каша. Самата аз съм я виждала неведнъж. А вие виждали ли сте някога в Лондон крави, облечени в сива каша?

Капитан Браун беше наел една малка къщичка в края на града, където живееше с двете си дъщери. Трябва да беше прехвърлил шестдесетте, когато отново посетих Кранфорд, след като семейството ни беше напуснало града. Капитанът имаше жилава, закалена, гъвкава фигура, отсечено и по военному отмяташе глава назад, ходеше с пружинираща стъпка и всичко това го правеше да изглежда по-млад, отколкото беше в действителност. По-голямата му дъщеря имаше вид на почти толкова възрастна, колкото и самият той, и това всъщност издаваше истинската му възраст. Мис Браун трябва да беше около четиридесетгодишна. Изразът на лицето й беше болнав, болезнен и загрижен, като че ли младежката веселост я бе напуснала отдавна. Дори и на млади години трябва да е била грозничка и с остри черти. Мис Джеси Браун беше десет години по-млада от сестра си и двадесет пъти по-симпатична. Лицето й бе обло, с трапчинки.

Веднъж в изблик на гняв срещу капитан Браун (причината, за който ще разкажа по-късно) мис Дженкинс каза:

— Струва ми се, че е време мис Джеси да се откаже от трапчинките си и да не се опитва да прилича винаги на детенце.

Наистина имаше нещо детско в личицето й и мисля, че ще го има до края на живота й, дори да стане стогодишна. Очите й бяха сини и гледаха учудено и прямо, носът й — неправилно оформен и чип, а устните — червени и росни; косата си носеше на няколко реда букли, което подчертаваше детския й вид. Не зная дали беше хубавка, или не, но на мен ми харесваше лицето й, а и всички го харесваха и тя не можеше да направи нищо, за да скрие трапчинките си. У нея имаше нещо от самоуверената походка и държане на баща й. Всяка наблюдателна жена можеше да открие една малка разлика в облеклото на двете сестри — това на мис Джеси беше по-скъпо с две лири годишно от това на мис Браун. А две лири беше голяма сума за годишните разходи на капитан Браун.

Такова впечатление ми направи семейство Браун, когато ги видях за пръв път заедно на черква в Кранфорд. Бях вече срещала капитана по повод пушещия комин, който леко и вещо успя да поправи. В черквата по време на утринния химн той държеше лорнета пред очите си, после вдигна глава, изправи я и запя високо и радостно. Той откликваше по-силно от псалта — стар човек със слаб, писклив глас, — който, изглежда, се чувстваше обиден от звучния бас на капитана и в резултат на това гласът му все повече и повече изтъняваше.

На излизане от черква чевръстият капитан прояви най-галантно внимание към двете си дъщери. Кимаше и се усмихваше на познатите си, но не се ръкува с никого, докато не помогна на мис Браун да разтвори чадъра си, пое от нея тежкия молитвеник и търпеливо изчака, докато тя с треперещи, неспокойни ръце повдигна полите си, за да тръгне по мокрия път.

Не зная как кранфордските дами се справяха с капитан Браун на своите вечерни събирания. По-рано често изказвахме радостта си, когато се събирахме на карти, че сред нас няма някой господин, към когото да проявяваме внимание и за когото да търсим тема за разговор. Хвалехме се със задушевните си вечери и от любов към изтънчено държане и омраза към мъжкия пол ние се стараехме да се убедим, че във всеки мъж има нещо „просташко“. Затова много ми беше чудно как ще протече вечерта, когато разбрах, че приятелката ми, мис Дженкинс, при която бях отседнала, щеше да покани гости в моя чест и между тях щяха да бъдат капитанът и двете госпожици Браун. Както винаги, масичките за карти, покрити със зелено сукно, се подреждаха още по светло. Беше третата седмица на ноември, така че още в четири часа се свечеряваше. На всяка масичка се нареждаха свещи и чисти колоди карти. Огънят беше стъкнат, спретнатата прислужничка беше получила последните нареждания и ние стояхме облечени в най-официалните си дрехи, готови да се втурнем и запалим свещите при първото почукване на вратата. В Кранфорд ходенето на гости се смяташе за празнично събитие, което караше дамите да чувстват прилив на тържествено вълнение, така както седяха заедно, натъкмени в най-новите си дрехи. Щом пристигнаха първите три, започнахме да играем преферанс, а аз бях злощастната четвърта. Следващите четири бяха веднага настанени на друга масичка и след малко таблите с чая, които видях подредени в килера за провизии още от сутринта, бяха поставени в средата на всяка масичка. Порцеланът беше тънък като черупка на яйце, старинните сребърни прибори блестяха излъскани, но закуските не бяха достойни за подробно описание.

Докато подносите бяха все още на масата, пристигна и капитанът с дъщерите си и аз можах да забележа, че по някакъв начин той беше станал любимец на присъстващите дами. Намръщените чела се разведриха, а острите гласове се снишиха при неговото приближаване. Мис Браун изглеждаше болна и потисната, почти отчаяна. Мис Джеси се усмихваше както винаги и всички я посрещнаха така радушно, както и баща й. Той веднага спокойно пое ролята на кавалер в гостната, откликваше на желанията на всички и помагаше на хубавата прислужничка, като наливаше чай в изпразнените чаши и поднасяше хляб с масло на дамите. Вършеше всичко с такава лекота и достойнство, като че ли бе съвсем естествено силният пол да се грижи за слабия — беше истински мъж от главата до петите. Играеше за три пенса с такова сериозно внимание, като че ли бяха лири, и при всичката си любезност към другите не изпускаше от очи страдащата си дъщеря — а аз съм сигурна, че тя страдаше, макар мнозина да са си мислили, че е раздразнителна. Мис Джеси не можеше да играе карти, но разговаряше с тези, които не играеха в момента и които преди нейното идване бяха едва ли не склонни да се сърдят. Освен това тя пя под съпровода на едно старо олющено пиано, което, струва ми се, на млади години е било клавесин. Мис Джеси пееше малко фалшиво „Джок от Хейзълдийн“[3], но никоя от нас не беше музикална, а мис Дженкинс отмерваше такта, макар и не в такт, за да изглежда музикална.

Това беше много мило от страна на мис Дженкинс, тъй като забелязах, че преди малко беше доста раздразнена от необмисленото признание на мис Джеси Браун (по повод на шотландската вълна), че има вуйчо, който държи магазин в Единбург. Мис Дженкинс се опита сред силен пристъп от кашлица да заглуши това признание — тъй като почитаемата мисис Джеймисън седеше на най-близката до мис Джеси масичка, а какво ли щеше да си каже и помисли тя, ако разбере, че седи в една и съща стая с племенницата на собственик на магазин. Но мис Джеси Браун, която, както ние се съгласихме на следващата сутрин, нямаше никакъв такт, настойчиво повтаряше и уверяваше мис Поул, че може лесно да я снабди с такава шотландска вълна, каквато й е необходима: „Чрез моя вуйчо, който има най-богатия асортимент от шотландски стоки в целия Единбург.“ За да изтрие вкуса на тези думи от устата си и звука им от ушите ни, мис Дженкинс предложи музика и затова казвам, че беше много мило от нейна страна да отмерва такта на песента.

Когато точно в девет без четвърт подносите с бисквити и вино се появиха отново, всички започнаха да разговарят и сравняваха какви карти са имали и колко ръце са взели. Не след дълго обаче капитан Браун заговори на приятната за него тема — литература.

— Виждали ли сте някой брой от „Записките на клуба «Пикуик»“[4]? — каза той. (По това време книгата излизаше на части.) — Голяма работа са!

Мис Дженкинс обаче беше дъщеря на починал енорийски свещеник в Кранфорд и поради това, че притежаваше известен брой проповеди в ръкопис и доста богата богословска библиотека, считаше, че е начетена жена, и приемаше всеки разговор за книги като предизвикателство към самата себе си. Затова отговори и каза, че „тя ги била виждала и дори би могло да се каже, че ги е чела“.

— И какво мислите за тях? — възкликна капитан Браун. — Не са ли фамозни?

Предизвикана по този начин, мис Дженкинс не можеше да мълчи:

— Дължа да ви кажа, че съвсем не смятам, че могат да се сравнят с доктор Джонсън[5]. Все пак може би авторът е млад. Нека постоянства и кой знае, може нещо да излезе от него, ако вземе за образец великия Доктор.

Очевидно това изказване беше прекалено силно, за да може капитан Браун да го приеме спокойно. И преди още мис Дженкинс да довърши изречението си, видях как думите бяха на върха на езика му.

— Това е нещо съвършено различно, уважаема госпожице — каза той.

— Разбирам всичко това — каза тя. — И съм готова да проявя снизхождение, капитан Браун.

— Моля ви, позволете ми да ви прочета един епизод от тозмесечния брой — каза той умолително. — Получих го тази сутрин и смятам, че никой от вас още не го е прочел.

— Моля, щом желаете — каза тя и се приготви да слуша с примирен вид.

Той прочете как Сам Уелър обяснява думата „соаре“[6] в курорта Бат. Някои от нас се смяха от сърце. Аз не посмях, тъй като гостувах в дома на мис Дженкинс. Тя седеше строга и търпелива. Когато четенето свърши, тя се обърна към мен с благо достойнство:

— Мила, донеси ми „Раселас“[7] от стаята с книгите.

Когато донесох книгата, тя се обърна към капитан Браун:

— А сега позволете на мен да прочета един епизод и тогава компанията тук ще може да даде преценка за разликата между вашия любим мистър Боз[8] и доктор Джонсън.

Тя прочете един от разговорите между Раселас и Имлак с висок тържествен глас и когато приключи, каза:

— Предполагам, че предпочитанието ми към доктор Джонсън като автор на романи е оправдано.

Капитанът сви устни, забарабани по масата, но не каза ни дума. Тя реши да му нанесе още един-два окончателни удара.

— Намирам, че да се печата на части е просташко и подронва достойнствата на литературата.

— А как беше напечатан „Скитникът“[9], госпожице? — попита капитан Браун с тих глас, който, предполагам, мис Дженкинс не можа да чуе.

— Стилът на доктор Джонсън е образец за младите начинаещи писатели. Моят баща ми го препоръча, когато започнах да пиша писма — по него аз оформих собствения си стил. Препоръчвам го и на вашия любимец.

— Ще ми е много жал за него, ако замени своя стил с такъв вид помпозно писане — каза капитан Браун.

Мис Дженкинс схвана това като лично оскърбление, и то по начин, който капитанът не можеше дори да си представи — тя и приятелките й смятаха, че епистоларният стил е нейната сила. Бях я виждала да поправя на плочата за писане не едно копие на не едно писмо до своите приятелки, както тя казваше, за „да се възползвам от останалия половин час преди събирането на пощата, за да ви уверя…“ и тя ги уверяваше в едно или друго, при което, както казваше, д-р Джонсън й служеше за образец при тези съчинителства. Тя изпъна гръб с достойнство и отговори на последната забележка на капитан Браун с подчертано наблягане на всяка сричка:

— Аз предпочитам доктор Джонсън пред мистър Боз.

Говорят, но не мога да твърдя, че чули капитан Браун да казва sotto voce[10]: „По дяволите доктор Джонсън!“ Ако го е направил, той е изпитал разкаяние след това и го показваше, като стоеше близо до креслото на мис Дженкинс и се стараеше да я въвлече в разговор на по-приятни теми. Но тя беше неумолима. На следващия ден тя направи вече споменатата от мен забележка за трапчинките на мис Джеси.

Глава II

Капитанът

Невъзможно е да живееш дори месец в Кранфорд и да не узнаеш ежедневните навици на всеки един от жителите му. Дълго още преди да приключи гостуването ми, знаех много неща за триото Браун. По отношение на факта, че са бедни, нямаше нищо ново за откриване, тъй като те говореха за това ясно и откровено. Не забулваха в мистерия обстоятелството, че трябва да живеят икономично. Единствено безграничната доброта на капитана не беше разкрита докрай, нито пък различните начини, по които той я проявяваше, без сам да го съзнава. Всяка случка, свързана с него, се разправяше известно време след това като забавна историйка. Тъй като не четяхме много, а и прислужничките на всичките дами бяха добри, темите за разговор бяха доста оскъдни. Ето защо ние разисквахме случая как една неделя, когато било хлъзгаво, капитанът помогнал на някаква бедна старица да занесе обяда си вкъщи. Тъкмо излизал от черква, когато я срещнал да се връща от фурната и забелязал, че тя стъпва несигурно. С присъщата си сериозност и достойнство поел товара й и се отправил с нея по улиците към дома й, носейки внимателно овнешкото печено с картофи. Тази постъпка ни се стори много ексцентрична и предполагахме, че още в понеделник сутринта той ще намине край всяка от нас, за да даде обяснение и се извини, че е нарушил приетото в Кранфорд благоприличие. Но той не направи нищо подобно и ние решихме, че се е засрамил и затова не се появява. От съжаление и от хубаво чувство към него започнахме да си казваме, че „в края на краищата тази неделна случка говори за доброто му сърце“, и взехме решение, щом се появи отново, да разсеем неудобството му. Но представете си, той се втурна при нас без следа от чувство за срам, говореше басово и на висок глас както обикновено, отметнал глава назад, самоуверен, с накъдрена перука, и ние бяхме принудени да стигнем до заключението, че е забравил напълно неделната случка.

Между мис Джеси и мис Поул се беше създала известна близост във връзка с шотландската вълна и някаква нова плетка и така се случваше, че когато отивах да видя мис Поул, срещах Браунови много по-често, отколкото през цялото ми гостуване при мис Дженкинс, която не можа да превъзмогне, както тя казваше, непочтителните забележки на капитан Браун относно д-р Джонсън като автор на лека и приятна проза. Разбрах, че мис Браун се оплаква от някакво сериозно, продължително, неизлечимо страдание и болката, причинена от него, придаваше на лицето й неспокойното изражение, което по-рано аз приемах за израз на силно раздразнение. И действително понякога тя проявяваше такова раздразнение, когато нервното състояние, причинено от болестта й, ставаше непоносимо. В тези случаи мис Джеси показваше още по-голямо търпение, отколкото когато мис Браун започваше неизбежно да отправя упреци към себе си. Тя се самообвиняваше не само за припрения си и раздразнителен нрав, но и за това, че била причина баща й и сестра й да живеят оскъдно, за да й осигурят тези малки приятни неща, които всъщност се оказваха необходими при нейното състояние. Така охотно беше готова на жертви за тях, така й се искаше да облекчи грижите им, че вроденото благородство на характера се превръщаше в сприхав нрав. Мис Джеси и баща и посрещаха всичко това с нещо повече от спокойствие — с безпределна нежност. След като видях мис Джеси в собствения й дом, можех да й простя, че пее фалшиво и се облича като младо момиче. Започнах да разбирам, че тъмната перука на капитан Браун в стил Брут и сакото с подплънки (уви, поизтрито на доста места) бяха остатъци от военната му елегантност на млади години и че сега той се носеше така по навик. Беше човек с безкрайна находчивост, придобита от опита му в казармата. Както сам признаваше, никой, освен той самият не можел да лъсне черните му ботуши така, че да му харесат, а всъщност беше готов да спести труда на малкото слугинче по някакъв начин, тъй като добре съзнаваше, че поради болестта на дъщеря му къщната работа не беше лека.

Той направи опит да се сдобри с мис Дженкинс след паметния спор, за който разказах, като й подари дървена лопата за огъня (негово собствено производство), след като разбрал колко много я дразни стърженето на желязната. Тя прие подаръка хладно и му благодари съвсем сдържано. Когато той си отиде, тя ме помоли да прибера лопатата в килера, може би защото чувствуваше, че всякакъв подарък от човек, който предпочита мистър Боз пред д-р Джонсън, не може да не я дразни повече от стърженето на желязната лопата.

Такова беше положението, когато си заминах от Кранфорд за Драмбъл. Пишех си с няколко души, които ме държаха au fait[11] за събитията в любимото градче. Например с мис Поул, която се беше увлякла толкова много в плетенето на една кука, както преди в плетенето на две, че в писмата си ме обременяваше с неща от рода на „но не забравяй бялата камгарна прежда от магазина на Флинт“, както се пееше в старата песен, защото в края на всяко изречение, с което съобщаваше известна новина, следваха нови указания как да изпълня някаква заръка във връзка с плетенето на една кука. Мис Матилда Дженкинс (която нямаше нищо против да я наричат мис Мати, когато мис Дженкинс не беше наблизо) пишеше мили, приятни, несвързани писма, като от време на време си позволяваше да изрази и собствено мнение, но изведнъж се изплашваше и или ме молеше да не споменавам това, което казала, защото Дебора била на различно мнение, а тя винаги знаела повече, или пък добавяше в послепис, че след като написала горното, тя разговаряла по въпроса с Дебора и била напълно убедена, че… и така нататък, и така нататък (тук тя обикновено се отричаше от мнението, изказано в писмото преди това). Следваше мис Дженкинс — Дебора — както тя обичаше мис Мати да я нарича, защото баща й казал веднъж, че така трябва да се произнася това староеврейско име. Тайно си мисля, че характерът на староеврейската пророчица[12] й е послужил за образец и действително в някои отношения тя наподобяваше строгата пророчица, като, разбира се, се съобразяваше със съвременните обичаи и промяна в облеклото. Мис Дженкинс носеше копринено шалче около врата и боне подобно на жокейска шапчица и имаше вид на жена със силен дух, макар че презирала съвременното схващане, че жените и мъжете са равни. Равни! Как не! Тя знаеше, че жените ги превъзхождат. Но да се върнем на писмата й. Всичко в тях беше тържествено и величествено като самата нея. Когато преглеждах писмата (милата мис Дженкинс, аз много я уважавах), попаднах на следния откъс, който ще предам главно защото се отнася до нашия приятел капитан Браун.

Почитаемата мисис Джеймисън току-що си отиде и в процеса на нашия разговор тя ми предаде вестта, че е била посетена от лорд Молевърър, отколешен приятел на достопочтения й съпруг. Не ще ви бъде лесно да си представите какво е довело негова светлост в пределите на нашето малко градче. Целта била да се срещне с капитан Браун, с когото, както е видно, негова светлост се е познавал по време на „войните, увенчали ни със слава“, и който е имал привилегията да отклони смъртоносния удар, надвиснал над главата ма негова светлост, когато го грозяла голяма опасност, недалеч от нос Добра Надежда, неправилно назован така. Известна ви е липсата, на каквато и да е проява на невинно любопитство у нашата приятелка, почитаемата мисис Джеймисън, и следователно вие не бихте се учудили много, ако ви кажа, че тя съвсем не беше в състояние да ми разкрие точно естеството на въпросната опасност. Признавам, изпитвах силно желание да установя по какъв именно начин капитан Браун би могъл да приеме един толкова висок гост с оскъдните средства на своето домакинство; разбрах, че негова светлост се бил оттеглил в хотел „Ейнджъл“ да си почива и, нека се надяваме, да се ободри чрез сън, обаче той бил на трапезата на Браунови и двата дни, през които е почел Кранфорд с височайшето си присъствие. Мисис Джонсън, съпругата на любезния ни месар, ме уведоми, че мис Джеси е закупила едно агнешко бутче, но освен за тези не чух за никакви други приготовления, с които да удостоят с подходящ прием един толкова виден гост. Те може би са му предложили „пиршество на разума и излияния на душата“[13]; ние, които сме запознати с жалката липса на усет у капитан Браун към чистите извори на неосквернения английски език, можем само да го поздравим за това, че е имал възможност да усъвършенства естетичния си вкус, като води разговори с един изтънчен, изискан член на британската аристокрация. Но дали съществува човек напълно освободен от земни слабости?

Със същата поща получих писма и от мис Поул и мис Мати. Такава новина като посещението на лорд Молевърър не можеше да бъде отмината от моите кореспондентки в Кранфорд. За тях това беше голямо събитие. Мис Мати смирено се извиняваше, че пише едновременно със сестра си, която с много по-голямо умение може да опише честта, оказана на Кранфорд, но независимо от няколкото правописни грешки разказът на мис Мати ми даде най-добра представа за вълнението, предизвикано от посещението на негова светлост; защото освен с хората от „Ейнджъл“, семейство Браун, мисис Джеймисън и хлапето, което негова светлост наругал за това, че позволило мръсният обръч, който търкаляло, да се удари в аристократичните му крака, не чух негова светлост да е водил разговор с някой друг.

Следващото ми посещение в Кранфорд беше през лятото. От последния ми престой насам не се бяха случили нито раждания, нито смърт, нито женитби. Всички продължаваха да живеят в старите си къщи и да носят почти същите добре запазени старомодни дрехи. Най-голямото събитие за мис Дженкинс беше покупката й на нов килим за гостната. Каква работа ни се отвори един следобед, когато мис Мати и аз гонехме слънчевите лъчи, които падаха право върху килима през прозорците без транспаранти — постилахме вестници на тези места, — и пак се залавяхме за книгата или ръкоделието. Но ето! Само след четвърт час слънцето се беше вече придвижило и огряваше друго място, а ние отново коленичехме на пода, за да променим мястото на вестниците. Имахме си работа и цяла една сутрин в деня, в който мис Дженкинс имаше гости. По нейни указания изрязвахме и съшивахме парчета от вестници така, че да образуват малки пътечки до всеки стол, поставен на определеното за очакваните посетители място, за да не би те да замърсят с обувките си килима. А вие в Лондон правите ли пътечки от вестници, по които всеки един от гостите да стъпва?

Капитан Браун и мис Дженкинс не бяха особено сърдечни един към друг. Литературният спор, на чието начало присъствах, беше „жива рана“ и най-лекото й докосване ги караше да трепват. Това беше единственото разногласие между тях, но то беше предостатъчно. Мис Дженкинс не можеше да се въздържи да не изказва мнението си пред капитан Браун, а той, макар и да не отговаряше, барабанеше с пръстите си, нещо, което тя възприемаше като израз на пренебрежение към д-р Джонсън и я караше да се чувствува обидена. Той съвсем явно предпочиташе съчиненията на мистър Боз. Веднъж, като вървеше по улицата, така се беше зачел в тях, че едва не се сблъска с мис Дженкинс и макар че извиненията му бяха искрени и дълбоки и макар че всъщност не беше сторил нищо, освен да стресне както нея, така и себе си, тя откровено ми призна, че би предпочела дори да я беше съборил на земята, само да четеше нещо друго, нещо с по-изискан литературен стил. Бедният доблестен капитан! Той изглеждаше по-стар, по-изхабен, а дрехите му поизносени, но както винаги беше ведър и приветлив, освен когато го запитваха за здравето на дъщеря му.

— Тя страда много и положително ще страда още повече. Правим каквото можем да облекчим болката й — но да бъде волята божия.

При тези думи той свали шапка. От мис Мати разбрах, че всъщност били направили всичко, което е по силите им. Били повикали един известен в този край доктор — медик и всички негови предписания били изпълнени без оглед на разноските. Мис Мати беше убедена, че те се лишават от много неща, за да облекчат болната, но никога не споменавали за това. А колкото до мис Джеси!

— Наистина мисля, че е ангел — каза мис Мати съвсем сломена. — Тя е просто прекрасна. Да видиш как понася лошото настроение на мис Браун и колко е приветлива, след като е бодърствала цяла нощ и е била хокана през по-голямата част от времето. Но въпреки това тя е спретната, готова да посрещне капитана на закуска, като че ли е спала цяла нощ в царско ложе. Мила моя, ти никога не би се присмяла на подредените й буклички и розови панделчици, ако я беше видяла така, както аз я видях.

Можех само да се разкайвам и когато следващия път срещнах мис Джеси, аз я поздравих с двойно по-голяма почит. Изглеждаше посърнала й измъчена, а устните й потреперваха като от голяма слабост, когато заговори за сестра си. После лицето й се разведри, тя отпъди сълзите, които блестяха в хубавите й очи, каза:

— Нямате представа колко внимателни са хората в Кранфорд! Мисля, че няма човек, който, като сготви нещо по-хубаво за обяд, да не изпрати на сестра ми най-вкусното парче в едно покрито кастронче. А по-бедните оставят пред вратата ни от най-ранния зеленчук, който са отгледали. Те говорят отривисто и грубовато, сякаш се срамуват, но сърцето ми често трепва, като виждам колко са грижовни.

Очите й отново се наляха със сълзи, но само след минута-две тя започна да се укорява, а накрая, като си тръгваше, тя беше отново същата весела мис Джеси, каквато я познавах.

— Но защо този лорд Молевърър не направи нещо за човека, който е спасил живота му? — запитах аз.

— Ами, щом няма някаква причина, капитан Браун никога не говори за своята бедност, а се разхождаше с негова светлост щастлив и весел като някой принц. И тъй като не привлякохме вниманието му върху обяда с нашите извинения, а и мис Браун беше по-добре този ден, всичко изглеждаше приятно и мисля, че негова светлост изобщо не е разбрал за тревогите и грижите ни. През зимата той често изпращаше дивеч, но сега е заминал за чужбина.

Често съм имала случай да наблюдавам как в Кранфорд и най-дребните неща са давали повод да се извърши нещо полезно. Събираха цветчетата на розите, преди да окапят, изсушаваха ги и ги даваха на някой, който няма градина; малките китки лавандулов цвят се изпращаха на тези, които живееха в града, за да наръсят с тях чекмеджетата си или да ги горят в стаята на някой болник. Неща, към които мнозина биха проявили презрение или биха сметнали, че не заслужава да се вършат, се взимаха винаги под внимание в Кранфорд. Мис Дженкинс например набоде една ябълка с много карамфил, за да може, когато се загрее, да издава приятна миризма в стаята на мис Браун. С поставянето на всяко карамфилче тя изричаше някоя сентенция от д-р Джонсън. Наистина тя не можеше никога да помисли за Браунови, без да цитира д-р Джонсън, и тъй като мисълта за тях рядко я напускаше, и аз чух не една сентенция, гръмовна и натруфена.

Един ден капитан Браун ни посети, за да благодари на мис Дженкинс за вниманието, което тя им бе оказвала не един път. Той се беше състарил изведнъж. Дълбокият му басов глас потреперваше развълнувано, погледът му беше замъглен и бръчките се врязваха по-дълбоко в лицето му. Той не говореше, а и не можеше да говори бодро за състоянието на дъщеря си, приказваше малко, по мъжки и с благочестиво примирение. На два пъти каза:

— Само господ знае какво е Джеси за нас.

И след втория път той стана забързано, ръкува се мълчаливо с всички подред и излезе от стаята.

Този следобед забелязахме на улицата малки групички хора, които слушаха с ужасени лица някаква история. Мис Дженкинс се чудеше известно време за какво става дума, след което, постъпвайки под достойнството си, изпрати Джени да попита.

Джени се върна пребледняла като платно от ужас.

— О, госпожице! О, мис Дженкинс, госпожице! Капитан Браун го убили онези отвратителни, жестоки железници! — И тя избухна в плач. Тя, както и много други, беше изпитала добрината на горкия капитан.

— Как? Къде… къде? Мили боже! Джени, не губи време в плач, кажи нещо! — И мис Мати изтича веднага на улицата и хвана за ревера човека, който разказваше за случилото се.

— Елате… елате веднага при сестра ми, мис Дженкинс, дъщерята на енорийския свещеник. Човече, човече, кажи, че не е вярно — викаше тя, като въвеждаше в гостната изплашения каруцар.

Той приглаждаше косата си, застанал с мокрите си ботуши на новия килим, но никой не обръщаше внимание на това.

— Ами, госпожице, вярно е, сам видях. — И той цял потрепери при тази мисъл. — Капитанът четеше някаква нова книга, забил глава, и чакаше влака отдолу, а там едно малко момиченце искаше да отиде при своята майчица и се изскубна от сестричката си и се втурна като патенце през линията. А той, като чу влака да идва, изведнъж погледна и видя детенцето, втурна се към релсите и го вдигна, а кракът му се подхлъзна и влакът го прегази за минутка. О, боже мой, боже мой! Госпожице, съвсем е вярно и те отидоха да кажат на дъщерите му. А на детето нищо му няма, само си ударило рамото, когато той го метнал към майка му. Горкият капитан, щеше да се радва, че го е спасил, нали, госпожице? Бог да го прости! — Едрият недодялан каруцар сбръчка чело и изви глава, за да скрие сълзите си.

Обърнах се към мис Дженкинс. Тя изглеждаше много зле, като че ли щеше да припадне, и ми направи знак да отворя прозореца.

— Матилда, донеси ми бонето. Трябва да отида при момичетата. Нека бог ми прости, ако някога съм говорила с презрение на капитана.

Мис Дженкинс се приготви да излиза и каза на Матилда да почерпи каруцаря с чаша вино. Докато тя се върна, мис Мати и аз говорехме с тихи, благоговейни гласове, сгушени край огъня, и през цялото време плачехме.

Мис Дженкинс се върна у дома мълчалива и ние не посмяхме да й задаваме много въпроси. Каза ни, че мис Джеси била припаднала и тя и мис Поул едва я свестили, но в момента, в който се съвзела, помолила една от тях да постои при сестра й.

— Мистър Хогинс казва, че не й остават много дни, нека й спестим този удар — казала мис Джеси, разтърсвана от чувства, на които не смеела да даде воля.

— А как ще се справите, мила? — попитала мис Дженкинс. — Вие няма да можете да издържите. Тя непременно ще види сълзите ви.

— Бог ще ми помогне… Аз няма да се издам… Тя беше заспала, когато дойде вестта — може би още спи. Тя ще е така безкрайно нещастна не само поради смъртта на баща ни, но и при мисълта какво ще стане с мен. Толкова е добра към мен.

Тя вдигнала очи към тях с кротък поглед, изпълнен с искреност и преданост. Мис Поул казала след това на мис Дженкинс, че едва издържала погледа й, като знаела как в действителност мис Браун се отнася към сестра си.

Те обаче постъпили според желанието на мис Джеси. Щели да съобщят на мис Браун, че баща й бил изпратен да пътува по служба за кратко време във връзка с железопътната линия. Успели някак си да й кажат, но мис Дженкинс не знаела как точно станало това. Мис Поул щяла да остане при мис Джеси. Мисис Джеймисън била изпратила да разберат как са. Това е всичко, което научихме тази нощ, а това беше скръбна нощ. На следващия ден местният вестник, който мис Дженкинс взе, беше описал подробно трагичната злополука. Тя заяви, че очите й били много отслабнали, и ме помоли да чета. Когато дойдох до думите „доблестният джентълмен се беше зачел задълбочено в един брой на «Пикуик», който току-що беше получил“, мис Дженкинс тържествено и дълго клати глава и накрая въздъхна:

— Бедният, мил, заслепен капитан!

Трупът щеше да бъде пренесен от гарата в енорийската черква, за да бъде погребан там. Мис Джеси твърдо беше решила, че ще го изпрати до гроба, нищо не бе в състояние да я разубеди. Самообладанието, което си беше наложила, я караше да бъде едва ли не упорита; тя устояваше на всички молби на мис Поул и увещания на мис Дженкинс. Накрая мис Дженкинс отстъпи и след известно мълчание, което, страхувам се, предвещаваше дълбокото неодобрение на мис Дженкинс, тя заяви, че ще придружи мис Джеси на погребението.

— Не е редно да отивате сама. А ако аз допусна това, то ще е против всякакво благоприличие и човечност.

На мис Джеси като че ли съвсем не допадна тази уговорка, но нейната упоритост, ако можем да я наречем така, се беше изчерпала след решителното й настояване да отиде на погребението. Убедена съм, че бедното създание е жадувало да поплаче. Искала е да бъде сама на гроба на баща си, за когото тя е била всичко на света, и е искала да даде воля на сълзите си поне за половин час, далеч от погледите, без да бъде прекъсвана от съчувствието на приятелките си. Но това не можеше да стане. Същия следобед мис Дженкинс изпрати да купят един ярд черен креп и старателно се зае да го пришие към малкото копринено черно боне, което вече споменах. Като привърши, тя го сложи на главата си и погледна към нас да потърси одобрението ни — възхищението тя презираше. Изпитвах дълбока мъка, но една причудлива мисъл, каквато понякога идва неканена в съзнанието ни в дни на най-дълбока скръб, ме накара да си представя бонето като боен шлем в момента, в който го зърнах. И с това, боне, някакъв хибрид — полушлем, полужокейски каскет, — мис Дженкинс присъствала на погребението на капитан Браун и сигурна съм, нежно и любещо е подкрепяла мис Джеси и с неоценима твърдост я е оставила да изплаче най-горките си сълзи, преди да си тръгнат.

Междувременно мис Поул, мис Мати и аз се грижехме за мис Браун, а никак не беше лесно да се облекчи страданието й при нейните безкрайни оплакваният и капризничене. Но ако ние се чувствахме така обезсърчени, как ли се е чувствала мис Джеси! И ето че тя се върна почти спокойна, като че ли беше придобила нова сила. Свали жалейните си дрехи и влезе бледа и мила, като поблагодари на всяка от нас с топло и бързо ръкостискане. Успя дори да се усмихне с една едва забележима, сладка, замръзнала усмивка, като че ли искаше да ни увери, че ще има сили да издържи, но погледът й внезапно предизвика сълзи в очите ни, много повече, отколкото ако направо се беше разплакала.

Уговорихме се с мис Поул да остане да будува през цялата дълга нощ с нея, а пък на сутринта мис Мати и аз щяхме да се върнем да ги отменим и да дадем възможност на мис Джеси да поспи няколко часа. Но на сутринта мис Дженкинс се появи на закуска, екипирана със своето боне — шлем, и нареди мис Мати да си остане вкъщи, тъй като самата тя имала намерение да отиде и да помогне при гледането на болната. Тя очевидно изпитваше възбуда, породена от приятелски чувства, която прояви, като изяде закуската си права и се накара на всички вкъщи.

Но нищо не беше в състояние да помогне на мис Браун — нито енергичната волева жена, нито нейните грижи. Там господстваше нещо по-силно от нас, нещо, което ни накара да се отдръпнем безпомощни в смирено благоговение. Мис Браун умираше. Гласът й едва се долавяше, в него липсваше хленчещата нотка, с която винаги го свързвахме. По-късно мис Джеси ми каза, че и гласът, и лицето й били същите, както когато майка им починала и я оставила млада и изпълнена с безпокойство да бъде глава на едно семейство, от което единствено мис Джеси остана жива.

Тя усещаше присъствието на сестра си, но не и нашето. Бяхме застанали зад завесата; мис Джеси коленичи и приближи лице до главата на сестра си, за да чуе последните й думи, изречени с тих ужасен шепот:

— О, Джеси, Джеси! Каква егоистка съм била! Нека бог ми прости, че те оставих да се пожертваш за мен! Толкова много те обичах и все пак съм мислила само за себе си. Нека бог ми прости!

— Тихо, обич моя, тихо! — каза мис Джеси, хълцайки.

— А баща ни, милият ни баща! Няма да се оплаквам сега, ако бог ми даде сили да бъда търпелива. Но, о, Джеси! Кажи на баща ни как жадувам, как копнея да го видя преди края и да го помоля за прошка. Сега той никога няма да узнае колко съм го обичала — о, ако само можех да му кажа, преди да умра! С колко много мъка е бил изпълнен животът му, а колко малко съм сторила, за да му създам радост!

Светлина озари лицето на мис Джеси.

— Мисълта, че той знае, ще ти достави ли утеха, скъпа моя? Ще почувстваш ли утеха, мила моя, ако разбереш, че грижите му, мъките му… — гласът й затрепери, но тя успя да се овладее. — Мери! Той замина преди теб там, където изтерзаните намират покой. Сега той знае как си го обичала.

Лицето на мис Браун доби странен израз, който не беше печал. Тя помълча известно време и после видяхме как почти беззвучно устните й образуваха думите: „Татко, майко, Хари, Арчи“, и после сякаш някаква нова мисъл хвърли лека сянка върху помраченото й съзнание.

— Но ти оставаш сама, Джеси!

Струва ми се, че мис Джеси е чувствала всичко това, докато мълчеше, защото при тези думи сълзите започнаха да се стичат по бузите й и тя не можа веднага да отговори. После сключи длани, издигна ги нагоре и каза, но не на нас:

— Ето, той ме убива, но аз ще се надявам.

Мис Браун полежа спокойно и неподвижно още няколко мига и после престана завинаги да скърби и да роптае.

След това второ погребение мис Дженкинс настоя мис Джеси да дойде да живее при нас, вместо да се връща в обезлюдялата къща, която всъщност, както научихме от мис Джеси, трябваше да напусне, тъй като нямаше средства да я поддържа. Доходът й възлизаше на малко повече от двадесет лири годишно, освен лихвите от парите, които щеше да получи от продажбата на мебелите. Но с тези пари тя не можеше да живее и затова ние решихме да обсъдим каква умее да прави, за да припечелва по нещо.

— Мога да шия доста добре — каза тя, — а обичам и да се грижа за болни. Мисля, че бих могла да водя и домакинство, ако някой се реши да ме вземе за икономка, а бих могла и да отида като продавачка в някой магазин, ако проявят малко търпение към мен в началото.

Мис Дженкинс заяви ядосано, че тя не бива да прави нищо подобно, и си приказваше на глас почти около час, след като донесе на мис Джеси купичка крем от най-фино нишесте и след като стоя над главата й като дракон, докато тя не изяде и последната лъжичка, че „някои хора нямат никаква представа какво е общественото им положение, щом са капитански дъщери“. После изчезна, а мис Джеси започна да ми говори и за други свои планове, които й идвали наум, несъзнателно заговори за отдавна отминалите дни и така ме заинтригува, че нито усетих, нито разбрах как времето тече. И двете се стреснахме, когато мис Дженкинс се появи отново и ни залови, че плачем. Страхувах се, че може да се раздразни, тъй като често казваше, че плачът пречи на храносмилането, а аз знаех, че иска мис Джеси да закрепне, но вместо това тя изглеждаше странно развълнувана и се щураше около нас, без нищо да продума. Накрая каза:

— Аз бях така стъписана!… Не, изобщо не бях стъписана… не ми обръщайте внимание, мила ми мис Джеси… аз бях така изненадана… всъщност дойде един посетител, който някога ви е познавал, мила ми мис Джеси…

Мис Джеси стана бяла като платно, след това поруменя и развълнувано погледна към мис Дженкинс.

— Един господин, мила, който би искал да знае дали ще го приемете.

— Дали е… Да не би да е… — заекна мис Джеси и не можа да продължи.

— Ето визитната му картичка — каза мис Дженкинс, подавайки я на мис Джеси, която наведе глава над нея, а в това време мис Дженкинс ми кимаше, намигаше и правеше странни физиономии, а устните й образуваха едно дълго изречение, от което, естествено, не разбрах ни дума.

— Може ли да се качи тук? — попита мис Дженкинс най-после.

— Ами да, разбира се! — отговори мис Джеси, сякаш искаше да каже: това е ваш дом и вие можете да каните в него всеки посетител, където пожелаете. Тя грабна някаква плетка на мис Мати и започна бързо да плете, а аз забелязах как цялата трепереше.

Мис Дженкинс позвъни и нареди на прислужничката, която се появи, да въведе майор Гордън. След малко в стаята влезе висок приятен мъж с открито лице на около четиридесет или малко повече години. Той се ръкува с мис Джеси, но не можа да я погледне в очите, тъй като тя беше вперила поглед в пода. Мис Дженкинс ме попита дали бих отишла да й помогна да приберем бурканите със зимнина в килера, и макар че мис Джеси ме дръпна за полата и ме погледна с умоляващ поглед, аз не посмях да откажа на мис Дженкинс. Вместо да прибираме бурканите в килера обаче, ние отидохме в столовата да си приказваме. Там мис Дженкинс ми разказа какво й бил разправил майор Гордън: как той бил в един и същи полк с капитан Браун, как се запознал с мис Джеси, която тогава била едно сладко момиче в разцвета на своите осемнадесет години, като познанството прераснало в любов от негова страна, макар че изминали няколко години, преди той да заговори за това, как, като наследил едно хубаво имение в Шотландия, завещано му от някакъв негов чичо, той направил предложение за женитба на мис Джеси, но тя му отказала с толкова много вълнение и явна горест, че той бил сигурен, че не е безразлична към него, и как разбрал, че пречката била коварната болест, която още тогава неминуемо заплашвала сестра й. Тя била споменала, че лекарите й предрекли големи страдания и че освен нея нямало никой друг, който да гледа клетата Мери или да ободрява и утешава баща й по време на болестта. Те имали дълги разговори и когато тя отказала да му обещае, че ще се омъжи за него, когато всичко свърши, той се ядосал, оттеглил се окончателно и заминал за чужбина с мисълта, че тя е безсърдечна и че за него ще е най-добре да я забрави. Той пътувал из Изтока и се прибирал в родината си, когато в Рим видял в „Галиняни“ известието за смъртта на капитан Браун.

Точно в този момент мис Мати, която отсъстваше цялата сутрин и току-що се беше прибрала, нахлу в стаята с лице, на което се четеше слисване и възмутено благоприличие.

— Мили боже! — каза тя. — Дебора, в гостната седи един господин и си е сложил ръката на кръста на мис Джеси!

Очите на мис Мати се бяха разширили от ужас. Мис Дженкинс веднага я скастри:

— И точно така е трябвало да постъпи. Върви, Матилда, и си гледай работата.

Думите на сестра й, която до този момент беше образец на женска благопристойност, нанесоха такъв удар на мис Мати, че тя излезе дваж по-зашеметена от стаята.

Бяха изминали много години след тази случка, когато видях мис Дженкинс за последен път. Мисис Гордън поддържаше топли, сърдечни връзки с всички в Кранфорд. Мис Дженкинс, мис Мати и мис Поул й бяха ходили на гости и се върнаха с чудесни описания на къщата, съпруга, дрехите и вида й, защото за щастие нещо от ранната прелест на мис Джеси се беше възвърнало, а тя се оказа година или две по-млада, отколкото ни се бе струвало. Очите й били все така прекрасни, а и трапчинките й подхождали много, сега, когато беше мисис Гордън. По времето, за което говоря, когато видях мис Дженкинс за последен път, тя беше вече остаряла и немощна и бе позагубила нещо от волевия си характер. Малката Флора Гордън гостуваше на госпожиците Дженкинс и когато влязох в стаята, тя четеше на глас на мис Дженкинс, която лежеше отпаднала и доста променена на канапето. При моето влизане Флора остави настрана „Скитникът“.

— А — каза мис Дженкинс, — ти ме намираш променена, мила. Вече не виждам, както виждах преди… Ако Флора не беше тук да ми чете, не зная как щяха да минават тези дълги дни. Чела ли си „Скитникът“? Чудесна книга… чудесна… и много поучителна за Флора (което сигурно щеше да е вярно, ако тя можеше да прочете половината от думите, без да срича, и ако можеше да разбира значението на всяка трета от тях), и много по-хубава от онази странна книга е особеното име, заради която капитан Браун загина, докато я четеше… онази книга от мистър Боз, нали знаеш „Старият Поз“. Когато бях дете, ама това беше много отдавна, аз играх ролята на Луси в „Старият Поз“. — И тя бърбореше още дълго, достатъчно дълго, за да може Флора да прочете още нещо от „Коледна песен“[14], книгата, която мис Мати беше оставила на масата.

Глава III

Една отдавнашна любовна история

Мислех, че може би връзките ми с Кранфорд ще прекъснат след смъртта на мис Дженкинс или поне само ще си кореспондирам, нещо, което толкова много прилича на личния контакт, колкото и връзката между живите свежи цветя по поляните и изсушените цветя в албумите, които някога съм виждала (мисля, че ги наричат „Hortus Siccus“[15]). Ето защо бях приятно изненадана, когато получих писмо от мис Поул (тя идваше редовно да погостува една седмица у дома след ежегодния ми престой у мис Дженкинс) и в него тя предлагаше да й отида на гости; а после, няколко дни след като приех поканата, пристигна записчица от мис Мати, в която тя ми съобщаваше с доста заобикалки и много смирено, че ще й доставя голямо удоволствие, ако прекарам една-две седмици при нея, преди или след като постоя при мис Поул; „тъй като, пишеше тя, след смъртта на милата ми сестра, зная много добре, че не мога да предложа нищо привлекателно и само благодарение на това, че приятелките ми са толкова мили към мен, мога да се радвам на компанията им.“

Разбира се, обещах да отида при мис Мати веднага след като приключи гостуването ми у мис Поул; още на другия ден, след като пристигнах в Кранфорд, отидох да я видя, чудейки се как ли ще изглежда къщата без мис Дженкинс, и малко се страхувах от промените, които щях да заваря. Мис Мати се разплака още щом ме видя. Тя беше явно развълнувана в очакване на моето посещение. Постарах се да я успокоя и разбрах, че най-голямата утеха от моя страна са искрените похвали за покойната й сестра, които изказах от все сърце. При споменаването на всяка една добродетел, приписвана на сестра й, мис Мати поклащаше бавно глава, докато накрая, като не можа да сдържи сълзите си, които вече се лееха мълчаливо тя закри с кърпичка лицето си и зарида на глас.

— Мила мис Мати! — казах аз и взех ръката й в своята, защото действително не знаех по какъв начин да й кажа колко много ми е жал за нея, останала сам-самичка на света.

Тя махна кърпичката от лицето си и каза:

— Мила моя, бих предпочела да не ме наричаш Мати. Тя не харесваше това име, но боя се, че аз вършех много неща, които тя не харесваше — а сега нея я няма. Ако обичаш, душичке, би ли ме наричала Матилда?

Обещах й честно и още същия ден заедно с мис Поул започнахме да упражняваме новото име; постепенно отношението на мис Матилда по този въпрос стана известно в целия Кранфорд и всички ние се опитвахме да не казваме името, с което бяхме свикнали, но опитите ни бяха толкова безуспешни, че постепенно се отказахме.

Гостуването ми у мис Поул мина много спокойно; толкова дълго време мис Дженкинс беше водещата фигура в Кранфорд, че сега, когато вече я нямаше, като че ли никой не знаеше как да покани вечер гости. Почитаемата мисис Джеймисън, на която самата мис Дженкинс винаги отстъпваше почетното място, беше дебела и инертна и зависеше твърде много от благоволението на прислужниците си. Ако си наумяха господарката им да покани гости, те й напомняха да направи това, ако ли не, тя самата не предприемаше нищо. Така че имаше много повече време, докато мис Поул плетеше, а аз шиех бащините си ризи, да слушам някогашните истории, които тя разказваше. Винаги когато отивах в Кранфорд, вземах със себе си много неща за шиене; тъй като нито се разхождахме много, нито пък четяхме много, за мен това беше идеалното време да свърша тази работа. Един от разказите на мис Поул се отнасяше до някаква забулена любовна история отпреди много години, смътно подозирана и загатната.

Не след дълго дойде време да се преместя в дома на мис Матилда. Видях, че се притеснява и вълнува в желанието си да ме настани удобно. Докато разопаковах багажа си, тя неведнъж отиваше до откритата камина, отдръпваше се и отново се приближаваше, за да стъкне огъня, а той от непрекъснатото ръчкане гореше още по-зле.

— Ще ти стигнат ли чекмеджетата, мила? — питаше тя. — Не зная как точно ги подреждаше сестра ми. Тя имаше превъзходна система. Сигурна съм, че само за една седмица тя би могла да научи коя да е прислужница да разпалва много по-хубав огън от този тук, а Фани е вече от четири месеца при мен.

Въпросът за прислугата беше повод за непрестанни оплаквания и това никак не ме учудваше, защото ако господата в „отбраното общество“ на Кранфорд бяха малко на брой или почти ги нямаше, то сред по-нисшите слоеве млади мъже се намираха в изобилие. Миловидните спретнати прислужнички можеха да си изберат желания „ухажор“, а техните господарки, без да изпитват като мис Мати някакъв мистериозен ужас от мъжете и женитбата, можеха все пак да чувстват известна тревога да не би главите на хубавичките им прислужнички да бъдат завъртени от дърводелеца или месаря, или зарзаватчията, които поради призванието си бяха принудени да идват в къщата и които, за зла врага, бяха обикновено приятни и неженени. Възлюбените на Фани, ако ги имаше изобщо, предизвикваха постоянна тревога у господарката й, а мис Матилда я подозираше в толкова много флиртове, че ако тя не беше такава хубавица, аз бих се усъмнила в съществуването им. Според работния им договор й беше забранено да има „ухажори“ и макар че, мачкайки края на престилката си, тя беше отговорила съвсем невинно: „Моля, госпожице, никога не съм имала повече от един“, мис Мати забрани съществуването и на този един. Но някакъв призрак на мъж като че ли витаеше из кухнята. Фани ме уверяваше, че само си въобразявам, а пък на мен ми се стори, че веднъж забелязах пешовете на едно мъжко палто да се шмугват в килера, когато слязох за нещо вечерта до стаята с припасите; а друг един път, привечер, когато часовниците ни горе бяха спрели и аз слязох да видя колко е часът, имаше някакво странно видение, много подобно на млад мъж, притиснато между големия, изправен до стената часовник и отворената кухненска врата; и на мен ми се стори, че Фани грабна припряно свещта и върху циферблата на часовника падна сянка, но тя съвсем сигурно ми каза колко е часът, а той се оказа с половин час по-напред, както впоследствие разбрахме от биенето на черковния часовник. Но аз не желаех да увеличавам тревогите на мис Мати, като й спомена за подозренията си, още повече, че на другия ден Фани ми каза, че кухнята била такава една особена и из нея имало разни чудновати сенки, че умирала от страх да стои там, „защото, знаете ли, мис, не виждам живо същество от шест часа вечерта до десет, докато мис Мати позвъни и ме повика за молитва“.

Така се случи обаче, че Фани трябваше да напусне; мис Матилда ме помоли да остана и я „оправя“ с новата прислужничка; съгласих се, след като разбрах от баща ми, че той няма нужда от мен у дома. Новата прислужничка беше грубовато селско момиче с честен вид, живяла дотогава само в един чифлик, видът й обаче ми хареса, когато дойде да се цанява; обещах на мис Матилда да я въведа в реда на къщата. А този ред се спазваше свято, така както мис Матилда смяташе, че сестра й ще го одобри. Докато мис Дженкинс беше жива, не една наредба или разпореждане в домакинството предизвикваше промърморено шепнешком оплакване, но сега, когато я нямаше, мисля, че дори и аз, която бях нейна любимка, не бих посмяла да предложа някаква промяна. Ето един пример: ние неизменно се придържахме към формите, съблюдавани по време на хранене, както е било „при моя баща в къщата на енорийския свещеник“. Поради това ние имахме винаги вино и десерт; гарафата за вино беше пълна само когато имаше гости, а онова, което останеше, рядко се докосваше, макар че всеки ден след обяда се поставяха по две чаши пред всеки, до следващия празничен случай, когато семейният съвет обсъждаше състоянието на остатъка от виното. Виното с утайката обикновено се даваше на бедните, но понякога, когато останеше по-голямо количество от последните гости (пък било то и отпреди пет месеца), го прибавяха към новата бутилка, която донасяха от мазето. Струва ми се, че бедният капитан Браун не обичаше много вино, тъй като бях забелязала, че никога не изпиваше първата си чаша, а повечето военни изпиват и по няколко. Що се отнася до десерта ни, мис Дженкинс обикновено събираше сама френско и цариградско грозде, което понякога си мислех, че ще ми е по-вкусно направо от храстите, но както мис Дженкинс отбелязваше, в такъв случай през лятото нямаше да има нищо за десерт. При това положение ние чувствахме, че се храним много изискано с поставените пред всяка от нас две винени чаши, френско грозде, сервирано в края на масата, цариградско грозде и бисквити от двете страни и две гарафи за вино в долния край на масата. Когато излезеха портокалите, се извършваше една странна процедура. Мис Дженкинс не обичаше да срязва плода, тъй като, отбелязваше тя, целият сок изтича кой знае къде; смученето (само че, струва ми се, тя употребяваше една по-отвлечена дума) беше всъщност единственият начин да се изпита наслада от портокалите; но в такъв случай възникваше неприятната асоциация с една церемония, често пъти извършвана от малки бебета; и така, след десерта, в сезона на портокалите, мис Дженкинс и мис Мати ставаха, всяка от тях мълчаливо се снабдяваше с по един, уединяваше се в своята стая и се отдаваше на удоволствието да смуче портокала.

Веднъж или дваж се опитах да се наложа на мис Мати да остане и успявах, докато сестра й беше жива. Издигах някакъв параван между нея и себе си и не я гледах, а тя, както казваше, се опитваше да намали неприятния шум; но сега, когато беше останала сама, доби съвсем ужасен вид, когато я помолих да остане с мен в топлата столова и да си изяде портокала, както й е угодно. И така биваше всеки път. Правилата на мис Дженкинс се спазваха по-сурово отпреди, защото тяхната създателка беше заминала там, откъдето нямаше връщане. Във всички останали неща мис Матилда беше прекалено отстъпчива и нерешителна. Чувала съм понякога сутрин онази малка безсрамница Фани да я върти на малкия си пръст колкото си иска и както си иска; понякога ми се е струвало, че тя се възползваше от слабостите на мис Матилда, за да обърка и да я накара да усети още по-силно властта на своята хитра прислужничка. Взех решение да не напускам, докато не видя що за човек е Марта и ако реша, че може да се разчита на нея, ще й кажа да не безпокои господарката си с дребни въпроси.

Марта беше прекалено пряма и откровени, иначе беше чевръсто момиче, старателно, но много невежа. Не беше изминала и седмица, откакто тя дойде при нас, и една сутрин мис Матилда и аз бяхме удивен от пристигането на едно писмо. То беше от един братовчед на мис Мати, който прекарал двадесет или тридесет години в Индия и който, както узнахме от „армейския списък“, се беше върнал неотдавна и довел със себе си болната си жена, която не познавала никой от роднините му в Англия. Майор Дженкинс предлагаше в писмото си той и жена му да пренощуват в странноприемницата в Кранфорд на път за Шотландия случай, че на мис Матилда не е удобно да ги приеме у дома си; при това положение те се надяват да прекарат по възможност по-голяма част от деня с нея. Разбира се, трябваше да й е удобно, както тя каза, тъй като на целия Кранфорд беше известно, че спалнята на сестра й е свободна. Сигурна съм обаче, че тя би предпочела майорът да си беше останал в Индия и напълно да бе забравил своите роднини.

— Ох, как да се оправя? — питаше тя безпомощно. — Ако Дебора беше жива, тя щеше да знае какво да прави с един джентълмен, който ще ни гостува. Трябва ли да сложа бръснач в стаята му? Ах, боже мой, боже мой! Ами аз нямам бръснач. Дебора сигурно щеше да има. И чехли, и разни четки за дрехи.

Казах й, че вероятно той ще си носи тези неща.

— А след като свърши вечерята, откъде да зная кога да стана от масата и да го оставя да си пие виното? Дебора щеше да се справи така добре, тя щеш да е в стихията си. Дали ще иска кафе, какво мислиш?

Казах й, че аз ще се оправя с кафето и ще въведе Марта в изкуството да сервира — нещо, което, трябва да признаем, много й куцаше, — а също и че, без съмнение, майорът и госпожа Дженкинс ще разбера непретенциозния начин, по който една самотна жена живее в провинциалното градче. Но тя беше ужасно развълнувана. Накарах я да изпразни гарафите и да изнесе две нови бутилки вино. Искаше ми се да избягна присъствието й по време на моите инструкции към Марта, тъй като тя често се намесваше с нови указания и така объркваше представите на бедното момиче, че то зяпваше с отворена уста, слушайки и двете ни.

— Обикаляй с гарнитурите — казах аз (глупаво, както сега разбирам, защото съм искала да постигна повече, отколкото човек може да постигне с простота и спокойствие), а след като забелязах обърканото изражение на Марта, добавих: — Поднасяй зеленчуците подред на всеки един и ги остави сами да си сипват.

— И внимавай, отивай първо при дамите — се намеси мис Матилда, — когато сервираш, отивай винаги първо при дамите и после при господата.

— Ще направя както ми наредите, госпожице — каза Марта. — А на мен момците ми допадат най-вече.

Почувствахме се много неудобно и шокирани от това изказване на Марта и все пак мисля, че го каза без лоши намерения; общо взето, тя изпълни много добре нашите указания, само „сръга“ майора за това, че той не си сервира от картофите веднага щом тя ги поднесе.

Когато майорът и жена му дойдоха, те се оказаха съвсем тихи и непретенциозни хора, мудни както всички, които са живели в Индия, предполагам. Ние бяхме доста смутени от факта, че водеха двама прислужници със себе си, един индус, личен прислужник на майора, и една улегнала по-възрастна прислужничка за жена му; те спяха в странноприемницата и поемаха голяма част от нашата грижа за удобството на господаря и господарката си, като им прислужваха. Разбира се, Марта се кокореше безкрайно на белия тюрбан и смуглата кожа на индуса и забелязах, че мис Матилда леко се отдръпваше, когато той сервираше на вечеря. И действително, след като си заминаха, тя ме попита дали индусът не ми напомня на Синята брада[16]. Общо взето, посещението мина много задоволително и дори и сега понякога е предмет на разговор на мис Матилда. По онова време то предизвика голямо вълнение в Кранфорд и раздвижи дори апатичната, достопочтена мисис Джеймисън дотолкова, че тя прояви известен интерес, когато я посетих, за да й благодаря за любезните отговори, с които беше удостоила запитванията на мис Матилда относно подреждането на стаята на джентълмена — отговори, които, трябва да призная, тя даде в стила на отегчена скандинавска пророчица:

Оставете ме, оставете ме да отдъхна.

А ето че стигам до любовната история.

Изглежда, че мис Поул е имала един първи или втори братовчед, който преди много години е направил предложение на мис Мати. Сега този братовчед живеел в своето имение на около четири или пет мили от Кранфорд, но имотът му не бил достатъчно голям, за да получи по-високо обществено положение от това на йомън[17]; или по-скоро поради „гордост, която — подражава на смиреност“[18], той не пожелал, противно на мнозина от неговата прослойка, да си пробие път до редиците на скуайърите[19]. Отказал се да приеме титлата Томас Холбрук, ескуайър, дори връщал писма, адресирани по този начин, като казал на началничката на пощата в Кранфорд, че той е само мистър Томас Холбрук, йомън. Той отхвърлял всякакви нововъведения в домакинството; настоявал вратата на къщата да стои отворена през лятото, а затворена през зимата, без чукче или звънец, на които прислугата да отговаря при почукване или позвъняване. Ръката му, свита в юмрук, или топчестата дръжка на бастуна можели да му свършат същата работа, ако се окажело, че вратата е заключена. Презирал всяка изтънченост, чиито корени не са залегнали дълбоко в човешката природа. Ако хората не били болни, той не намирал причина да говори по-тихо. Служил си постоянно с диалекта на областта в разговор както за изискани, така и за обикновени неща, макар че мис Поул (която ме осведоми за тези подробности) добави, че не е чувала никой друг да чете на глас по-красиво и с повече чувство от него, с изключение на покойния енорийски свещеник.

— И как така мис Матилда не се е омъжила за него? — попитах аз.

— О, не зная. Струва ми се, че тя беше твърде склонна; но нали знаете, братовчедът Томас нямаше да се стори достатъчно изискан джентълмен на енорийския свещеник и на мис Дженкинс.

— Е да, но нали те нямаше да се венчават за него — казах нетърпеливо.

— Да, но на тях не им харесваше мис Мати да се омъжи за някой с по-ниско социално положение. Нали знаете, тя е дъщеря на енорийския свещеник, а семейството му имало някакви роднински връзки със сър Питър Арли; мис Дженкинс високо ценеше това.

— Горката мис Мати! — казах аз.

— Е, всъщност не зная нищо повече, освен това, че той направил предложение и бил отхвърлен. Мис Мати може да не го е харесвала, а и мис Дженкинс може да не е казала ни дума — просто така си мисля.

— Мис Мати не го ли е виждала оттогава насам? — запитах аз.

— Не, струва ми се, че не. Знаете, Удли, къщата на братовчеда Томас, се намира по средата на пътя между Кранфорд и Мисълтън и зная, че скоро след като предложил на мис Мати, той започнал да ходи на пазар само в Мисълтън; мисля, че оттогава е идвал в Кранфорд най-много един-два пъти — веднъж, когато се разхождах с мис Мати по главната улица, тя внезапно се отскубна от мен и тръгна по Шайър Лейн. А минута по-късно се сепнах, когато братовчедът Томас застана пред мен.

— На колко години е той? — попитах след кратко мълчание, през което строях въздушни кули.

— Струва ми се, че трябва да е около седемдесетте, мила моя — каза мис Поул и като с барутна експлозия разби кулата ми на пух и прах.

Скоро след това, по време на дългия ми престой при мис Матилда, имах възможността да видя господин Холбрук; а също и да присъствам на първата му среща с бившата му възлюбена след една раздяла от около тридесет или четиридесет години. Бях в магазина с мис Мати и й помагах да реши коя от току-що получените цветни коприни ще е подходяща за гарнитура към един сиво-черен вълнен муселин, когато един висок, слаб, възрастен мъж с донкихотовски вид влез в магазина да си купи вълнени ръкавици. Не бях виждала по-рано тази личност (която биеше на очи) и започнах да наблюдавам мъжа доста внимателно, докато мис Мати слушаше продавача. Непознатият носеше синьо сако с медни копчета, сив брич и гети и барабанеше с пръсти по тезгяха, докато един продавач дойде да го обслужи. Когато отговаряше на въпроса му: „Какво бих могъл да ви предложа днес, сър“, видях как мис Матилда трепна и съвсем неочаквано седна веднага отгатнах кой е той. Тя беше поискала нещо, за което трябваше да се обърнат към другия продавач:

— Мис Дженкинс желае черната коприна по два шилинга и два пенса ярда — а господин Холбрук, като чу името, с две крачки прекоси магазина.

— Мати, мис Матилда, мис Дженкинс, Бог да ви поживи! Нямаше да ви позная. Как сте, как сте? — Той раздрусваше ръката й, като по този начин доказваш топлотата на приятелските си чувства и продължаваше да повтаря като че ли на себе си: „Нямаше да ви позная!“ по начин, който напълно разби сантименталната любовна история, която бях склонна да съчиня.

Така или иначе, той продължи да ни говори през цялото време, докато бяхме в магазина, после, като махна с ръка, отпрати продавача с думите: „Друг път господине, друг път.“ И без да купи ръкавиците, я изпрати до дома. С удоволствие отбелязвам, че и мис Матилда напусна магазина в същото объркано състояние на духа, без да купи нито зелена, нито червена коприна. Мистър Холбрук беше явно изпълнен с шумна искрена радост, че вижда отново старата си любов; той спомена за промените, които бяха настъпили, дори говореше за мис Дженкинс като за „горката ви сестра! Е, да, ние всички си имаме недостатъци.“ Сбогува се с нас, надявайки се скоро да види отново мис Мати. А тя се прибра направо в стаята си и изобщо не се появи, докато не стана време за следобедния чай, а на мен ми се стори, че бе плакала.

Глава IV

На гости при стария ерген

Няколко дни по-късно пристигна бележка, написана в старомоден тържествен стил от мистър Холбрук, с която ни канеше — официално и двете — да прекараме един ден в дома му, един дълъг юнски ден, защото вече беше юни. Споменаваше, че е поканил и братовчедка си мис Поул, така че бихме могли да отидем заедно с кабриолет, който да се разпрегне у тях и да остане да ни чака.

Очаквах мис Мати да приеме с готовност тази покана; но не! Мис Поул и аз срещнахме големи трудности да я убедим. Струваше й се, че не е редно, и дори се подразни, когато ние напълно отхвърлихме идеята, че няма нищо нередно в това да отиде на гости у един свой бивш обожател заедно с две други дами. А след това се появи и друга по-сериозна трудност. Тя си въобрази, че отиването не би се понравило на Дебора. Трябваше да я убеждаваме повече от половин ден в противното и още при първите думи на съгласие аз се възползвах от случая и от нейно име изпратих бележка, че приемаме поканата; определих деня и часа, така че да нямаше повече връщане назад.

Следващата сутрин тя ме попита дали бих отишла до магазина с нея; там след дълго колебание избрахме три шапчици, които да ни изпратят вкъщи, за да може, след като ги пробва, да избере най-подходящата, за да я носи в четвъртък.

През целия път до Удли тя гореше от мълчалива възбуда. Очевидно никога по-рано не беше ходила там; макар да не подозираше, че зная нещо за някогашната история, аз можех да усетя трепета, който изпитваше при мисълта, че ще види мястото, което можеше да бъде неин дом, мястото, което вероятно е оживявало в нейните невинни момински представи. Пътувахме дълго по неравните настлани междуселски пътища. Мис Матилда седеше с изпънат гръб и гледаше с копнеж през прозореца, когато наближи краят на пътешествието ни. Пейзажът наоколо беше спокоен и пасторален. Удли се намираше сред нивята. Градината беше старовремска, в нея розите и френското грозде се докосва, а перестият аспарагус образуваше красив фон, на който се открояваха шибоят и бордюрният карамфил. Нямаше път за колите до вратата на къщата. Слязохме при една малка портичка и се упътихме по права пътека с чимшир от двете страни.

— Мисля, че братовчед ми можеше да прокара път до вратата на къщата — каза мис Поул, която се страхуваше от болки в ушите и не си беше свалила шапчицата.

— Мисля, че е много хубаво — каза мис Мати с кротък и печален глас, почти шепнешком, защото точно тогава мистър Холбрук се появи на вратата, потривайки ръце в радушно оживление. Сега той повече с всякога отговаряше на представата ми за Дон Кихот и все пак приликата беше само външна. Икономката му беше застанала скромно и с достойнство до вратата, за да ни посрещне с „добре дошли“; и когато тя поведе по-възрастните дами нагоре към една спалня, аз поисках разрешение да разгледам градината.

Молбата ми достави явно удоволствие на възрастния джентълмен, който ме разведе навсякъде и ми показа двадесет и шестте си крави, а името на всяка една от тях започваше с различна буква от азбуката. Докато обикаляхме, той ме удиви с това, че от време на време изричаше подходящи и красиви цитати на поети и с лекота преминаваше от Шекспир на Джордж Хърбърт до наши дни. Вършеше това естествено, сякаш мислеше на глас и сякаш в техните верни и красиви думи намираше най-хубав израз на онова, което мислеше и чувстваше. Наистина той наричаше Байрон „милорд Байррън“ и произнасяше името на Гьоте стриктно съобразено с английското произношение на буквите. „Както казва Гоуди: «Вие вечно зелени палати», и така нататък“. Изобщо никога не съм срещал мъж нито преди, нито след това, прекарал дългия с живот в една уединена, съвсем безинтересна местност, който да изпитва все по-голяма наслада от ежедневните и ежегодни промени на сезоните и тяхната красота.

Когато се прибрахме, намерихме обяда почти готов в кухнята — защото мисля, че така би трябвало да наречем това помещение. Околовръст имаше дъбови бюфети и долапи, а край огнището малък персийски килим върху постлания с плочи под. Стаята би могла лесно да се превърне в красива столова от тъмен дъб, като се махнат готварската печка и някои други кухненски принадлежности, които очевидно изобщо не се използваха, тъй като истинската печка за готвене беше поставена настрана. Стаята, в която се предполагаше, че ще седим, беше грозно мебелирана и имаше скован вид, но тази, в която всъщност останахме, мистър Холбрук наричаше своята кантора и там той плащаше седмичните надници на работниците си, седнал на една голяма писалищна маса до вратата. Останалата част от тази приятна всекидневна стая с изглед към овощната градина беше изпълнена с книги, а сенките на дърветата танцуваха в нея. Книгите лежаха на земята, покриваха стените, бяха пръснати по масата. Неговата чудатост в това отношение го караше да се чувства полузасрамен и полугорд; а книгите бяха от всякакъв вид — предимно поезия и необикновени чудновати разкази. Той явно ги подбираше по своя вкус, а не защото тази или онази са от утвърдените предпочитани класици.

— Ами — каза той — ние, земеделците, не би трябвало да имаме много време за четене — но няма как, така е.

— Каква хубава стая! — каза мис Мати тихичко. И почти едновременно с нея и аз казах на глас:

— Колко приятно е тук!

— Ама не, наистина ли ви харесва? — отвърна той. — Можете ли да седите на тези големи триъгълни столове, облечени в черна кожа? На мен тук ми харесва повече от най-хубавата гостна. Но мисля си, че дамите ще предпочетат по-елегантното място.

Действително другото беше по-елегантно място, но както повечето елегантни неща съвсем не беше красиво, нито пък приятно или пък уютно; така че, докато обядвахме, прислужничката избърса и изтърка столовете в кантората и ние останахме там до края на деня.

Поднесоха ни пудинг преди месото и аз си помислих, че мистър Холбрук ще се извини по някакъв начин за своята старомодност, но той започна така:

— Не зная дали харесвате новоизлюпените порядки.

— О, ни най-малко! — каза мис Мати.

— И на мен не ми харесват — каза той. — Моята икономка иска да въведе тези нови моди, а пък аз казвам, че когато бях млад, ние се придържахме строго към нарежданията на баща ми „не ядем ли бульона — няма месни топчета; няма ли месни топчета, няма и говеждо“. Той винаги започваше обяда с месен бульон. След това имахме галушки, варени в бульона заедно с говеждото месо, и накрая самото месо. Ако не си изсърбвахме бульона, не получавахме месните топчета, които обичахме много повече; а говеждото идваше най-накрая и само тези получаваха от него, които са се справили добре с бульона и месните топчета. А сега хората започват със сладки неща и обръщат обяда с главата надолу.

Когато поднесоха патиците и пресния грах, ние се спогледахме смутено — имахме само двузъби вилици черни дръжки. Действително стоманата лъщеше като сребро, но какво да сторим? Мис Мати набождаше грахчетата едно по едно на върха на зъбците, така както Амине е яла оризовите зърна след пиршеството си с Гул[20]. Мис Поул с въздишка остави настрана непокътнатата си чиния с крехък пресен грах, тъй като той се изронваше непрестанно между двата зъбеца на вилицата. Аз погледнах домакина ни — той изсипваш огромни количества грахчета с големия си закръглена върха нож направо в широката си уста. Видях, последвах примера и оцелях! Приятелките ми, въпреки че видяха какво направих, не можаха да съберат достатъчно смелост, за да извършат нещо неизискано, ако мистър Холбрук не беше толкова ужасно гладен той вероятно щеше да забележи, че вкусният грах бе вдигнат от масата почти недокоснат.

След обяда внесоха една глинена лула и плювалник и като ни помоли, в случай че тютюневият дим ни е неприятен, да се оттеглим в друга стая, където той скоро ще се присъедини към нас, той поднесе лулата си на мис Мати и я помоли да я натъпче с тютюн. Когато бил млад, по този начин се оказвало уважение към някоя дама. Но тази проява на почит към мис Мати се оказа твърде неподходяща, тъй като сестра й я беше научила да се отнася с абсолютно отвращение към всякакъв вид пушене. Да бъде предпочетена по този начин, може би подейства като шок на нейната изтънченост, но същевременно я поласка. Тя изящно натъпка силния тютюн в лулата, след което ние се оттеглихме.

— Да се обядва с ерген, е много приятно — каза тихо мис Мати и ние се настанихме в кантората. — Надявам се само, че не е непристойно, а толкова много от приятните неща са.

— Колко много книги има! — каза мис Поул, оглеждайки стаята. — И колко са прашни!

— Мисля, че сигурно прилича на някоя от стаите на великия доктор Джонсън — рече мис Мати. — Какъв издигнат човек трябва да е този твой братовчед!

— Да — каза мис Поул. — Той обича много да чете, но страхувам се, че е станал доста недодялан, като живее сам.

— О, „недодялан“ е много силна дума! Бих го нарекла ексцентричен. Умните хора са винаги такива — отговори мис Мати.

Когато мистър Холбрук се върна, той ни предложи да се разходим из полето, но двете по-възрастни дами се бояха, че е влажно и кално, а и техните капишони били доста неподходящи да се носят върху шапчиците им. Те отклониха поканата и отново само аз останах да го придружавам в обиколката, която бил длъжен да направи, за да нагледа хората си. Той крачеше напред, напълно забравил за моето съществуване, беше се умълчал от успокояващото въздействие на лулата и все пак това не беше истинско мълчание. Вървеше пред мен леко приведен, с ръце, сключени зад гърба си, а когато някое дърво или облак се мернеше пред очите му или съзреше далечните пасбища по възвишенията, той декламираше, изричайки думите с висок, тържествен, звучен глас, който подчертаваше истинските му чувства и разбиране. Пред нас, край къщата, се издигаше старо кедрово дърво.

— „Кедърът простира тъмнозелените си сенчести пластове.“[21] Прекрасно казано — „пластове!“ Чудесен човек!

Не знаех дали говори на мен, или не, но аз промълвих, съгласявайки се: „Чудесен“, макар че не знаех за какво става дума, просто защото ми омръзна да бъда забравена и следователно да мълча.

Той остро се извърна:

— Да, може да се каже „чудесен“. Ами когато видях рецензията за стиховете му в „Блакудз“[22], не беше изминал и час и аз тръгнах, вървях седем мили до Мисълтън, тъй като конете не бяха тук, и си изписах книгата. Я ми кажете, какъв цвят имат пъпките на ясена през март?

„Полудял ли е? — помислих си аз. — Толкова прилича на Дон Кихот.“

— Питам, какъв е цветът им? — повтори той разпалено.

— Съвсем не зная, сър — казах със смирението на невежа.

— Разбира се, че не знаете. И аз не знаех — аз, старият глупак, докато този млад човек не се намери да ми каже. Черни като пъпките на ясена през март. А цял живот съм прекарал на село; още по-срамно е за мен, че не зная. Черни, черни са като смола, госпожице.

И той тръгна отново, полюшвайки се в такт с ритъма на стиха, който си беше припомнил.

Когато се върнахме, не можа да се успокои, докато не ни прочете стихотворението, за което говореше; а мисля, че мис Поул насърчи предложението му, защото й се искаше да чуем красивото му четене, с което тя се гордееше, но после ми каза, че го била направила, защото стигнала до едно трудно място в плетката си с една кука и искала да си брои бримките, без да е длъжна да разговаря. Мис Мати щеше да е доволна, каквото и да предложеше той, макар че тя заспа дълбоко още през първите пет минути, след като той започна да чете едно дълго стихотворение, наречено „Локсли Хол“[23], и си поспа удобно и незабелязано, докато четенето свърши. Когато гласът му престана да звучи, тя се събуди и почувства, че се очаква да каже нещо, а мис Поул продължаваше да брои.

— Каква приятна книга!

— Приятна, госпожице! Тя е красива! Какво е това — приятна!

— О, да! Искам да кажа красива! — рече тя, развълнувана от неговото неодобрение. — Толкова много прилича на това красиво стихотворение от доктор Джонсън, което сестра ми често четеше — забравих как се казваше. Кое беше то, мила? — обърна се тя към мен.

— Кое имате предвид, госпожице? За какво ставаше дума в него?

— Не си спомням за какво ставаше дума и съвсем забравих как се казваше, но беше написано от доктор Джонсън и беше много красиво, и много приличаше на това, което мистър Холбрук току-що ни прочете.

— Не мога да се сетя — каза той замислено. — Но аз не познавам добре стихотворенията на доктор Джонсън. Ще трябва да ги прочета.

Когато на тръгване се настанявахме в кабриолета, чух мистър Холбрук да казва, че скоро ще навести дамите, за да разбере как са се прибрали вкъщи, а това явно развълнува и достави удоволствие на мис Мати в момента, в който той го каза; но след като старата къща, сгушена между дърветата, се скри от погледа ни, чувствата й към господаря на дома бяха постепенно погълнати от тревожните мисли да не би Марта да е нарушила дадената дума и да се е възползвала от отсъствието на господарката си, за да покани някой „обожател“.

Нямаше нищо особено във вида на Марта, когато дойде да ни помогне при слизането от кабриолета. Тя беше винаги внимателна към мис Мати, но тази вечер изрече нещо неподходящо:

— О, мила госпожице, като си помисля само, че сте излезли привечер с този тънък шал! Ами той е като муселин. На вашата възраст, госпожице, трябва да бъдете по-внимателна.

— Моята възраст! — каза мис Мати едва ли не раздразнено, а тя обикновено беше много блага. — Моята възраст! Я ми кажи на колко години мислиш, че съм, та говориш за възрастта ми?

— Ами, госпожице, ще кажа, че сте някъде към шестдесетте, но видът на хората често пъти лъже — аз съвсем не искам да кажа нещо лошо.

— Марта, аз нямам още петдесет и две! — каза мис Мати, силно подчертавайки думите си, защото вероятно спомените за младостта й бяха оживели много ярко пред нея този ден и на нея й стана неприятно, като разбра колко далече в миналото беше останало това златно време.

Но тя никога не заговори за някакво по-раншно и по-интимно познанство с мистър Холбрук. Вероятно бе срещнала толкова малко съчувствие към младежката си любов, че я беше заключила здраво в сърцето си и само защото я наблюдавах, нещо, което не можех да не правя, след като мис Поул ми се беше доверила, аз виждах колко предано е било бедното й сърце в своята скръб и в своето мълчание.

Тя измисли някаква добра причина, за да носи най-хубавото си боне всеки ден, и седеше близо до прозореца въпреки ревматизма си, за да може незабелязано да наблюдава улицата.

Той дойде. След като отговорихме на запитването му дали сме си пристигнали благополучно, той остана, седнал с наведена глава, и си подсвиркваше, поставил разперени длани на коленете си, които бяха доста раздалечени едно от друго. Изведнъж скочи:

— Е, госпожице! Имате ли някакви поръчки за Париж? Заминавам за там след около седмица-две.

— За Париж! — възкликнахме и двете.

— Да, госпожице! Никога не съм бил там, а винаги съм имал желание да отида и мисля, че ако не замина скоро, може би никога няма да го направя. Така че веднага щом приберем сеното, ще тръгна преди жетва.

Толкова бяхме учудени, че не направихме никакви поръчки.

Тъкмо когато излизаше от стаята, той се върна с любимото си възклицание:

— Бога ми, госпожице! Щях да забравя най-важното. Ето стихотворенията, на които толкова се възхищавахте онази вечер у дома.

Той измъкна едно пакетче от джоба на палтото си.

— Довиждане, госпожице — ми каза той. — Довиждане, Мати! Пазете се!

И си отиде, но й даде една книга и я нарече Мати, както преди тридесет години.

— Не ми харесва това, че отива в Париж — каза мис Мати загрижено. — Мисля, че жабите няма да му понесат. Едно време трябваше много да внимава с храната, нещо, което беше странно за такъв силен млад мъж.

Скоро след това и аз се сбогувах, давайки не едно разпореждане на Марта как да се грижи за господарката си и веднага да ми съобщи, ако сметне, че мис Матилда не е добре; в такъв случай щях по свой почин да посетя старата си приятелка, без да споменавам, че съм получила известие от Марта.

Както се бяхме уговорили, Марта ми изпращаше по някой ред от време на време, а през ноември получих една бележка, че господарката й била „много тъжна и нищо не хапвала“. Съобщението ме обезпокои толкова много, че макар Марта да не ме викаше направо, аз стегнах багажа си и отидох.

Посрещнаха ме топло, въпреки вълнението, което моето неочаквано посещение предизвика, тъй като се бях обадила само ден по-рано. Мис Матилда имаше жалък, болнав вид и аз се приготвих да я разтушавам и глезя.

Отидох да си поговоря насаме с Марта.

— Откога господарката ти се чувства така зле? — попитах аз, като застанах до огъня в кухнята.

— Ами, струва ми се, че е повече от две седмици, така е, зная, беше един следобед, след като мис Поул беше тук, и тя стана така унила. Помислих си, че е изморена и че ще се оправи, след като си почине през нощта, но не, това продължава оттогава, докато реших, че е мой дълг да ви пиша, госпожице.

— Съвсем правилно си постъпила, Марта. Чувствам се спокойна, като зная, че тя има такава вярна прислужница до себе си. Надявам се, че и на теб ти допада работата тук.

— Да, госпожице. Господарката е много добра и има предостатъчно за ядене и за пиене, и работата не е много, мога лесно да я върша… но…

Марта се поколеба.

— Но какво, Марта?

— Ами много е строга господарката и не ми дава да си имам ухажори, а има толкова много млади мъже в града и не един ми предложи да дружи с мен. Аз може никога вече да не попадна на такова хубаво място и като че ли не си използвам възможностите. Много други момичета щяха да си имат обожатели, без господарката им да знае. Но аз дадох дума и ще я удържа. А пък това е точно такава къща, че господарката никога няма да разбере дали някой е дошъл, и кухнята е такава една удобна — има много тъмни ъгълчета, — като нищо мога да скрия някого. Изброих ги миналата вечер — няма да отрека, плаках, защото трябваше да затворя вратата под носа на Джем Хърн, а той е сериозен младеж, подходящ за всяко момиче, само че бях дала дума на господарката.

Марта едва ли не се разплака отново, а и аз не можех много да я утеша, защото знаех от стар опит с какъв ужас гледаха на „обожателите“ и двете госпожици Дженкинс, а при настоящото неспокойно състояние на мис Мати тази заплаха съвсем не можеше да се омаловажи.

Отидох да видя мис Поул на следващия ден и тя много се изненада, тъй като не беше ходила при мис Мати от два дни.

— А сега ще дойда с вас, мила моя, понеже обещах да й кажа какво става с Томас Холбрук. За съжаление днес получих известие от икономката му, че не му остава дълго да живее. Бедният Томас! Много му дойде това пътуване до Париж. Икономката му казва, че оттогава насам почти не е обикалял нивите си, а само седял в кантората, подпрял ръце на коленете си, не четял, не правел нищо, а само повтарял какъв чудесен град е Париж. Само Париж е виновен, защото той уби братовчед ми Томас, а не познавам по-добър човек от него.

— Мис Матилда знае ли за болестта му? — попитах аз и причината за нейното неразположение ми се разкри в нова светлина.

— Боже мой, разбира се! Не ви ли е казала? Веднага щом чух за това, й го съобщих — преди около две седмици и повече. Колко странно, че не ви е казала.

„Ни най-малко“ — помислих си аз, но не казах нищо. Чувствах се едва ли не виновна, че любопитно бях надникнала в това нежно сърце, и не възнамерявах да говоря за неговите тайни — скрити от целия свят, както мис Мати си въобразяваше. Въведох мис Поул в малката гостна на мис Матилда и ги оставих сами. Но не се учудих, когато Марта дойде до вратата на спалнята ми и ме повика да сляза сама за обяд, тъй като господарката й имала отново силно главоболие. Тя дойде в гостната за чая, но това явно й струваше усилия. Целия следобед се е тревожила, че мислено е упреквала покойната си сестра, мис Дженкинс, и сега, разкайвайки се, изглежда, за да понамали чувството си за вина, тя дълго ми разправяше колко добра и колко умна била Дебора, когато била млада — как тя решавала какви дрехи да носят всеки път, когато отивали на гости (някакви бледи призрачни спомени за мрачни забави в далечното минало, когато мис Мати и мис Поул били млади), и как Дебора и майка й учредили благотворително дружество за бедните и обучавали момичетата на шев и готварство, и как Дебора веднъж танцувала с един лорд, и как отивали на гости у сър Питър Арли и после се опитвали да подредят скромното енорийско жилище по образец на Арли Хол, където имало тридесет души прислужници, и как тя се е грижила за мис Мати по време на едно нейно дълго боледуване, за което никога по-рано не бях чувала, но което, сега разбрах, съвпада с момента, в който предложението на мистър Холбрук е било отхвърлено. И така ние разговаряхме тихо и спокойно за старите дни в тази дълга ноемврийска вечер.

На следващия ден мис Поул донесе вестта за смъртта на мистър Холбрук. Мис Мати изслуша съобщението мълчаливо — всъщност само това можеше да се очаква заради казаното предния ден. Мис Поул все се обръщаше към нас да чуе някакъв израз на съжаление, като ни питаше не е ли тъжно, че той ни е напуснал, и каза:

— И като си помисля само за този прекрасен ден през юни, когато той изглеждаше така добре. Можеше да поживее още десетина години, ако не беше отишъл в този пагубен Париж, където правят непрекъснато революции.

Тя спря, за да изчака някаква реакция от наша страна. Забелязах, че мис Мати не можеше да говори, тя потреперваше неспокойно, така че аз казах това, което наистина чувствах, и след като мис Поул постоя доста дълго и през това време, убедена съм, си е мислила, че мис Мати приема новината много спокойно, нашата посетителка си тръгна.

Мис Мати правеше огромно усилие да прикрие чувствата си — тя се стараеше да ги скрие дори от мен, тъй като нито веднъж не направи намек за мистър Холбрук, макар че книгата, която той й бе дал, лежеше на нощната й масичка наред с Библията. Тя си мислеше, че не съм забелязала, когато поиска от малката шапкарка в Кранфорд да направи шапчиците й подобни на тези на почитаемата мисис Джеймисън, а аз чух отговора:

— Но тя носи вдовишки шапчици, госпожице.

— Не, аз просто исках да кажа нещо в този стил, нещо като шапчиците на мисис Джеймисън.

Тези старания да се прикрие сложиха начало на треперенето на главата и ръцете на мис Мати, което започна да се забелязва оттогава.

Вечерта, когато научихме за смъртта на мистър Холбрук, мис Матилда беше много мълчалива и замислена; след молитва повика Марта при себе си и се спря несигурно, сякаш не знаеше какво иска да каже.

— Марта — каза тя най-после, — ти си млада…

И след това настъпи толкова дълга пауза, че Марта, за да й припомни недовършеното изречение, направи реверанс и рече:

— Да, моля, госпожице. Навърших двадесет и две на трети октомври, госпожице.

— А може би, Марта, някой ден ще срещнеш някой млад мъж, който ще те хареса, когото и ти ще харесаш. Наистина казах, че не искам да имаш обожатели, но ако срещнеш такъв млад мъж и ми кажеш, и аз реша, че е почтен, нямам нищо против той да идва да те вижда веднъж седмично. Боже опази — каза тя с тих глас, — не искам да огорчавам младите души.

Говореше, сякаш имаше предвид някакъв далечен, възможен случай, и много се стресна, когато чу готовия припрян отговор на Марта:

— Моля, госпожице, ами това е Джем Хърн. Той е дърводелец и печели по три шилинга и шест пенса на ден, и е метър и осемдесет и шест по чорапи, моля, госпожице, и ако утре попитате за него, всеки ще потвърди, че е много редовен, и той много ще се радва да дойде утре вечер, сигурна съм.

Макар че мис Мати се стъписа, тя се подчини на Съдбата и на Любовта.

Глава V

Стари писма

Често съм забелязвала, че всеки си има свой собствен начин да прави незначителни икономии — навикът старателно да се пести и най-дребната монета — и всяко нарушение в това отношение може да го раздразни повече, отколкото ако се изхарчат шилинги и лири стерлинги за нещо действително екстравагантно. Един мой познат, възрастен господин, прие съобщението за неплатежоспособността на акционерната банка „Джойнтсток“, в която бе вложил част от парите си, със стоическо примирение, но цял един дълъг летен ден не остави на мира семейството си, защото някой бил откъснал (вместо да изреже) изписаните листове на вече ненужната му банкова книжка. Разбира се, съответните листове от другата страна на книжката изпаднали и това излишно разхищение на хартия (неговият начин да икономисва) го раздразни много повече, отколкото пълната загуба на парите му. Когато за пръв път започнаха да се употребяват пликовете, той ужасно се изтерза. Единственият начин, по който можеше да се примири с такова разхищение на скъпия за него артикул, беше търпеливо да обръща наопаки всички пликове, изпратени до него, и по този начин да ги прави отново годни за употреба. Дори и сега, примирен от годините, го виждам да хвърля жални погледи към дъщерите си, когато те изпращат някому цял лист хартия, на който са написани само три реда, и то от едната страна, за да отговорят на някоя покана. И аз не се срамувам да си призная, че притежавам тази човешка слабост. Канапите и вървите са моето слабо място. Джобовете ми се пълнят с малки гранки връвчица, събрана и намотана, готова за употреба, от която никога не става нужда. Сериозно се дразня, когато някой разреже връвта на един пакет, вместо търпеливо и старателно да я развърже и размотае. Не мога да си представя как могат хората да използват така безотговорно гумените ластичета, които са по-съвършени от всякакъв канап. За мен такова гумено ластиче представлява ценно съкровище. Имам едно, което не е ново — прибрах го от пода преди около шест години. Действително опитах се да го употребя, но не ми даде сърце и не можах да си позволя такава екстравагантна постъпка.

Други пък се измъчват от малките парченца масло. Те не могат да следят разговора, защото изпитват раздразнение, предизвикано от навика на някои хора неизменно да си вземат повече масло, отколкото могат да изядат. Не сте ли забелязвали тревожния (почти хипнотизиран) поглед, който тези хора приковават в маслото? Те ще изпитат голямо облекчение, ако могат да го скрият от погледа си, като го пъхнат в собствената си уста и го глътнат, а се чувстват наистина щастливи, ако лицето, в чиято чиния се намира оставеното масло, неочаквано отчупи парченце препечен хляб (съвсем несъзнателно) и го изяде. За тях това не е разхищение.

Мис Мати Дженкинс пък се скъпеше за свещите. Прилагаше различни начини да ги използваме колкото се може по-малко. През зимните следобеди тя обикновено сядаше да плете по два-три часа — това можеше да прави и на тъмно, и на светлината от огнището — и ако попитах дали да позвъня да донесат свещи, за да привърша зашиването на маншетите си, тя ми казваше да не си „бода повече очите“. Свещите се внасяха обикновено с чая, но ние горяхме само по една. Тъй като винаги очаквахме някоя приятелка да ни посети привечер (но никой не идваше), необходима беше някаква хитрина свещите ни да бъдат винаги еднакво дълги, готови да бъдат запалени, като че ли са горели две по две. Свещите се палеха подред и независимо от това за какво говорехме или какво вършехме, очите на мис Мати бяха обикновено приковани към тях и тя беше готова да скочи да загаси едната и да запали другата, преди да са станали толкова неравни по дължина, че да е трудно да се възстанови еднаквият им вид през цялата вечер.

Спомням си, че една вечер тази икономия на свещите особено ме подразни. Много ми беше досадила моята принудителна почивка, през която трябваше „да не си бода очите“, още повече, че мис Мати беше задрямала и аз не исках да подклаждам огъня и да рискувам да я събудя, така че дори не можех да седна на черджето до огнището и да се пърля, шиейки на светлината на огъня, както беше станало обичайно за мен. Предположих, че мис Мати сънува младите си години, защото в неспокойния си сън тя промълви една-две думи, отнасящи се до отдавна починали хора. Когато Марта донесе запалената свещ и чая, мис Мати се стресна и се огледа със странен и объркан поглед, като че ли не ние бяхме хората, които очакваше да види пред себе си. Един леко тъжен израз засенчи лицето и, когато позна коя съм, но веднага след това се опита да ми се усмихне както обикновено. През време на чая говореше непрестанно за детските и младежките си години. Може би това й напомни за желанието да прегледа всички стари семейни писма и да унищожи тези, които не трябва да попадат в ръцете на непознати хора, а тя често беше говорила за необходимостта да се свърши тази задача, но винаги се бе въздържала с плаха боязън да не изпита болезнени чувства. Тази вечер обаче тя стана след чая и отиде да вземе писмата в тъмното, а тя се гордееше с прецизния и спретнат начин, по който всичко бе подредено при нея, и обикновено ме гледаше с безпокойство, когато запалвах свещ, за да отида в другата стая за нещо. Като се върна, в стаята се разнесе приятният мирис на тонкин бийнз[24]. Винаги съм усещала този парфюм във всяко нещо, което е принадлежало на майка й, а много от писмата бяха адресирани до нея — пожълтели снопчета любовни писма по на шестдесет-седемдесет години.

Мис Мати развърза пакета с въздишка, която сподави веднага, като че ли не беше редно да съжалява за отлетялото време или за отминалия живот. Решихме да ги преглеждаме поотделно, като всяка вземаше по едно писмо от същата купчинка и преди да го унищожи, предаваше съдържанието му на другата. До тази вечер аз не знаех колко тъжно е да четеш стари писма, макар че не мога да кажа защо. Писмата бяха радостни, колкото могат да бъдат изобщо радостни писмата — поне ранните бяха такива. В тях дишаше живо и напрегнато усещане за настоящето, което беше толкова силно и пълно, като че ли никога нямаше да отмине, като че ли топлите туптящи сърца, които се изразяваха така, нямаше никога да умрат и да не представляват вече нищо на тази слънчева земя. Струваше ми се, че щях да се чувствам по-малко тъжна, ако писмата бяха още по-жизнерадостни. Видях сълзи да се прокрадват по набраздените с бръчки бузи на мис Мати и очилата й често се нуждаеха от изтриване, надявах се, че най-после ще запали и другата свещ, тъй като очите ми бяха доста замъглени и ми трябваше повече светлина, за да виждам бледото, избеляло мастило, но не — дори и през сълзите тя виждаше и не пропускаше да прави своята дребна икономия.

Първите писма се състояха от две купчинки, свързани заедно и надписани (с почерка на мис Дженкинс): „Писма разменени между дълбоко почитания мой баща и моята горещо обичана майка, предхождащи женитбата им през юли 1774 година.“

Пресметнах, че енорийският свещеник на Кранфорд трябва да е бил на около двадесет и седем години, когато ги е писал, а мис Мати ми каза, че майка й била точно на осемнадесет, когато се е оженила. Странно ми беше да чета тези писма при моята представа за енорийския свещеник, която бях добила от една картина в столовата — скован и тържествен, с огромна перука, в пълните одежди на свещеник, положил ръка върху книгата с единствената му напечатана проповед. Писмата бяха изпълнени с пламенна страст и жар — кратки простички изречения, дошли направо от сърцето (съвсем различни от тържествения латинизиран стил по подобие на д-р Джонсън, на който беше напечатана проповедта, изнесена пред някакъв съдия по време на едно периодично съдебно заседание в графството). Неговите писма представляваха странен контраст в сравнение с тези на бъдещата му невеста. Тя явно беше доста смутена от настойчивостта му да изразява любовта си и не й беше съвсем понятно какво иска да каже, като повтаря едно и също нещо по много различни начини, но съвсем ясно беше, че тя мечтаеше за бяла „пейджуъсой“[25] — а кой знае какво беше това — и шест-седем писма бяха изпълнени предимно с молби към възлюбения да упражни своето влияние върху родителите й (които явно я държаха доста строго), за да може да получи една или друга дреха и особено бялата „пейджуъсой“. Него не го интересуваше как е облечена, за него тя бе винаги прелестна, както се мъчеше да я увери, когато тя го молеше да съобщи в своите отговори предпочитанието си към някоя специална премяна, за да може да покаже на родителите си какво е пожелал. Но накрая той като че ли беше разбрал, че тя няма да се венчае, докато не получи „чеиз“ по своя воля, а след това й изпратил писмо, което явно е съпровождало една голяма кутия, пълна с тоалети, и в него я молеше да се облече така, както сърцето й желае. Това беше първото писмо, на което с неулегнал деликатен почерк беше отбелязано „от любимия ми Джон“. От прекъсването на тяхната кореспонденция предположих, че скоро след това са се венчали.

— Мисля, че трябва да ги изгорим — каза мис Мати и ме погледна несигурно. — Никой няма да се заинтересува от тях, когато и аз си отида.

Едно по едно тя ги пускаше в средата на огъня, наблюдавайки как всяко припламва, умира и се издига като бледен бял призрак нагоре в комина, преди същата съдба да постигне следващото писмо. Сега вече стаята беше достатъчно осветена, но и аз като нея, с прикован поглед, наблюдавах унищожаването на тези писма, в които се беше изляла честната доброта на едно мъжествено сърце.

На следващото писмо, също така надписано от мис Дженкинс, се четеше забележката: „Писмо с благочестиви поздравления и наставления от моя многоуважаван дядо до любимата ми майка по повод моето собствено раждане. Също и няколко практически забележки от моята превъзходна баба за желателното запазване топли крайниците на пеленачето.“

Първата част действително даваше сурова и въздействаща представа за отговорностите на майката и беше предупреждение срещу злините, които се срещаха в света и които грозяха бебенце на два дни. Жена му не беше писала, казваше старият джентълмен, защото той й забранил, тъй като била неразположена, с навехнат глезен, поради който (казваше той) не била в състояние да държи перото. Но на края на страницата стоеше ситно изписано „обърни!“ и действително на другата страна имаше писмо до „моя мила, най-мила Моли“ с молба, когато първия път излезе от стаята, каквото и да прави да тръгне нагоре по стълбите, преди да слезе надолу; казваше й да завива крачетата на бебето във вълнен плат и да го държи на топло край огъня, макар че е лято, защото бебетата са много нежни.

Приятно беше да се види от писмата, които явно доста често са се разменяли между младата майка и бабата, как моминската суетност се изкореняваше от сърцето й поради любовта й към бебето. Бялата „пейджуъсой“ отново фигурираше в писмата почти с такава сила, както и преди. В едно от тях тя беше преправена в кръщелно наметало за бебето. С него го загръщаха, когато то отиваше с родителите си да прекара някой ден в Арли Хол. То ставаше още по-прелестно, защото беше „най-хубавото бебенце, което някой е виждал“. „Мила мамо, да можеше само да я видиш! Без никакво пристрастие, наистина мисля, че тя ще стане абсолютна хубавица!“ Помислих си за мис Дженкинс, посивяла, повехнала и сбръчкана, и се чудех дали майка й я е познала в небесните чертози, а след това съобразих, че я е познала и че те стояха там и са станали ангели.

Нямаше писма от енорийския свещеник за един доста дълъг период. А и жена му беше вече променила начина, по който надписваше писмата. Те не бяха вече от „скъпия ми Джон“, а от „уважавания ми съпруг“. Писмата бяха надписани във връзка с издаването на същата тази проповед, която се виждаше на картината. Проповедта пред „Милорда съдия“ и нейното публикуване „по поръчение“ представляваха явно кулминационната точка, събитието в живота му. Налагаше се той да отиде в Лондон, за да проследи отпечатването. Трябваше да посети много приятели и да се посъветва с тях на кой печатар да възложи тази нелека задача и накрая беше решено Дж. и Дж. Ривингтънс да поемат почетната отговорност. Достойният енорийски свещеник, изглежда, се беше напрегнал по този случай да достигне високите литературни върхове, така че почти не е бил в състояние да напише писмо на жена си, без латинският да избие на повърхността. Спомням си, че едно от писмата му завършваше така: „Винаги ще пазя спомена за добродетелните качества на моята Моли dum memor ipse mei, dum spiritus regit artus[26]“, което, като имаме предвид, че английският на неговата кореспондентка понякога понакуцваше в граматиката, а често и в правописа, служи за доказателство колко много той „идеализираше своята Моли“ и както мис Дженкинс обичаше да казва: „Днес хората говорят много за идеализиране, а какво ли искат да кажат?“ Но това не беше нищо в сравнение с един наскоро обзел го порив да пише класическа поезия, където Моли фигурираше вече като „Мария“. Писмото, съдържащо „carmen“[27], бе надписано от нея по следния начин: „Староеврейски стихове, изпратени ми от уважавания ми съпруг. Мислех да получа писмо кога да заколим прасето, но трябва да чакам. Да не забравя да изпратя стиховете на сър Питър Арли, както съпругът ми желае.“ И после в послепис беше добавено от неговата ръка съобщение, че одата се е появила в „Джентълменс магазин“ от декември 1782 година.

Писмата, с които отговаряше на съпруга си (скътани с такава любов от него, сякаш бяха М. Т. Ciceronis Epistolae[28]), доставяха повече радост на отсъстващия съпруг и баща, отколкото тези от него до нея. Тя му разказваше как всеки ден Дебора шиела подгъва си много прилежно и тя й четяла от книгите, които бил определил; как била „много памитливо и добро дите“ и все задавала въпроси, на които майка й не можела да отговори, но как тя не се предавала и не казвала, че не знае, а се залавяла да подклажда огъня или пък изпращала „памитливото“ дете да свърши нещо друго. Сега мамината рожба беше Мати и тя (като сестра си на тази възраст) обещавала да стане голяма красавица. Прочетох това на глас на мис Мати, която се усмихна и леко въздъхна при така горещо изразената надежда, че „малката Мати, макар и абсолютна красавица, може да не стане суетна“.

— Имах много красива коса, мила моя — каза мис Матилда, — и устата ми съвсем не беше грозна.

Миг след това забелязах как тя понагласи шапчицата си и изпъна тяло.

Но да се върнем към писмата на мисис Дженкинс. Тя разказваше на съпруга си за бедните в енорията, какви домашни лекарства им давала и каква питателна храна била изпратила. Тя явно е заплашвала нехранимайковците с гнева на енорийския свещеник. Молеше го за наставления за кравите и прасетата, но невинаги ги е получавала, както вече стана ясно.

Милата стара баба е била вече починала, когато се е родило едно момченце, скоро след напечатването на проповедта. Следваше още едно писмо със съвети от страна на дядото, още по-сурови и наставнически сега, когато едно момче трябваше да се опази от клопките на живота. Той описваше всякакви грехове, на които човек можеше да се поддаде, докато накрая се чудех дали изобщо някой може да умре от естествена смърт. Повечето от приятелите и познатите на дядото като че ли бяха завършили живота си на бесилото и не бях изненадана от начина, по който говореше за този свят като за „долината на плача“.

Изглеждаше странно, че никога по-рано не бях чувала за този брат, но аз заключих, че той трябва да е умрял млад, защото в противен случай сестрите щяха да споменат някога името му.

Постепенно стигнахме до връзките с писма на мис Дженкинс. На мис Мати й беше мъчно да ги изгори. Тя каза, че всички други представлявали интерес само за тези, които са обичали пишещите ги, и на нея й се струва, че ще я заболи, ако позволи да попаднат в ръцете на чужди хора, които не са познавали милата й майчица и не знаели колко добра е била тя, макар че невинаги пишела със съвременен правопис; но писмата на Дебора били ненадминати! Всеки би извлякъл полза, ако ги прочете. Много отдавна тя била чела мисис Чапоун[29], но си спомня, си помислила, че и Дебора би могла да каже същите неща точно така добре; а що се отнася до мисис Картър[30], хората ценят високо писмата й просто защото тя е написала „Епиктет“[31], но тя е абсолютно сигурна, че Дебора никога не би си послужила с такъв прост израз като „не ме е еня“. На мис Мати действително й се свидеше да изгори тези писма, това беше ясно. Не й се щеше да ме остави да ги преглеждам невнимателно, като ги чета наум и прескачам някои пасажи. Тя ги взе от ръцете ми и дори запали втора свещ, за да може да ги чете на глас с надлежната изразителност, без да се препъва пред дългите думи. О боже, как ми се искаше да чуя факти вместо размисли, преди да прочетем до края тези писма! Това продължи две нощи и няма да отрека, че използвах времето, за да си мисля много други неща, и все пак бях на своя пост в края на всяко изречение.

Писмата на енорийския свещеник и тези на жена му и тъща му бяха до едно сравнително къси и сбити, написани без завъртулки на гъсти редове. Понякога цялото писмо се събираше просто на едно парче хартия. Хартията беше доста пожълтяла и мастилото съвсем кафяво, а някои от листовете (както мис Мати ми обърна внимание) бяха от старата оригинална пощенска хартия с печат в ъгъла, представляващ млад пощальон, който язди на живот и смърт и надува рог. Писмата на мисис Дженкинс и майка й бяха закрепени с голяма червена кръгла лепенка, защото бяха отпреди времето, когато под покровителството на мис Еджуърт[32] изисканото общество беше отхвърлило лепенките. От казаното ставаше ясно, че правото да се изпраща безплатно поща е било много желано и дори използвано и като средство за изплащане на дългове от изпаднали в затруднение членове на парламента.

Енорийският свещеник запечатваше посланията си с един огромен печат с герб и от грижливия начин, по който тази церемония е била извършвана, беше явно, че той е очаквал писмата да се разрязват и отварят, а не някоя нехайна и нетърпелива ръка да разчупва печата. По вида им и по начина на писане личеше, че писмата на мис Дженкинс бяха от по-късна дата. Тя пишеше на квадратен лист, който ние свикнахме да наричаме „старомоден“. Почеркът й, наред с използването на многосрични думи, изпълваше листа по един превъзходно пресметнат начин и накрая с гордост и удоволствие бяха поставени чертичките на всяка буква „т“. Бедната мис Мати биваше горчиво озадачена от този начин на писане, тъй като думите нарастваха като снежни топки, а в края на писмата на мис Дженкинс те ставаха многосрични. В едно писмо до своя баща с теологичен и полемизиращ тон тя говореше за „Ирод, тетрарха на Идумеа“. Мис Мати го прочете: „Ирод Петрарка от Етрурия“, и се почувства така щастлива, сякаш го беше прочела правилно.

Не си спомням точно датата, но мисля, че беше през 1805 година, когато мис Дженкинс написала най-дългата си серия писма по време на едно свое отсъствие — била на гости при приятели близо до Нюкасъл-ъпон-Тайн. Тези приятели били близки с коменданта на тамошния гарнизон и чули от него за всичките приготовления, които се правели, за да отблъснат нашествието на Бонапарт, което някои хора предполагали, че можело да стане при устието на река Тайн. Мис Дженкинс беше явно много разтревожена и първите й писма често пъти бяха написани на доста разбираем английски език, съобщавайки за грозящото събитие, както и подробности за приготовленията, правени в семейството, където гостуваше; вързопите с дрехи били стегнати, готови за бягството им в Алстън Мур (една дива хълмиста местност между Нортъмбърланд и Къмбърланд); сигналът, който трябвало да се даде за бягството, както и за едновременното излизане на доброволците на оръжие, се състоял (ако си спомням добре) в биенето на черковните камбани по един особен и зловещ начин. Един ден, когато мис Дженкинс и нейните приятели били поканени на вечеря в Нюкасъл, този призив за предупреждение прозвучал (една твърде неразумна постъпка, ако има нещо вярно в поуката, извлечена от баснята за овчарчето и вълка, но такъв бил случаят) и мис Дженкинс, едва съвзела се от уплаха, изпратила писмо на следващия ден, за да опише биенето на камбаните, спиращия дъха ужас, припряното бързане и тревогата; и след това, поемайки си дъх, тя добавя: „Колко тривиални, мили татко, се сториха на нашите спокойни и любознателни умове, сега, в настоящия момент, всичките ни страхове от предната вечер!“ И тук мис Мати спря да чете и каза:

— Но наистина, мила, те съвсем не са били тривиални или незначителни по онова време. Спомням си, че неведнъж съм се будила нощем, въобразявайки си, че чувам тропота на французите, които влизат в Кранфорд. Много хора говореха, че ще се крият в солните мини — а и месото щеше да се запази идеално там долу, само че може би щяхме да сме жадни. А баща ми изнесе цяла серия проповеди по този повод, едните сутрин — и всички те бяха за Давид и Голиат; за да вдъхнови хората да се бият дори с лопати и тухли, ако се наложи, а другите — следобед, в които се доказваше, че Наполеон (а това е другото име на Бони, както ние го наричахме) бил също като един Аполион[33], или Абадон. Спомням си, че баща ми смяташе, че би трябвало да го помолят да публикува тази поредица проповеди, но може би на енориашите им стигаше това, че са ги чули.

По това време Питър Мармъдюк Арли Дженкинс („горкият Питър“, както мис Мати започна да го нарича) бил на училище в Шрусбъри. Енорийският свещеник отново взел перото и още веднъж поосвежил своя латински, за да кореспондира с момчето си. Беше съвсем ясно, че писмата на младежа представляваха това, което се нарича „писма за показ“. Съдържаха предимно духовни размишления, описваха обучението му и разнообразните му интелектуални стремежи и бяха изпъстрени с някой и друг цитат от класиците, но от време на време животинската природа се проявяваше в някое такова малко изречение като това, явно написано, след като писмото е било инспектирано, с трепереща от бързане ръка: „Мамо, миличка, моля, изпрати ми кейк и сложи повечко лимон в него.“ Отговорите на „миличката мама“ към момчето й вероятно са били във формата на кейкове и сладкиши, тъй като в тази купчина писма нямаше нито едно от нея; затова пък имаше цяла колекция от писма на енорийския свещеник, за когото латинският език в писмата на сина му е звучал както призивна тръба за стар боен кон. Не разбирам много от латински и може би действително той е един доста декоративен език, но не и много полезен, струва ми се, поне ако съдя от малкото изрази, които си спомням от писмата на енорийския свещеник. Единият беше: „На твоята карта на Ирландия няма да намериш този град, но Bonus Bernardus non videt omnia[34], както казва пословицата“. Не след дълго стана съвсем ясно, че „горкият Питър“ се е забъркал в много каши. Имаше писма до баща му, изпълнени с бомбастични излияния за някакви грехове, и всред тях беше и една зле написана, зле запечатана, зле адресирана и замацана бележка: „Моя мила, мила, мила, най-мила майко, аз ще стана добро момче; наистина ще стана; но моля те, не се разболявай заради мен; аз не заслужавам, но ще се поправя, миличка мамо.“

Мис Мати не можеше да говори, задавена от сълзи, след като прочете тази бележка. Тя ми я подаде мълчаливо и после стана, взе я и я отнесе, за да я скъта свято в своята стая, да не би да бъде изгорена по някаква случайност.

— Горкият Питър! — каза тя. — Той винаги се забъркваше в някакви каши. Лесно се поддаваше, подвеждаха го и след това го зарязваха. Но и той много обичаше да палува. Не можеше да не направи някоя шега. Горкият Питър!

Глава VI

Горкият Питър

Кариерата на „горкия Питър“ го чакала доста приятно очертана от добри приятели, но Bonus Bernardus non videt omnia в рамките на този план. Той трябвало да завърши с успех училището в Шрусбъри, да представи отличните си бележки в Кеймбридж и след това го очаквал постът на енорийски свещеник, подарък от неговия кръстник сър Питър Арли. Горкият Питър! Участта му била много по-различна от това, което неговите приятели били предначертали и се надявали да постигне. Мис Мати ми разказа всичко и мисля, че изпита облекчение, като го направи.

Той бил любимецът на майка си, която обичала сляпо всичките си деца, макар че като че ли малко се бояла от постиженията и превъзходството на Дебора. Дебора била любимката на баща си и когато Питър го разочаровал, тя станала негова гордост. Единственото отличие, което Питър донесъл от Шрусбъри, била славата му на най-големия веселяк, който е имало някога в училището, царя на всякакви шеги и номера. Баща им бил разочарован, но се заловил да оправи нещата по мъжки. Нямал средства да изпрати Питър да учи под ръководството на частен учител, но той самият можел да го обучава. И мис Мати ми разправи надълго за ужасните приготовления сутринта, когато Питър щял да започне: как доставили речници и лексикони в кабинета на баща й.

— Бедната ми майка! — каза тя. — Спомням си как обикновено заставаше в хола близо до вратата на кабинета, за да може да следи тона на бащиния ми глас. На минутата можех да позная по лицето й дали всичко върви добре. И всичко вървеше добре доста дълго време.

— И какво не провървя в края на краищата? — попитах аз. — Вероятно този скучен латински.

— Не, не беше латинският. Питър бе спечелил благоразположението на баща ни, защото се подготвяше старателно. Но той си въобразяваше, че може да си прави шеги с жителите на Кранфорд и може да им се присмива, а на тях това не се харесваше. На кого ли пък се харесва? Винаги ги баламосваше, „баламосвам“ не е много хубава дума, миличка, и надявам се, няма да кажеш на баща си, че съм я употребила, защото не ми се ще той да си помисли, че не си подбирам думите, след като съм живяла с такава жена като Дебора. И внимавай никога да не я употребяваш. Не зная как така се изтървах, само че това стана, защото си мислех за горкия Питър, а той винаги се изразяваше така. Но в много други отношения беше един малък джентълмен. Приличаше на милия капитан Браун — и той беше винаги готов да помогне на някой стар човек или дете. И въпреки това обичаше да се закача и да си прави шеги; изглежда, си мислеше, че старите жени в Кранфорд могат да повярват на всичко. По онова време тук живееха много стари жени. Зная, и сега сме предимно жени, но не сме толкова стари, колкото бяха дамите, когато бях момиче. Всеки път мога да се разсмея, като си помисля за някои от шегите на Питър. Не, мила моя, няма да ти ги кажа, защото може да не се възмутиш, а би трябвало, тъй като те бяха много шокиращи. Той дори подведе и баща ми веднъж, като се облече като някаква дама, която уж минавала през града и искала да види енорийския свещеник на Кранфорд, публикувал тази възхитителна проповед, изнесена, докато съдът заседавал тук. Питър ми каза, че той самият бил ужасно изплашен, като видял как баща ми приел всичко това, и дори му предложил да препише всичките му проповеди във връзка с Наполеон Бонапарт, дванадесет на брой, за да ги даде на нея — на него, искам да кажа, на „нея“, защото Питър бил жена по това време. Каза ми, че никога по-рано не е бил толкова изплашен, както през цялото време, докато баща ми говорел. Той не смятал, че баща ми ще му повярва, макар че в противен случай на Питър щеше да му е мъчно. Тъй или иначе, не беше много доволен, защото баща ми го накара да работи здравата и да препише и дванадесетте проповеди за дамата — всъщност те бяха за самия Питър, нали разбираш? Той беше дамата. А веднъж, когато искаше да отиде на риба, Питър каза: „По дяволите тая жена!“ — много лош език, мила, но Питър невинаги беше толкова внимателен, колкото трябва, а баща ми така се разгневи, че аз едва не загубих ума и дума. Всеки път, когато баща ми заговореше за превъзходния вкус и здравомислещия разум на тази дама, аз с мъка сдържах смеха си, като виждах как съвсем незабелязано Питър правеше лек реверанс.

— Мис Дженкинс знаеше ли за тези номера? — попитах аз.

— О, не! Дебора щеше да бъде много възмутена. Никой не знаеше, освен мен. Как ми се иска да можех: винаги да зная какво той възнамерява да прави, но понякога нищо не ми казваше. Често говореше, че старите дами в града се нуждаели от теми за разговор. Но мисля, че не беше така. Те получаваха три пъти седмично Сейнт Джеймсис Кроникъл[35], както и ние сега, а имаме винаги какво да си кажем. Спомням си каква гюрултия вдигнаха някои от дамите, когато се събираха. Но може би учениците приказват повече и от жените. А накрая се случи нещо ужасно и тъжно.

Мис Мати стана, отиде до вратата и я отвори — там нямаше никой. Тя позвъни за Марта и когато тя дойде, господарката й я изпрати за яйца в едно стопанство на другия край на града.

— Ще заключа вратата подире ти, Марта. Няма да те е страх да отидеш, нали?

— Не, госпожице, ни най-малко. Джем Хърн ще се чувства много горд, ако върви с мен.

Мис Мати се стъписа и в момента, в който останахме сами, тя си пожела Марта да има малко повече девическа сдържаност.

— Ще изгасим свещта, мила. Спокойно можем да говорим и на светлината на огъня, нали? Така! Знаеш, Дебора беше заминала и я нямаше вкъщи за около две седмици. Спомням си, денят беше много спокоен и ведър. Люляците се бяха разцъфтели, така че вероятно е било през пролетта. Баща ми беше излязъл да навести някои болни от енорията. Спомням си, че го видях да излиза от къщи с перуката си, свещеническата си широкопола шапка и бастуна. Какво го прихвана горкия ни Питър, не зная. Той имаше много благ нрав и въпреки това като че ли искаше винаги да тормози Дебора. Тя никога не се смееше на шегите му, смяташе, че той не се държи изискано и не се старае достатъчно да усъвършенства ума си, а това го дразнеше.

Е добре, изглежда, че е влязъл в стаята й, облякъл се със старата й рокля, шал и боне — точно тези дрехи, които тя носеше в Кранфорд и с които всеки я знаеше. Възглавницата й направил като едно малко — сигурна ли си, че си заключила вратата, мила, защото не бих искала някой да ни чуе — като… като едно малко бебенце с дълги бели дрехи. Както той ми каза после, направил го само за да има нещо, за което да се говори в града, изобщо не помислил, че това ще засегне Дебора. И той излязъл и започнал да се разхожда напред-назад по Филбърт Уок, където се виждал полузакрит от оградата, гушнал възглавницата също като бебе и бърборел разни глупости, както хората правят с бебетата. И, мили боже, баща ми се задал по улицата, пристъпвайки тежко както обикновено; и гледа една неголяма черна тълпа — може би около двадесетина души се събрали и всичките надничат през оградата. И той си помислил най-напред, че те просто гледат новия рододендрон, който бил разцъфнал и с който баща ми много се гордееше. Забавил ход, за да могат хората по-дълго време да се възхищават. Чудел се дали не може да направи една проповед по този повод и си мислел, че може би има някаква връзка между рододендроните и полските лилии. Бедният ми баща! Когато наближил, той се учудил защо никой не го забелязва, но главите на хората били съвсем близо една до друга те продължавали да надничат. Баща ми бил вече сред тях и възнамерявал, така казваше той, да ги покани да влязат в градината с него, за да се възхитят на това красиво произведение на растителния свят, когато… о, мила моя, цяла се разтрепервам, като си помисля за това… той погледнал през пролуките на оградата и видял… не зная какво си е помислил, че е видял, но старият Клер ми каза, че лицето му станало сиво-бяло от гняв и очите му пламтели под намръщените черни вежди; той проговорил ясно и отчетливо — о, колко било ужасно! — и помолил всички да останат по местата си, никой да не си ходи, никой от тях да не мръдне нито крачка и като светкавица влязъл през градинската порта, сграбчил горкия Питър и смъкнал дрехите от гърба му — боне, шал, рокля, всичко — и запокитил възглавницата през оградата всред хората. Тогава той бил действително толкова ядосан, че вдигнал бастуна си и започнал да налага Питър пред всички хора.

Тази лудория, мила моя, в този слънчев ден, когато всичко вървеше добре и както трябва, разби сърцето на майка ми и промени баща ми до края на живота му. Да, така беше, действително. Старият Клер казваше, че и Питър пребледнял като баща си и застанал неподвижно като статуя, докато баща ми го налагал, а той удрял здравата. Когато баща ми спрял, за да си поеме дъх, Питър попитал: „Достатъчно ли е, сър?“ с предрезгавял глас и застанал съвсем неподвижно. Не зная какво е казал баща ми и дали е казал нещо. Но старият Клер твърдеше, че Питър се обърнал към хората извън оградата и им сторил дълбок поклон, тържествено и тежко, като същински джентълмен, а след това бавно влязъл вкъщи. Аз бях с мама в килера и й помагах да прави игличено вино. Не мога да понасям такова вино сега, нито пък мириса на цветята. Призлява ми и ми се повдига, както в онзи ден, когато Питър влезе при нас с надменен вид като мъж — действително приличаше на мъж, а не на момче.

— Майко! — каза той. — Дойдох да кажа сбогом и бог да те благослови.

Видях устните му да потреперват, като говореше, и мисля, че той не посмя да каже нещо по-любещо заради решението, което беше взел дълбоко в сърцето си. Тя го погледна изплашено и учудено и го запита какво мисли да прави. Той нито се усмихна, нито проговори, а я прегърна и целуна, като че ли не знаеше как да си тръгне, и преди тя да може да проговори отново, него вече го нямаше. Питахме се какво става и не можехме да разберем. Тя ме помоли да отида да потърся баща ми и да го попитам защо е всичко това. Намерих го да крачи напред-назад с крайно недоволен вид.

— Кажи на майка си, че наложих с бастуна си Питър и че той добре си го беше заслужил.

Не смеех да задавам повече въпроси. Когато казах на майка ми, тя се отпусна на стола и за миг й прилоша. Спомням си, че няколко дни по-късно видях бедните повехнали цветчета иглика как гният и умират, изхвърлени на сметта. Тази година в дома на енорийския свещеник не се направи игличено вино — и никога вече оттогава насам.

Майка ми отиде веднага при баща ми. Зная, че тогава си помислих за царица Естир и цар Ахасвер[36], защото майка ми беше прелестна и нежна, а баща ми изглеждаше страшен като цар Ахасвер. След известно време те излязоха заедно от кабинета и тогава майка ми разказа какво се е случило. Тя щяла да отиде в стаята на Питър по желание на баща ми, без да му казва това, за да поговорят за случилото се. Там обаче нямаше никакъв Питър. Дори и баща ми, който в началото не желаеше да се присъедини към търсенето, не след дълго се включи и той. Къщата на енорийския свещеник беше много стара — стъпала нагоре към една стая, стъпала надолу към друга стая из цялата постройка. Най-напред майка ми вървеше и викаше тихичко, сякаш да успокои бедното момче: „Питър, Питър миличък! Аз съм, само аз съм!“ Но когато слугите, свършили работата си, започнаха да се прибират, баща ми ги разпрати в различни посоки да намерят Питър, след като се убедихме, че не е нито в градината, нито в плевника, нито пък някъде наблизо. Майка ми започна да вика високо и неудържимо: „Питър, Питър миличък, къде си?“, защото тогава тя почувства и разбра, че тази дълга целувка е била неговото скръбно сбогом. Следобедните часове течаха, а майка ми не спираше и търсеше отново и отново във всички възможни места, които бяха претърсени вече двадесет пъти, там, където тя самата беше го търсила неведнъж. Баща ми седеше, обхванал глава с ръцете си, и не говореше, освен когато неговите пратеници идваха, без да му донесат никаква вест, след това вдигаше лице, своето силно и скръбно лице, и им казваше да тръгнат отново в друга посока. Майка ми ходеше от една стая в друга, влизаше и излизаше от къщата, движеше се безшумно, без да спре за миг. Нито тя, нито баща ми не смееха да напуснат къщата, тъй като тя беше станала средище за всички, които носеха вести. Накрая (а беше вече почти тъмно) баща ми се надигна. Той хвана майка ми за ръката, когато тя излизаше с безпаметна и тъжна стъпка от една стая и се отправяше към друга. Тя трепна при допира на ръката му, защото беше забравила всичко на този свят, освен Питър.

— Моли — каза той, — не знаех, че така ще се случи.

Той се взираше в лицето й за утеха — нейното бедно лице, разстроено и бледо; защото нито тя, нито баща ми не смееха да предприемат някакво действие, нито смееха да признаят ужаса, който изпитваха — да не би Питър да е отнел живота си. Баща ми съзря безпаметния поглед на трескавите печални очи на жена си и в тях не откри съчувствието, което беше винаги готова да му даде, и колкото и да бе силен, сълзи започнаха да се стичат по лицето му при нейното нямо отчаяние. Като видя това, сянка на нежна скръб премина по лицето й и тя каза:

— Скъпи Джон! Не плачи, ела с мен и ние ще го намерим! — изрече го така бодро, като че ли знаеше къде се намира.

Тя взе голямата ръка на баща ми в своята малка мека ръчичка и го поведе от стая в стая с непрестанен и изнурителен ход през къщата и градината, а сълзите му капеха от очите.

О, как исках Дебора да беше тук! Нямаше време за плач, защото сега като че ли всичко зависеше от мен. Писах на Дебора да се върне у дома. Изпратих лична записка до къщата на същия този мистър Холбрук — горкия мистър Холбрук! — нали знаеш за кого говоря. Не искам да кажа, че изпратих бележка до него, но изпратих човек, на когото можех да се осланям, да узнае дали Питър е в неговия дом. Защото по онова време мистър Холбрук идваше понякога на посещение в къщата на енорийския свещеник — нали знаеш, че беше братовчед на мис Поул, — беше много мил към Питър и го бе научил да лови риба, много беше добър към всички, и си помислих, че Питър може да е забягнал там. Но мистър Холбрук не си бил у дома и те изобщо не били виждали Питър. Беше вече нощ, а всички врати стояха широко отворени и майка ми и баща ми продължаваха да обикалят. Беше изминал повече от час, откак той тръгна с нея, и не вярвам да са си продумали и дума през цялото това време. Разпоредих се да запалят огъня във всекидневната и една от прислужничките приготовляваше чая, защото ми се искаше да се стоплят, да хапнат и изпият нещо, когато в това време старият Клер поиска да говори с мен.

— Взех назаем мрежите от бента, мис Мати. Тази нощ ли да претърсим дъното, или да оставим за сутринта?

Спомням си, че втренчих поглед в лицето му, за да схвана какво казва, и когато разбрах, се изсмях на глас. Какъв ужас беше тази нова мисъл — нашият весел, миличък Питър, студен и вкочанен — мъртъв! И сега си спомням как прозвуча смехът ми.

Следващия ден, преди още да се съвзема, Дебора беше у дома. Тя не би проявила слабост като мен; но писъците ми (отвратителният ми смях премина в плач) стреснаха сладката ми, мила майчица, чието блуждаещо съзнание откликваше и се опомняше в момента, в който някое дете се нуждаеше от нейните грижи. Тя и Дебора седяха до леглото ми. Разбирах от вида на двете, че нямаше новини от Питър — нямаше ужасни, страшни новини, а това беше, което най-много ме плашеше в моето замъглено състояние между сън и действителност.

Безрезултатността на всичките търсения донасяше някакво облекчение и на майка ми, а сигурна съм, че причината за неспирното й обикаляне вчера беше мисълта, че Питър може по това време да виси обесен в някое от добре познатите кътчета на дома ни. След този ден благият й поглед не беше вече същият. Очите й сякаш диреха жадно и неспокойно това, което не можеше да намери. Бяха ужасни дни! Връхлетели като вихрушка в слънчев ден, когато люлякът е разцъфтял.

— А къде беше мистър Питър? — попитах аз.

— Отправил се към Ливърпул. А по това време там се водеше война и някои от кралските кораби се намираха недалеч от устието на реката Мърси. Те с радост приели да служи при тях едно такова хубаво и напето момче като него (високо пет стъпки и девет инча). Капитанът писа на баща ми и Питър писа на майка ми. Чакай, тези писма трябва да са някъде тук.

Ние запалихме свещта и намерихме писмото на капитана, а също и това на Питър. Намерихме също и едно простичко, умоляващо писмо от мисис Дженкинс до Питър, адресирано до дома на един стар негов съученик, където тя си въобразила, че може да е отишъл. Бяха го върнали неразпечатано и така неразпечатано беше останало по недоглеждане между другите писма от онова време. Ето какво пишеше:

Мой скъпи Питър,

Ти не си помислил колко ще ни е мъчно, зная това, защото иначе никога нямаше да си отидеш. Ти си извънредно добър. Баща ти седи и въздиша, а сърцето започва да ме боли, като го слушам. От мъка не може да държи главата си изправена и все пак той е направил само това, което е мислил, че е справедливо. Може би е бил прекалено строг, а може би и аз не съм била достатъчно добра, но бог вижда колко много те обичаме, мое мило, единствено момче. Магистърът е много тъжен, откак те няма. Върни се и ни направи щастливи. Ние толкова много те обичаме. Зная, че ще се върнеш.

Но Питър не се върна. През онзи пролетен ден той видя за последен път майчиното си лице. Тази, която е написала това писмо, е била последната, всъщност единствената, която е видяла какво е било изписано на него, а тя беше отдавна мъртва; а го отворих аз, един чужд човек, още неродена по времето, когато това събитие се е случило.

Писмото на капитана призоваваше бащата и майката да пристигнат веднага в Ливърпул, ако искат да видят своето момче, и по някакви неведоми пътища на живота писмото на капитана се бе забавило някак си някъде.

Мис Мати продължи:

— Беше по време на конните състезания и всички пощенски коне в Кранфорд бяха отишли там, но баща ми и майка ми тръгнаха с нашия собствен кабриолет — и, ох, мила моя, закъснели — корабът бил заминал! А сега прочети писмото на Питър до майка ми!

То беше изпълнено с любов и мъка, и с гордост от новата му професия, и с едно болезнено усещане за неговия позор в очите на кранфордските жители, но завършваше с прочувствена молба тя да дойде и да го види, преди да напусне Мърси: „Майко, ние може да влезем в бой. Надявам се, че това ще стане и ще напердашим тези французи, но аз трябва да те видя преди това още веднъж.“

— И тя закъсня — каза мис Мати, — закъсня!

Седяхме мълчаливи и замислени над истинското значение на тези тъжни, тъжни думи. Накрая попитах мис Мати как майка й е понесла това.

— О — каза тя, — тя беше самото търпение. Никога не е била много силна и това я изтощи ужасно. Баща ми сядаше до нея и я гледаше, много по-печален от самата нея. Той като че ли не можеше да погледне нищо друго, когато тя беше наблизо. Беше станал толкова смирен, толкова кротък. Може би той пак разговаряше по стария начин — налагаше се и не търпеше възражения, така да се каже, но после, след минута или две, идваше отново при нас, слагаше ръце на раменете ни и ни питаше с тих глас дали не е казал нещо, което да ни нарани. Не се учудвах, че той говори така на Дебора, тъй като тя беше толкова умна, но не можех да понеса да го чувам да говори и с мен така.

А знаеш ли какво? Той виждаше това, което ние не виждахме — че това състояние убиваше мама. Да, убиваше я (изгаси свещта, мила, мога да говоря по-добре на тъмно), защото тя беше една крехка жена, неподготвена да издържи на ужаса и удара, който понесе, и тя винаги му се усмихваше и го утешаваше не с думи, а с поглед и глас, винаги жизнерадостни, когато той беше край нея. Тя често говореше как си мисли, че пред Питър се разкриват големи възможности в скоро време да стане адмирал — той беше толкова смел и умен; как тя си представя, че го вижда в морската му униформа и с такава шапка, каквато адмиралите носят, и колко повече му подхождало да стане моряк, а не свещеник. Все говореше по този начин, за да накара баща ми да мисли, че тя е съвсем доволна от това, което се получи от нещастната история онази сутрин и от боя с бастуна, за който ние всички знаехме, че той не може да престане да мисли. Но, мила моя, какви горчиви, горчиви сълзи лееше тя, когато останеше сама, и накрая, когато все повече и повече вехнеше и не можеше да сдържа сълзите си, когато Дебора или аз бяхме наоколо и едно след друго ни говореше за получени от Питър вести (корабът му бил заминал за Средиземно море, или някъде към онези краища, и след това го били изпратили в Индия, а дотам нямаше път по суша по онова време). Постоянно казваше, че никой не знае къде го дебне смъртта и че ние не трябва да си мислим, че нейният край е близък. Ние не си го мислехме, а знаехме, като я виждахме как гасне.

Е, миличка, глупаво е от моя страна, като зная, че вероятно не е далеч денят, в който ще я видя отново… И представи си само, душичке, в деня след нейната смърт, а тя не доживя и дванадесет месеца, след като Питър си отиде, точно на следващия ден дойде един пакет от Индия за нея от горкото й момче. Един голям бял индийски шал с тесен кант по края, точно такъв, какъвто мама щеше да хареса.

Помислихме, че това би могло да върне баща ни към действителността, тъй като той прекара цялата нощ, седнал до нея, взел ръката й в своята, затова Дебора занесе шала и писмото на Питър и всички тези неща. В началото той не ни обърна внимание, а ние заговорихме естествено и непринудено за шала, разгърнахме го и му се възхищавахме. Тогава изведнъж той стана и проговори.

— Ще я погребем с него — каза той. — Нека Питър има тази утеха. На нея щеше да й хареса.

Е, може би не беше много разумно, но какво можехме да направим или да кажем? Когато хората скърбят, човек им отстъпва.

Той го взе в ръце и усети мекотата му.

— Точно такъв шал искаше да има, когато се оженихме, а майка й не й позволи. Узнах за това доста по-късно, иначе тя щеше да го получи — щеше! Но той ще е неин сега.

Майка ми изглеждаше така красива в смъртта си! Тя е била винаги хубава, но тогава изглеждаше прекрасна, бяла като восък и млада — по-млада от Дебора, която стоеше трепереща и зъзнеща до нея. Увихме я в меките, дълги гънки на шала, а тя лежеше усмихната, сякаш беше доволна. Хората дойдоха — целият Кранфорд дойде, — искаха да я видят, защото я обичаха от все сърце. Жените от околността пристигаха с китки цветя, а жената на стария Клер донесе бели виолетки и помоли да ги положим на гърдите й.

Дебора ми каза, в деня на майчиното ни погребение, че дори и стотина кандидати за женитба да има, тя никога няма да се омъжи и да изостави баща ни. Нямаше изгледи да се явят толкова кандидати — не зная дали имаше дори и един, но все пак чест й правеше, че заяви това. Струва ми се, че никога никой не е имал такава дъщеря, каквато беше Дебора за нашия баща. Очите му отслабваха, а тя му четеше книга след книга и пишеше и преписваше и беше винаги готова да му помогне в енорийските дела. Тя можеше да върши много повече неща от бедната ни майка. Веднъж дори написа едно писмо до епископа от името на баща ни. Но той дълбоко чувстваше липсата на майка ни. Цялата енория забелязваше това. Не че беше по-малко деен, струва ми се, че дори бе още по-деен и по-търпелив, когато помагаше на хората. Сторих всичко възможно, за да има Дебора повече време да бъде с него. Знаех, че не ме бива за много неща и че най-доброто, което мога да направя на този свят, е тихичко да върша разни, какви да е работи, за да имат другите повече свободно време. Но баща ми беше станал друг човек.

— Върна ли се някога мистър Питър у дома си?

— Да, веднъж. Върна се като поручик, не стигна до адмирал. Той и баща ми станаха големи приятели. Баща ми го разведе из всички къщи на енорията, толкова много се гордееше с него. Никога не излизаше, без да върви облегнат на ръката на Питър. Дебора се усмихваше (струва ми се, че ние изобщо вече не се смеехме след смъртта на майка ми) и казваше, че я били изместили. Но баща ми винаги търсеше нея, когато трябваше нещо да се прочете или да се напише писмо, или да се уреди.

— А после? — попитах след кратко мълчание.

— После Питър отново замина по море и не след дълго баща ми умря, благославяйки и двете ни, и благодари на Дебора за всичко, което тя е правила за него, и, разбира се, нашето обществено положение се промени. Вместо да живеем в жилището на енорийския свещеник и да държим три слугини и градинар, ние трябваше да се преместим в тази малка къщичка и да се задоволим с една прислужничка за всичко. Но както Дебора обичаше да казва, ние винаги сме живели като хора от доброто общество, дори и когато обстоятелствата са ни принуждавали да живеем просто. Бедната Дебора!

— А мистър Питър? — попитах аз.

— Ами в Индия се водеше голяма война — забравих как я наричаха — и оттогава насам не сме чули нищо за Питър. Аз самата мисля, че той сигурно е умрял, и понякога ми става много криво, че изобщо не сме носили траур за него. А друг път, когато понякога си седя самичка и цялата къща се е смълчала, струва ми се, че чувам стъпките му насам по улицата, и сърцето ми се разтуптява и започва силно да бие, но стъпките винаги отминават и Питър и до ден-днешен не си е дошъл.

Като че ли Марта се е върнала? Не, аз ще отида, мила. Винаги мога лесно да се оправя в тъмното, нали знаеш. А ако ме лъхне свежият въздух, като отворя вратата, това ще подейства добре на главата ми, а тя често ме боли.

И тя заситни към вратата. Запалих свещта, за да може стаята да добие по-весел вид, когато тя се върне.

— Марта ли беше? — попитах аз.

— Да, и на мен ми стана малко неудобно, защото чух един такъв странен шум тъкмо като отварях вратата.

— Къде? — попитах аз, тъй като очите й бяха широко отворени от уплаха.

— На улицата, точно пред нас, звучеше като…

— Гласове? — вметнах аз, тъй като тя се поколеба.

— Не! Целувки…

Глава VII

На гости

Една сутрин, когато мис Мати и аз седяхме с ръкоделие в ръка — а нямаше още дванадесет часът и мис Мати не беше сменила шапчицата си с жълти панделки, която беше най-официалната на мис Дженкинс и която сега мис Мати носеше, ако нямаше други хора, а през останалото време, когато очакваше някой да я види, тя си слагаше шапчицата, направена като тази на мисис Джеймисън, — Марта се качи горе и попита дали мис Бети Баркър може да говори с нейната господарка. Мис Мати даде съгласие и бързо изчезна, за да свали жълтите панделчици, докато мис Баркър дойде при нас, но тъй като беше забравила очилата си и бе доста развълнувана от необичайния час на посещението, аз съвсем не се учудих, като я видях да се завръща с едната шапчица, наложена върху другата. Мисля, че и мис Баркър не забеляза двете шапчици, защото, като изключим маловажното обстоятелство, че вече не беше така млада, както преди, тя беше извънредно много погълната от своята мисия, която предаде с потискаща скромност и безкрайни извинения.

Мис Бети Баркър беше дъщерята на стария псалт в Кранфорд, който служеше по времето на мистър Дженкинс. Тя и сестра й работеха на много добри места като горнични и бяха спестили достатъчно пари да си отворят шапкарница, чийто клиентки бяха дамите от градчето. Лейди Арли например им даваше от време на време кройката на някоя своя стара шапка, чийто модел те веднага вземаха и пускаха в обращение сред елита на Кранфорд. Казвам елита, защото госпожиците Баркър бяха напипали слабото място на градчето и се гордееха със своите „аристократически връзки“. Те не продаваха шапчиците и панделките си на никого, който не беше от добро потекло. Не една жена или дъщеря на фермер е бивала отпратена оскърбена от претенциозната шапкарница на госпожици Баркър и оттам е отивала в общия магазин, където печалбите от лошокачествения сапун за пране и влажната захар даваха възможност на собственика да отиде (както казваше той, направо в Париж, докато разбра, че клиентите му са твърде патриотично и джонбуловски[37] настроени, за да носят това, което мосютата носеха) в Лондон, където, според неговите изказвания пред клиентите му, само преди седмица кралица Аделаида[38] се появила с шапчица точно като тази, която им показва, украсена с жълти и сини панделчици, и крал Уилям я е поздравил за така сполучливия й избор.

Госпожиците Баркър, които се придържаха към истината и не одобряваха всякаква клиентела, въпреки всичко процъфтяваха. Те бяха всеотдайни, добри жени. Неведнъж съм виждала по-възрастната от тях (тази, която е била прислужница при мисис Джеймисън) да носи вкусно ядене на някой бедняк. Те просто подражаваха на по-висшестоящите от тях само в това, че „нямаха нищо общо“ с обществената прослойка непосредствено под тях. Когато мис Баркър умря, печалбите и доходите им се оказаха такива, че мис Бети основателно можеше да затвори магазина и да се оттегли от работа. Тя се бе снабдила с крава (мисля, че вече споменах това), което в Кранфорд означаваше добро положение и беше почти от такова значение, каквото и да имаш кабриолет. Тя се обличаше по-елегантно, от която и да е дама в града и това не ни учудваше, тъй като се подразбираше, че носи всички шапчици и бонета, и всевъзможни панделчици, които е имала на склад в магазина си. Бяха изминали пет-шест години, откакто тя затвори шапкарницата, така че всякъде другаде, освен в Кранфорд, нейното облекло можеше да се сметне за изостанало от модата.

А сега мис Бети Баркър беше дошла да покани мис Мати на чай следващия вторник. Тя отправи импровизирана покана и към мен, тъй като бях гостенка в този дом, макар че, както забелязах, изпитваше известни опасения да не би баща ми да се е заловил за тази „отвратителна търговия с памук“, защото беше отишъл да живее в Драмбъл и по този начин бе повлякъл семейството си надолу, извън „аристократичното общество“. Тя отправи своята покана с толкова много предварителни извинения, че действително възбуди любопитството ми. Молеше да й бъде простена „дързостта“. Какво ли пък е направила? Тя изглеждаше така силно разстроена, че единственото, което можех да си представя, беше, че е писала на кралица Аделаида, за да й поиска рецепта за пране на дантели. Постъпката, която тя охарактеризира по тази начин, беше просто една покана, която занесла на бившата господарка на сестра си — мисис Джеймисън. Като има предвид предишното й занятие, дали мис Мати би могла да й прости волността, която си позволява? „А — помислих си, — забелязала е двойната шапчица на мис Мати и сега ще стане да я оправи.“ Но не! С тези думи тя просто отправи своята покана към мис Мати и мен. Мис Мати кимна с глава в знак, че приема, и аз се учудих, че при това грациозно движение тя не почувства необичайната тежест и изключителната височина на шапката си. Мисля, че не ги почувства, защото с възвърнато равновесие тя продължи да говори с мис Бети по един любезен и непринуден начин, съвсем различен от неспокойното държане, което щеше да има, ако подозираше колко странен беше видът й.

— Мисис Джеймисън ще дойде, така ли казахте? — попита мис Мати.

— Да. Мисис Джеймисън любезно благоволи и каза, че ще се радва да дойде. Направи само една малка уговорка да доведе и Карло. Казах й, че ако изпитвам някаква слабост, то е към кучетата.

— А мис Поул? — попита мис Мати, която си мислеше за своето каре за преферанс, в което Карло не би могъл да участва като партньор.

— Възнамерявам да поканя мис Поул. Разбира се, не можех и да помисля, да я поканя, преди да съм поканила вас, госпожице — дъщерята на енорийския свещеник, госпожице. Повярвайте ми, аз не мога да забравя, че моят баща беше служител при вашия.

— И мисис Форестър, разбира се?

— И мисис Форестър. Дори мислех да отида при нея, преди да отида при мис Поул. Макар че нейното обществено положение е променено, госпожице. Тя все пак е от рода Тиръл и ние никога не може да забравим, че е свързана със семейство Бигис от Бигилоу Хол[39].

Мис Мати се вълнуваше много повече от незначителното обстоятелство, че тя играе много добре карти.

— Мисис Фиц-Адъм… предполагам…

— Не, госпожице, все някъде трябва да сложа граница. Струва ми се, на мисис Джеймисън не би биле приятно да се среща с мисис Фиц-Адъм. Изпитвам най-дълбоко уважение към мисис Фиц-Адъм, но не смятам, че тя е подходяща компания за дами като мисис Джеймисън и мис Матилда Дженкинс.

Мис Бети Баркър се поклони дълбоко на мис Мати и сви устни. Тя хвърли към мен кос поглед, изпълнен с достойнство, сякаш искаше да каже, че макар и да е бивша шапкарка, тя не е никаква демократка и добре разбира различията в общественото положение.

— Ще си позволя да ви помоля да дойдете по възможност приблизително към шест и половина в моя малък дом, мис Матилда. Мисис Джеймисън се храни в пет часа, но беше така любезна да обещае, че няма да забави посещението си след този час — шест и половина.

И с един плуващ реверанс мис Бети Баркър се сбогува.

Моята пророческа душа предсказа, че този следобед ще ни посети и мис Поул, която обикновено идваше да види мис Матилда след всяко едно събитие или всъщност преди всяко едно събитие, за да го обсъдят.

— Мис Бети ми каза, че ще бъдем малко на брой и съвсем отбрани — каза мис Поул, когато тя и мис Мати разменяха впечатления.

— Да, така каза. Дори и без мисис Фиц-Адъм.

Мисис Фиц-Адъм беше овдовялата сестра на кранфордския лекар, за когото вече споменах. Родителите им бяха почтени фермери, доволни от своето положение. Тези добри хора се наричаха Хогинс. Мистър Хогинс беше лекар в Кранфорд сега. Ние не харесвахме името му[40] и смятахме, че е грубо, но както мисис Джеймисън казваше, дори и да го променеше на Пигинс[41], нямаше да стане по-хубаво. Надявахме се, че ще открием някаква връзка между него и онази маркиза от Ексетър, чието име беше Моли Хогинс. Но човекът, без да се замисли за своите интереси, съвсем не обърна внимание и отрече каквито и да е роднински връзки, макар че, както милата мис Дженкинс казваше, той има сестра, която се нарича Мери, и възможно е и в двете семейства да има еднакви собствени имена.

Скоро след като мис Мери Хогинс се омъжи за мистър Фиц-Адъм, тя изчезна от този край за дълго време. Не се движеше в такава достатъчно високопоставена сфера като кранфордското общество, за да се заинтересуваме и разберем какъв е мистър Фиц-Адъм. Той се помина и отиде при своите прадеди, без ние изобщо да помислим за него. И тогава мисис Фиц-Адъм се появи отново в Кранфорд („смела като лъв“, каза мис Поул), една заможна вдовица, облечена твърде скоро след смъртта на мъжа си в черна коприна, която шумолеше, така че мис Дженкинс основателно направи забележката, че „вълнена материя би показала по-дълбока скръб за сполетялата я загуба“.

Спомням си свикването на съвета на дамите, които се събраха, за да решат дали мисис Фиц-Адъм да бъде посетена от старите жители на Кранфорд, в чиито жили тече синя кръв. Тя беше наела една голяма къща с много пристройки, за която обикновено се смяташе, че придава някакво благородство на наемателите, защото някога, преди седемдесет или осемдесет години, една стара мома, дъщеря на граф, е живяла там. Не съм сигурна и дали не се смяташе, че да живееш в тази къща, значи да придобиеш необикновена интелектуална сила, защото дъщерята на графа, лейди Джейн, е имала сестра, лейди Ан, която се омъжила за някакъв генерал по време на войната с Америка и този генерал бил написал една или две комедии, които все още се играеха на лондонските сцени, и видът на афишите им ни накара да се възгордеем и да почувстваме, че „Друри Лейн“[42] прави любезен комплимент на Кранфорд. И все още не беше решено дали мисис Фиц-Адъм да бъде посетена, когато милата мис Дженкинс умря, а с нея отмина и нещо от ясната представа за строгия кодекс на изисканите маниери. Както мис Поул отбеляза: „Тъй като повечето от дамите от добрите семейства в Кранфорд са доста възрастни стари госпожи или вдовици без деца, ако ние не се поотпуснем и не станем по-малко недостъпни, постепенно ще останем без всякакво общество.“

Мисис Форестър пое същата линия.

Тя винаги си е мислела, че Фиц[43] означава нещо аристократично; ето например Фиц-Рой — тя мисли, че някои от кралските деца се наричат Фиц-Рой. А имаше и Фиц-Кларенс, а те пък бяха деца на добрия, мил крал Уилям Четвърти. Фиц-Адъм! Това е едно приятно име и тя мисли, че вероятно означава „дете на Адам“. Ни кой, в чиито жили не тече добра кръв, не би посмял да се нарече Фиц. А едно име съдържа много нещо, тя имала един братовчед, който пишел името си с две малки букви „ф“ — ффоукс, — и той винаги гледал с пренебрежение на главните букви и казвал, че те принадлежали на новоизмислените фамилни имена. Тя се страхувала, че той може да умре стар ерген, толкова би придирчив. Когато се запознал с някоя си мисис ффа-рингдън, на едни бани, тя веднага му се понравила; оказала се много приятна, благородна дама, била вдовица с голямо имущество и „моят братовчед“ мистър ффоукс се оженил за нея и това се дължало само на нейните две малки букви „ф“!

За мисис Фиц-Адъм нямаше никакви изгледи да срещне някой мистър Фиц Еди-кой си в Кранфорд, така че това не може да е била причината за настаняването й тук. Мис Мати мислеше, че може би е хранила надежда да бъде допусната до доброто общество на градчето, което положително би представлявало едно много приятно издигане за бившата мис Хогинс, и ако тя наистина е хранила такава надежда, би било жестоко да я разочароват.

И така, всички посетиха мисис Фиц-Адъм — всички, освен мисис Джеймисън, която обичаше да показва колко е знатна, като никога не забелязваше мисис Фиц-Адъм, когато се срещнеха на гости. Обикновено биваха само осем или десет жени в стаята, а мисис Фиц-Адъм беше най-едрата от всички. Тя неизменно ставаше, когато мисис Джеймисън влизаше, и правеше дълбок поклон всеки път, щом тя се обърнеше в нейната посока — толкова дълбок всъщност, че, струва ми се, мисис Джеймисън трябва да е виждала само стената над нея, тъй като ни мускул не трепваше по лицето й, все едно, че не я е забелязала. И въпреки това мисис Фиц-Адъм постоянстваше.

Пролетните вечери бяха станали светли и дълги, когато три-четири дами с гугли се срещнаха пред вратата на мис Баркър. Знаете ли какво представляват тези гугли? Те се носят над шапките и доста наподобяват на гюрука на старомодните двуколки, но понякога не са толкова големи. Този вид гугли винаги правеха силно впечатление на децата в Кранфорд и сега две-три от тях зарязаха играта си в тихата слънчева уличка и заобиколиха мис Поул, мис Мати и мен, зяпнали в мълчаливо учудване. Ние също така мълчахме, така че можахме да чуем приглушеното и все пак високо шушукане вътре в къщата на мис Баркър:

— Чакай, Пеги! Почакай да изтичам горе и да си измия ръцете. Щом се изкашлям, отвори вратата. Няма да се бавя ни минутка.

И действително не измина и минута, преди да чуем шум — нещо между кихане и грачене, при което вратата се отвори широко. Там стоеше една ококорена прислужница, поразена от вида на благородната компания в гугли, която влезе, без да продума. Момичето си възвърна самообладанието дотолкова, че можа да ни въведе в една стаичка, която някога е била магазинчето, но сега беше превърната в гардеробна. Там ние свалихме големите игли и карфици, с които се забождат дрехите, отръскахме се и застанали пред огледалото, нагласихме лицата си в сладка и приятна усмивка, готови за компания; а след това, кланяйки се заднишком с думите: „След вас, госпожо“, ние дадохме възможност на мисис Форестър да ни поведе нагоре по тясната стълбичка, която водеше до гостната на мис Баркър. Там тя седеше така тържествено и спокойно, сякаш изобщо не се бе чула тази странно звучаща кашлица, от която сигурно до момента гърлото я е боляло и дращело. Мила, внимателна и в поизтъркани дрехи, мисис Форестър беше веднага отведена до второто почетно място: стол, подреден по начин, който напомняше за стола на принц Алберт, близо до този на кралицата — хубав, но не чак толкова хубав. Мястото, превъзхождащо другите, беше запазено за уважаемата мисис Джеймисън, която пристигна в този момент, изкачвайки се задъхано по стълбите на Карло се втурна напред, докато тя пристъпваше, сякаш имаше намерение да я събори.

Сега вече мис Бети Баркър беше една горда и щастлива жена! Тя разбута огъня, затвори вратата и седна колкото се може по-близо до нея на крайчеца на стола. Когато Пеги влезе, залитайки под тежестта на таблата за чай, забелязах, че мис Баркър изпитваше голям страх да не би прислужничката й да не запази нужната дистанция. Тя и нейната господарка общуваха ежедневно на съвсем приятелски начала и Пеги искаше сега да й довери няколко дребни нещица, а мис Баркър гореше от нетърпение да ги чуе, но смяташе, че нейно задължение като дама е да потисне това желание. Така че тя извръщаше глава при всички знаци и мимики на Пеги, но един или два пъти отговори много неподходящо, вземайки участие в разговора, и накрая осенена от блестяща идея, тя възкликна:

— Горкичкият, мил Карло! Ами че аз го забравих. Ела долу с мен, бедно, мъничко кученце, и ти ще си получиш своя дял, ще си го получиш!

След няколко минути тя се върна, любезна и внимателна, както и преди, но аз мисля, че беше забравила да даде на „бедното, мъничко кученце“ да яде, ако съдим по лакомия начин, по който то излапваше всяко случайно попаднало му парченце кейк. Стана ми много приятно, като видях, че таблата беше отрупана с храна — толкова бях гладна. Страхувах се обаче, че присъстващите дами щяха да си помислят, че тя е просташки препълнена. Знаех, че щяха да си помислят така в собствените си домове, но тук купищата храна някак си изчезваха. Гледах как мисис Джеймисън яде анасонов кейк, бавно и съсредоточено, както всичко, което правеше. Бях доста изненадана, защото, сигурна съм, последния път, когато бяхме на гости при нея, беше казала, че тя никога не го правела в дома си, защото така много й напомнял на ароматизиран сапун. Винаги ни даваше бисквити „Савоя“. Но мисис Джеймисън прояви любезно снизхождение към това, че мис Баркър не познаваше обичаите на хайлайфа, и за да не я обиди, изяде три големи парчета анасонов кейк с ведър, замислен израз на лицето си, напомнящ вида на преживяща крава.

След чая настъпи известно малко затруднение и колебание. Ние бяхме шест — четири можеха да играят преферанс, а за другите две оставаше крибидж[44]. Но всички, освен мен (аз малко се страхувах от кранфордските дами, когато играеха карти, защото това беше най-сериозната работа, с която се занимаваха) искаха да са в „карето“. Дори мис Баркър, докато заявяваше, че не може да различи спадил[45] от манил[46], явно жадуваше да участва. Един много особен шум сложи край на тази дилема. Ако може изобщо да се предположи, че снахата на един барон може да хърка, бих казала, че мисис Джеймисън хъркаше. Победена от топлината на стаята и по природа склонна да си подремва, тя се поддаде на това изкушение в извънредно удобното кресло и главата й започна да клима. Един-два пъти тя с мъка отвори очи и кротко, но несъзнателно ни се усмихна, постепенно обаче добрите й намерения не можеха да превъзмогнат това усилие и тя заспа дълбоко.

— Това е много ласкателно за мен — пошушна мис Баркър на своите три партньорки на масичката за карти, които, независимо от нейното невежество в играта тя „пердашеше“ най-безмилостно. — Действително е много ласкателно, като виждам как мисис Джеймисън се чувства съвсем у дома си в моето бедно, малко жилище. По-голям комплимент от този не можеше да ми направи.

Мис Баркър ме снабди с литература — три-четири красиво подвързани модни журнала отпреди десет или дванадесет години, и каза, поставяйки пред мен за мое удобство малка масичка и свещ, че знае колко много младите момичета обичат да гледат картинки. Карло лежеше и хъркаше в краката на господарката си и по едно време се стресна. Той също се чувстваше у дома си.

Оживлението, което цареше на масичката за карти, представляваше интересна сцена за наблюдаване: събрани над центъра на масичката, четирите глави на дамите с шапчици се поклащаха в желанието си да шепнат достатъчно бързо и достатъчно високо, а от време ма време се чуваше гласът на мис Баркър:

— Шшшт, госпожи! Ако обичате, шшт! Мисис Джеймисън спи.

Трудно можеше да се намери тон, съобразен едновременно с глухотата на мисис Форестър и сънливостта на мисис Джеймисън. Но мис Баркър успяваше въпреки непосилната си задача. Това, което другите прошепваха, тя повтаряше на мисис Форестър, изкривявайки значително лицето си, за да покаже с движението на устните какво са казали, а след това мило се усмихваше на всички подред и си изричаше с тих глас:

— Много ласкателно наистина. Ех, да можеше горката ми сестра да доживее да види този ден!

По едно време вратата се отвори широко, Карло скочи, залая високо и отсечено и мисис Джеймисън се събуди, а може би изобщо не бе заспивала, защото тя почти веднага каза, че в стаята било толкова светло, че на нея й било приятно да държи очите си затворени и да слуша с голям интерес целия ни забавен и интересен разговор. Пеги влезе още веднъж, зачервена и важна. Още един поднос! „О, благородно общество! — помислих си аз. — Ще можеш ли да понесеш и този последен удар?“ А мис Баркър беше поръчала (не, не се съмнявам, самата тя беше приготвила всичко, макар че каза: „Я да видим, Пеги, какво си ни донесла?“ и погледна приятно изненадана към неочакваното удоволствие) какви ли не вкусни неща за вечеря — варени стриди, задушени омари, желе и още нещо, наречена „малки купидончета“ (което много допадаше на кранфордските дами, но беше твърде скъпо да се поднася на гостите, освен при тържествени и официални случаи, и ако не знаех по-изисканото му класическо име, бих го нарекла „бадемови сладкиши, потопени в бренди“). С една дума, очевидно щяха да ни угощават с всичко най-вкусно и най-сладко. Ние решихме благосклонно да понесем това, макар и за сметка на благородното си възпитание, поради което поначало не вечеряхме късно вечер и затова както повечето, които не вечерят, оставахме фактически гладни при всички по-особени случаи.

Смея да кажа, че в по-раншната си среда мис Баркър се е била запознала с питието, наречено „шери-бренди“. Никоя от нас не беше виждала подобно нещо и малко се поотдръпнахме, когато тя ни го предложи:

— Само една малка, мъничка чашчица, госпожи; след стридите и омарите, знаете. Понякога се смята, че те не са толкова здравословни.

Всички ние заклатихме глави като женски мандарини, но накрая мисис Джеймисън се остави да я склонят и ние последвахме примера й. Не бих казала, че не беше приятно на вкус, макар да бе силно и да пареше така, че ние се почувствахме задължени да докажем, че не сме свикнали с такива неща, и ужасно се разкашляхме — почти така странно, както и мис Баркър се беше закашляла, когато Пеги ни отвори вратата.

— Много е силно — каза мис Поул, поставяйки на масата празната си чашка. — Предполагам, че в него има алкохол.

— Само капчица, колкото е необходимо, за да не се развали — каза мис Баркър. — Знаете ли, ние наръсваме компотите си с бренди, за да не се развалят. Често пъти се чувствам зашеметена, когато ям плодов сладкиш с джанки.

Питам се дали плодовият сладкиш с джанки щеше да накара мисис Джеймисън да разкрие сърцето си така, както направи това шери-брендито. Във всеки случай тя ни разказа за едно предстоящо събитие, което беше премълчала до този момент.

— Моята етърва, лейди Гленмайър, ще дойде да ми погостува.

Чу се хорово възкликваме: „Така ли!“ и настъпи тишина. Всяка една мислено направи бърз преглед на гардероба си, преценявайки дали дрехите й са годни да се появи в тях в присъствието на една баронска вдовица — защото, разбира се, винаги имаше редица малки тържества в Кранфорд по повод пристигането на някой гостенин в дома, на която и да е от нашите приятелки. Ние се почувствахме много приятно развълнувани от предстоящия повод.

Не след дълго ни съобщиха, че нашите прислужнички са дошли със запалените фенери. Мисис Джеймисън седна на стола-носилка, който беше вмъкнат в тясното антре на мис Баркър толкова трудно, че наистина буквално „запуши изхода“. Трябваше да се приложи умело маневриране от страна на старите носачи (те бяха обущари през деня, но когато ги повикваха да носят стола-носилка, те се издокарваха в някакви странни стари ливреи — дълги връхни палта, с малки пелеринки, връстници на стола-носилка, които наподобяваха на облеклото на същата тази обществена прослойка, представена в картините на Хогарт[47]). Те трябваше да се промушат край стената, да се изтеглят назад, да опитат отново и накрая успяха да изнесат товара си навън през входната врата на мис Баркър. След това се чу забързаното им „туп-туп-туп!“ по стихналата уличка, докато ние навличахме гуглите си и закопчавахме ръкавиците си. Мис Баркър се въртеше край нас и предлагаше да ни помогне. Това тя щеше да направи още по-настойчиво, ако не си спомни за предишната си професия, която й се щеше ние да забравим.

Глава VIII

„Ваше Благородие“

Рано на следващия ден, още щом удари дванадесет часът, мис Поул се появи при мис Мати. Някаква съвсем дребна работа бе причината за посещението, но очевидно нещо друго се криеше зад това. И накрая то излезе наяве.

— Всъщност знаете ли, може да си помислите, че съм необикновено невежа, но знаете ли, в действителност аз съм много озадачена как би трябвало да се обръщаме към лейди Гленмайър. Казва ли се „ваше благородие“ там, където ще кажете „вие“ на едно обикновено лице? Цяла сутрин се чудя. И дали трябва да казваме „милейди“ вместо „госпожо“? Е, вие познавахте лейди Арли, моля, бъдете любезна и ми кажете кой е най-правилният начин на обръщение към аристокрацията?

Горката мис Мати! Тя свали очилата си, после пак ги сложи, но как се обръщаха към лейди Арли, тя не можеше да си спомни.

— Толкова отдавна беше — каза тя. — Боже, боже? Колко съм глупава! Че аз едва ли съм я виждала повече от два пъти. Зная, че на сър Питър казвахме „сър Питър“, но той идваше много по-често да ни вижда, отколкото лейди Арли. Дебора щеше веднага да каже. „Милейди“… „ваше благородие“. Звучи много странно и като че ли не е естествено. Никога по-рано не съм мислила за това, но сега, като го споменахте, съвсем се обърках.

Сигурна бях, че мис Поул нямаше да получи никакво мъдро решение по въпроса от мис Мати, която все повече и повече се озадачаваше и забъркваше по отношение етикецията.

— Е, наистина мисля, че ще е по-добре да отида и да кажа на мисис Форестър за нашето дребно затруднение — каза мис Поул. — Човек понякога се смущава и все пак не ми се иска лейди Гленмайър да си мисли, че ние в Кранфорд сме съвсем невежи по отношение на етикета във висшето общество.

— А като се връщате, моля ви, нали ще отскочите отново до нас, мила мис Поул, и ще ми кажете какво сте решили? Сигурна съм, че на каквото вие и мисис Форестър се спрете, ще бъде съвсем правилно.

„Лейди Арли, сър Питър“ — каза на себе си мис Мати, опитвайки се да си припомни някогашните форми на обръщение.

— Коя е лейди Гленмайър? — попитах аз.

— О, тя е вдовицата на мистър Джеймисън — искам да кажа, починалия съпруг на мисис Джеймисън, нали знаеш — вдовицата на най-стария му брат. Мисис Джеймисън беше мис Уокър, дъщеря на коменданта Уокър. „Ваше благородие“. Мила моя, ако те решат да говорят по този начин, ти ще трябва просто да ме оставиш да се поупражня с теб най-напред, защото ще се почувствам много глупаво и ще се изчервя, като го кажа на лейди Гленмайър първия път.

Мис Мати изпита истинско облекчение, когато мисис Джеймисън дойде във връзка с една доста невъзпитана мисия. Забелязала съм, че апатичните хора притежават много повече спокойна наглост от другите. И мисис Джеймисън дойде сега, за да намекне доста ясно, че тя не желае кранфордските дами да посетят етърва й. Трудно ми е да кажа как тя даде да се разбере това, защото аз все повече и повече се горещях и възмущавах, докато тя бавно и преднамерено обясняваше на мис Мати, самата тя една истинска лейди, какви са желанията й, а тя съвсем не можеше да разбере чувствата, които караха мисис Джеймисън да настоява да се представи пред своята аристократична етърва, като че ли посещава само благородническите семейства в графството. Мис Мати остана озадачена и объркана доста дълго време, след като аз вече бях разбрала целта на посещението на мисис Джеймисън.

Когато мис Мати разбра целта, с която тази знатна дама я беше посетила, стана ми драго, като видях достойнството и спокойствието, с което тя прие този така невежливо направен намек. Тя ни най-малко не се почувства засегната — имаше прекалено благороден дух. Дори не съзнаваше ясно, че трябва да покаже неодобрението си от държането на мисис Джеймисън, но сигурна съм, че все пак е чувствала нещо подобно, защото премина на други теми по един много по-сдържан и по-спокоен начин от обикновено. И действително от двете мисис Джеймисън беше по-неспокойната и забелязах, че тя изпита облекчение, когато стана време да се сбогува.

Малко след това мис Поул се върна, зачервена и възмутена.

— Ами да, разбира се! Мисис Джеймисън е била тук, както разбрах от Марта, и ние не трябвало да посещаваме лейди Гленмайър. Да! Срещнах мисис Джеймисън насред път, като се връщах от мисис Форестър, и тя ми каза. Така много ме изненада, че нищо не можах да отговоря. Иска ми се да се бях сетила да кажа нещо остро и саркастично — положително ще се сетя довечера. А лейди Гленмайър не е нищо друго, освен вдовицата на един шотландски барон! Прегледах книгата на мисис Форестър за родословието на аристократите, за да видя коя е тази дама, че трябва да я държат под стъклен похлупак. Вдовица на шотландски пер — никога не е бил член на Камарата на лордовете и е бил беден като бедния Йов[48], мога да кажа. А тя — петата дъщеря на някакъв си мистър Камбл. Вие във всеки случай сте дъщеря на енорийски свещеник и сте в роднински връзки със семейство Арли, а сър Питър можеше да бъде виконт Арли, всички го твърдят.

Мис Мати се опитваше да успокои мис Поул, но напразно. Тази така мила и добросърдечна жена беше изпаднала сега в яростен гняв.

— А аз отидох и си поръчах шапка тази сутрин, за да съм съвсем готова — каза тя най-накрая, като издаде тайната, която я караше да излива своята злъч от изявленията на мисис Джеймисън. — Мисис Джеймисън ще види дали може лесно да ме накара да бъда четвърта в едно каре, когато при нея няма да има никой от нейните прекрасни шотландски роднини.

На излизане от черква, първата неделя след появяването на лейди Гленмайър в Кранфорд, ние задълбочено разговаряхме и обърнахме гръб на мисис Джеймисън и нейната гостенка. Щом не можем да й ходим на гости, тогава няма дори да я погледнем, макар че умирахме от любопитство да разберем как изглежда. За наше успокоение имахме възможност следобеда да разпитаме Марта. Тя не принадлежеше към тези кръгове в обществото, в които, ако някой разглежда лейди Гленмайър, би значело, че й прави комплимент. А Марта беше използвала добре очите си.

— Ами, госпожице, за тази мъничката лейди с мисис Джеймисън ли става дума? Мислех си, че сигурна ще искате да знаете как младата мисис Смит е била облечена. Тя нали беше булка. (Мисис Смит бе жената на месаря.)

Мис Поул каза:

— Мили боже, какво ни интересува някоя си мисис Смит — и замълча, щом Марта започна отново да разправя.

— Дребничката лейди, която седеше на пейката, запазена за мисис Джеймисън, беше облечена, госпожице, в доста износена черна коприна и пепитено наметало, госпожице; и с едни черни бляскави очи, госпожице, и приятно живо лице. Не е чак толкова млада, госпожице, и все пак, струва ми се, по-млада от самата мисис Джеймисън. Оглеждаше черквата като птиче и придръпваше нагоре фустите си, като излизаше, такава една чевръста и жива, не съм виждала друга такава. Знаете ли какво, госпожице, тя много прилича на мисис Дикън от „Карета и коне“[49] — повече от всяка друга.

— Тихо, Марта! — каза мис Мати. — Не е почтително.

— Не е ли, госпожице? Извинявайте, наистина извинявайте, но и Джем Хърн каза същото. Той каза, че била такова едно живо, чевръсто същество…

— Дама — каза мис Поул.

— Дама… като мисис Дикън.

Отмина още една неделя и ние все още отвръщахме погледи от мисис Джеймисън и нейната гостенка и разменяхме забележки помежду си, които смятахме, че са много остри — едва ли не прекалено остри. Мис Мати очевидно се чувстваше неудобно от саркастичния начин, по който говорехме.

Може би лейди Гленмайър вече беше почувствала, че домът на мисис Джеймисън далече не е най-веселият и най-оживеният дом на света, може би мисис Джеймисън беше разбрала, че повечето от аристократичните фамилии са в Лондон и че тези, които бяха останали в провинцията, не бяха наясно с обстоятелството, че лейди Гленмайър се намира в близко съседство. Големите събития произтичат от дребни поводи, затова аз няма да претендирам, че зная какво е накарало мисис Джеймисън да промени решението си за изключването на кранфордските дами от нейното общество и да изпрати писмени покани на всички за едно малко събиране следващия вторник. Сам мистър Малинър ги разнесе. Той най-редовно отминаваше факта, че в някои къщи съществува заден вход, и чукаше на вратата още по-силно от своята господарка, мисис Джеймисън. Имаше три малки писъмца, които носеше в една голяма кошница, за да впечатли господарката си с тяхната голяма тежест, макар че лесно можеше да ги побере в джоба на жилетката си.

Мис Мати и аз спокойно решихме, че ще сме предварително заети с нещо у дома; това беше вечерта, когато мис Мати обикновено правеше запалки за свещи от всички бележки и писма, получени през седмицата, защото в понеделник тя приключваше със сметките — не дължеше никому нито пени от предишната седмица, така че по някакво естествено стечение на обстоятелствата правенето на запалки от писмата и бележките — се падаше във вторник вечер и ни даваше основателно извинение да отхвърлим поканата на мисис Джеймисън. Но преди още да напишем отговора, влезе мис Поул с отворена бележка в ръка.

— Така! — каза тя. — А, виждам, че и вие сте получили покана. По-добре късно, отколкото никога. Знаех си аз, че милейди Гленмайър ще се радва на нашата компания, преди да изминат и две седмици.

— Да — каза мис Мати, — поканени сме за вторник вечер. И може би ще бъдете така любезна да дойдете с ръкоделието си да пием заедно чай същата вечер. Обикновено най-редовно по това време преглеждам сметките си от изминалата седмица и от всички получени писма и бележки правя запалки за свещите. Струва ми се обаче, че това не е достатъчна причина да кажа, че имам предварителен ангажимент у дома, макар че смятам да го направя. Е, ако вие сте готова да дойдете, аз няма да имам никакви угризения и за щастие още не съм написала отговора.

Видях как изражението на мис Поул се променяше, докато мис Мати говореше.

— Значи нямате намерение да отидете? — попита тя.

— Ами не! — каза мис Мати спокойно. — Предполагам, че и вие също.

— Не зная — отговори мис Поул. — Напротив, струва ми се, че имам намерение да отида — каза тя доста отривисто. А като видя учудения поглед на мис Мати, добави: — Вижте какво, човек не би искал мисис Джеймисън да си помисли, че каквото и да направи или да каже, е от такова голямо значение, че може да ни обиди; това значи един вид да изменим на самите себе си, нещо, което на мен самата не би ми се поправило. Много ще е ласкателно за мисис Джеймисън, ако ние й позволим да предполага, че това, което е казала, може да продължи да ни засяга една седмица или десет дни след това.

— Е, предполагам, че не е правилно човек да се чувства засегнат и раздразнен толкова дълго време, от каквото и да е и може би в края на краищата тя да не е имала намерение да ни наскърби. Но трябва да кажа, че аз самата не бих могла никога да изрека тези неща, които мисис Джеймисън каза, това, че не трябва да й ходим на гости. Мисля, че действително няма да отида.

— Е, хайде! Мис Мати, трябва да отидете. Вие знаете, че нашата приятелка мисис Джеймисън е по-флегматична от много други хора и съвсем не изпитва тези фини и деликатни чувства, които вие притежавате в такава забележителна степен.

— Мисля, че и вие ги притежавахте онзи ден, когато мисис Джеймисън дойде да ни каже да не й ходим на гости — каза невинно мис Мати.

Но мис Поул, освен своите фини деликатни чувства притежаваше и една много елегантна шапчица, която гореше от желание да покаже на удивения свят. Тя като че ли беше забравила всичките си ядни думи, които изрече преди по-малко от две седмици, и беше готова да действа според това, което наричаше велик християнски принцип: „Прости и забрави.“ Тя изнесе такава дълга лекция на милата мис Мати по този въпрос и завърши, убеждавайки я, че било неин дълг като дъщеря на покойния енорийски свещеник да си купи нова шапка и да отиде на гости на мисис Джеймисън. И така, „много се радваме да приемем поканата“ вместо „за съжаление ние сме принудени да откажем“.

В Кранфорд разноските за дрехи се ограничават главно до този единствен споменат вече артикул. Дамите бяха като щрауси, ако заровеха главите си в нови елегантни шапки, те не се интересуваха какво става с телата им. Стари рокли, бели, прастари якички, несметен брой брошки горе, долу и навсякъде (някои с нарисувани в тях очи, някои подобни на малки картинки в рамка с мавзолеи и плачещи върби, старателно изработени от коси, а някои пък с усмихващи се сладко миниатюрни дами и господа), стари брошки за вечна украса и нови шапки — в крак с модата на деня, — дамите в Кранфорд се обличаха винаги с благочестива елегантност и достойнство, както мис Баркър така красиво се изрази веднъж.

И с три нови шапки и още по-внушително количество брошки — нещо невиждано откакто Кранфорд съществуваше като град, мисис Форестър, мис Мати и мис Поул се появиха в онази паметна вечер. Аз самата преброих седем брошки в облеклото на мис Поул. Две бяха небрежно прикрепени на шапката й (едната представляваше пеперуда от ситни ахатови камъчета, която едно по-живо въображение можеше да приеме за истинска), трета прикрепваше мрежестото й шалче около врата, четвърта — яката й, а друга пък една красеше роклята й, забодена на средата между врата и талията й, а още една пък кичеше островърхата част на корсажа й. Къде точно се намираше седмата, вече съм забравила, но тя беше някъде по нея, в това съм сигурна. Но аз много прибързах с описанието на облеклото на компанията. Би трябвало първо да разправя как се събрахме на път за мисис Джеймисън. Тази дама живее в голяма къща почти извън града. Един път, който някога е представлявал улица, минаваше точно пред къщата, а тя бе на пътя, без да е отделена от градинка или дворче. Накъдето и да клонеше слънцето, то никога не огряваше фасадата на къщата. Действително помещенията за живеене се намираха в задната част и гледаха към една приятна градина; прозорците в предната част принадлежаха на кухните, килерите и на стаите на домакина — управител и казваха, че мистър Малинър седял в една от тях. Действително, хвърляйки поглед изкосо, ние често пъти виждахме темето на една глава, покрито с пудра за коса, която се ръсеше по яката на палтото му чак до кръста. Този внушителен гръб беше винаги зает с четене на „Сейнт Джеймсис Кроникъл“, широко разгърнат, което в известна степен обясняваше защо на въпросния вестник му трябваше толкова дълго време, за да достигне и до нас, които бяхме равноправни общи абонати с мисис Джеймисън, макар че поради нейния благороден произход тя винаги го четеше първа. Същият този вторник забавеното изпращане на последния брой беше особено дразнещо точно когато и мис Поул, както и мис Мати, а особено първата, искаха да прегледат вестника, за да разучат новините от съдебните зали и от двореца и да се подготвят за тазвечерната среща с аристокрацията. Мис Поул ми каза, че тя свършила всичко съвсем навреме и била облечена още в пет часа, за да бъде готова, в случай че „Сейнт Джеймсис Кроникъл“ пристигне в последната минута — същият този „Сейнт Джеймсис Кроникъл“, който напудрената глава бавно и съсредоточено четеше, когато минахме покрай познатия ни прозорец тази вечер.

— Какво нахалство има този човек! — каза мис Поул с тих възмутен шепот. — Ще ми се да го запитам дали господарката му плаща четвърт от абонамента, за да може само той да го чете.

Погледнахме я с възхищение за смелите й мисли, тъй като мистър Малинър беше предмет на голямо страхопочитание от страна на всички ни. Той като че ли никога не забравяше, че е благоволил да дойде да живее в Кранфорд. Понякога мис Дженкинс се е възправяла като неустрашим радетел за своя пол и го е заговаряла на равни начала, но даже и мис Дженкинс не можеше да отиде по-далече. И дори когато беше в най-приятно и най-благосклонно настроение, той приличаше на начумерен папагал. Разговаряше рязко само с едносрични думи. Стоеше да ни изчака в хола, когато го помолехме да не ни чака, а след това изглеждаше дълбоко обиден, задето сме го задържали, докато ние с треперещи ръце припряно се приготвяхме да се появим пред домакинята.

Мис Поул реши да се пошегува, когато се изкачвахме по стълбата, макар че шегата, отправена към нас, беше казана с намерение да достави удоволствие на мистър Малинър. Всички се усмихнахме, за да си дадем вид, че съвсем не се чувстваме неудобно, и плахо погледнахме към мистър Малинър дали и той споделя настроението ни. Но нито един мускул не се беше отпуснал на това каменно лице и ние моментално станахме сериозни.

Гостната на мисис Джеймисън беше приветлива. Лъчите на късното слънце струяха в нея и около големия квадратен прозорец, отрупан с виещи се растения и цветя. Мебелите бяха в бяло и позлата, но не в последния моден стил, с много извивки и мидообразни форми, който мисля, че наричат Луи Каторз. Столовете и масите на мисис Джеймисън нямаха нито една чупка, нито една извивка. Краката им изтъняваха към пода, а в ъглите бяха прави и квадратни. Столовете бяха наредени в редици покрай стените, с изключение на четири-пет, поставени в кръг около огъня. Напречните пръчки на облегалките бяха бели със златни топки. Нито облегалките, нито златните топки подканяха човек да се отпусне. Имаше лакирана с черен японски лак масичка, определена за литературни произведения. На нея лежаха Библия, родословната книга на аристокрацията и един молитвеник. Имаше още една квадратна разтегателна маса, предназначена за предмети на изящните изкуства; на нея се намираха: калейдоскоп, карти с реплики за водене на безмълвен разговор, както и карти — ребуси (завързани с безкрайно дълга избеляла розова сатенена панделка) и една кутия, изрисувана с наивна имитация на картинките от дървените кутии с оловна обковка, в които се изнася чай. Карло лежеше на камгарното плетено килимче и залая неблагосклонно, когато влязохме. Мисис Джеймисън стана, усмихна се вяло на всяка една от нас за добре дошла и погледна безпомощно зад гърбовете ни към мистър Малинър, сякаш се надяваше, че той ще ни настани на столовете, защото, ако той не направи това, тя изобщо не би могла да го стори. Предполагам, че той си е помислил, че ще успеем да намерим пътя до кръга около камината, който, не зная защо, ми напомни за Стоунхендж[50]. Лейди Гленмайър дойде на помощ на нашата домакиня и някак си за пръв път ние се оказахме приятно настанени, без да се чувстваме сковани, в къщата на мисис Джеймисън. Лейди Гленмайър, сега, когато имахме време да я разгледаме, се оказа будна, дребна жена на средна възраст, която е била много красива на младини и все още изглеждаше много приятна. Видях мис Поул да преценява дрехата й още през първите пет минути и мога да повярвам на това, което каза на следващия ден:

— Мила моя! За десет лири може да се купи всичко, с което беше облечена — коприната и всичко до последния бод.

Приятно беше да предположиш, че една жена на пер може да бъде бедна. Това отчасти ни накара да приемем факта, че съпругът й никога не е заседавал в Камарата на лордовете. Когато го чухме за пръв път, нашите очаквания сякаш бяха измамени — „хем лорд, хем не лорд“.

В началото всички мълчахме. Мислехме си за какво да заговорим, което би било достатъчно възвишено, за да заинтересува милейди. Имаше повишение на цената на захарта и тъй като времето за приготвяне на сладка и конфитюри наближаваше, тази новина щеше да е близка до сърцето на всяка домакиня и щеше да представлява съвсем естествена тема за разговор, ако лейди Гленмайър не се намираше там. Ние не бяхме сигурни дали аристокрацията яде сладка и конфитюри, а още по-малко — дали знаеше как се правят. Най-после мис Поул, която винаги е притежавала много смелост и savoir faire[51], се обърна към лейди Гленмайър, която от своя страна, както и ние, изглеждаше много озадачена как да наруши мълчанието.

— Дали ваше благородие е била в двореца напоследък? — попита тя и хвърли бърз поглед наоколо — полуплах, полутържествуващ, с който искаше да каже: „Вижте колко благоразумно избрах тема за разговор, отговаряща на ранга на новата ми познайница.“

— Никога в живота си не съм била там — каза лейди Гленмайър с подчертан шотландски акцент, но и с много сладък глас. А след това като че ли сметна, че е отговорила твърде рязко, добави:

— Ние много рядко отивахме в Лондон, всъщност само два пъти, докато бях женена, а преди да се омъжа, баща ми имаше твърде голямо семейство. („петата дъщеря на мистър Камбл“, сигурна съм, че мина през ума на всички ни)… за да излизаме често извън дома ни, дори до Единбург. А може би вие сте били в Единбург? — каза тя и лицето й внезапно просветна от надежда, че е попаднала на тема от общ интерес.

Никой от нас не беше ходил там, но мис Поул имала чичо, който веднъж прекарал една нощ там и било много приятно.

Междувременно мисис Джеймисън беше погълната от удивляващата мисъл защо мистър Малинър не донася чая. И накрая тя отвори уста и отрони удивляващата я мисъл.

— Не е ли по-добре да позвъня, мила? — каза лейди Гленмайър енергично.

— Не… мисля, че не… Малинър не обича да го пришпорват.

С удоволствие бихме пили чай, тъй като се хранехме в по-ранен час от мисис Джеймисън. Подозирам, че мистър Малинър трябваше да прочете докрай „Сейнт Джеймсис Кроникъл“, преди да реши да си наруши спокойствието заради нашия чай. Господарката му все повече и повече не я свърташе на едно място и тя повтаряше непрекъснато:

— Не мога да разбера защо Малинър не донася чая. Не мога да си представя с какво се занимава.

Накрая и лейди Гленмайър стана доста нетърпелива, но все пак прояви нетърпението си по много мил начин. Тя позвъни доста рязко, след като получи някакво полуразрешение от своята етърва да направи това. Мистър Малинър се появи с учудено тържествен вид.

— О — каза мисис Джеймисън, — лейди Гленмайър позвъни. Предполагам, че е за чая.

След няколко минути чаят беше донесен. Порцеланът бе много фин, чиниите много старинни, хлябът много тънко намазан с маслото и бучките захар много малки. Ясно беше, че захарта се свидеше на мисис Джеймисън най-много от всичко. Питам се дали малките филигранни щипки за захар, с форма, подобна на ножички, можеха да се разтворят достатъчно широко, за да поемат едно истинско, просташки голямо парче захар. Когато се опитах да взема две миниатюрни парченца наведнъж, за да не забележат колко пъти ще посегна към захарницата, едното от тях просто се изтърва и лекичко затрополи — злонамерено и неестествено. Но преди да се случи това, ние изпитахме едно дребно разочарование. В малката сребърна каничка имаше сметана, а в по-голямата — мляко. Още с влизането на мистър Малинър Карло започна да си проси, нещо, което нашите обноски не ни позволяваха да направим, макар че, сигурна съм, ние не бяхме по-малко гладни. А мисис Джеймисън заяви, че положително ще я извиним, ако нахрани най-напред горкия, безсловесен Карло. Тя съответно приготви една чаена чинийка за него и я постави на земята, за да лочи, след което ни каза колко интелигентно и разумно малко същество е той. Много добре познавал сметаната и упорито отказвал чай само с мляко, така че млякото остана за нас. Ние мълчешком си мислехме, че сме също така интелигентни и разумни като Карло, а като капак на всичко тя се обърна към нас, очаквайки да изразим възхищението си как той маха с опашка, за да покаже благодарността си за сметаната, която се полагаше на нас.

След чая се поотпуснахме и заговорихме на ежедневни теми. Бяхме благодарни на лейди Гленмайър, когато ни предложи още хляб с масло, и фактът, че и тя, и ние желаехме едно и също, ни накара да я опознаем далеч по-добре, отколкото ако говорехме за двореца, въпреки че мис Поул каза, че се е надявала да узнае как се чувства милата кралица от някое лице, което я е виждало.

Приятелството, започнало с хляба и маслото, се разпростря и по-нататък при играта на карти. Лейди Гленмайър играеше преферанс възхитително и беше абсолютен авторитет, що се отнася до ламбер и кадрил. Дори мис Поул съвсем забрави да казва „милейди“ или „ваше благородие“ и рече:

— Баста, госпожо! Вярвам, че имате спадил.

Каза го така спокойно, като че ли изобщо никога не бяхме свиквали големия кранфордски парламент по въпроса за правилния начин ма обръщение към една аристократка.

Като доказателство как съвсем бяхме забравили, че сме в присъствието на дама, която по време на чая вместо с шапчица на главата си можеше да седи с коронка, каквато носят жените на перовете, мисис Форестър разказа на лейди Гленмайър малък куриозен факт — един анекдот, известен на нейния кръг от интимни приятелки, който обаче дори и мисис Джеймисън не знаеше. Отнасяше се до някаква фина стара дантела на яката на мисис Форестър, единствената реликва от по-добри дни, която много се понрави на лейди Гленмайър.

— Да — каза тази дама, — сега такава дантела не можеш да намериш за нищо на света, чувала съм, че ги правели монахините в чужбина. Казват, че дори и там не могат да ги правят вече. А може и да могат сега, след като приеха закона за католическата еманципация[52]. Не бих се учудила. Но засега аз много си пазя дантелата. Не смея дори да поверя прането й на моята прислужничка. (Става дума за малкото момиче от благотворителното училище, както бях споменала по-рано, но „моята прислужничка“ звучеше много добре.) Винаги я пера сама. А веднъж едва я спасих. Разбира се, ваше благородие знае, че такава дантела не бива да се колосва или глади. Някои хора я перат със захар и вода, а някои с кафе, за да добие съвсем жълт цвят, но аз самата имам много добра рецепта за пране в мляко, което я прави достатъчно корава и й придава много приятен кремав цвят. Е добре, госпожо, сгънах я и я тропосах (хубавото на тази фина дантела е, че като е мокра, заема много малко място), накиснах я в млякото и за нещастие излязох от стаята. Когато се върнах, заварих котката на масата с вид на истински крадец да преглъща мъчително, като че ли се е задавила с нещо, което иска да преглътне, а не може. Ще ми повярвате ли? В началото я съжалих и казах: „Бедното ми котенце! Бедното ми писанче!“ Докато изведнъж… погледнах и видях, че чашката с мляко е празна — до капка! „Ах ти, лошо коте!“ — казах аз и така се разгневих, че я ударих, както човек тупва по гърба дете, което се е задавило, но това не помогна, а само стана причина дантелата да влезе още по-навътре. Можех да се разплача, толкова бях ядосана, но реших твърдо да не се отказвам от дантелата без борба. Във всеки случай надявах се, че дантелата няма да й понесе, но дори и Йов не би издържал, ако като мен беше видял същата тази котка да влиза само след четвърт час, мъркайки съвсем спокойно, и едва ли не очаква да я погаля. „А не, котенце! — казах си аз. — Ако имаш малко съвест, не можеш да очакваш това от мен.“ И тогава една мисъл ме осени. Позвъних на прислужничката си и я изпрати при мистър Хогинс, да го поздрави любезно от мое име и да го попита ще бъде ли така добър да ни услужи с една от чизмите си за около час. Не намирах нищо странно в молбата си, но Джени каза, че младите мъже в кабинета му се смели до припадък за това, че съм по искала един ботуш. Когато Джени донесе ботуша, двете напъхахме котето, като вкарахме предните му крака в ботуша, така че да не може да ги движи и да не може да драска, дадохме му една лъжичка желе от френско грозде, което (ваше благородие ще ме извини) бях смесила със средство за повръщане. Не мога да забравя колко тревоги изпитах следващия половин час. Взех котето в собствената си стая и постлах чист пешкир на пода. Можех да го разцелувам, като видях да изкарва дантелата, почти такава, каквато я беше налапало. Джени беше приготвила вряла вода и ние я киснахме много пъти и я простряхме на слънце върху едно лавандулово храстче да съхне, преди да мога от ново да я докосна, дори и за да я сложа в мляко. Но сега, ваше благородие, никога не бихте си представили, че е била в коремчето на котката.

През време на посещението ни тази вечер ние узнахме, че лейди Гленмайър ще гостува дълго на мисис Джеймисън, понеже е отстъпила жилището си в Единбург и там няма никакви връзки, които да я карат да се завърне по-скоро. Изобщо ние бяхме доволни, като чухме това, защото тя ни направи много хубаво впечатление, а освен това ни стана доста приятно, като разбрахме от някои неща, казани по време на разговора, че наред с многото други благородни качества тя притежава и това, че няма нищо общо с „простащината да си богат“.

— Не намирате ли, че е много неприятно да ходите пеша? — попита мисис Джеймисън, когато съобщих за пристигането на всяка една от нашите прислужнички. Това беше редовният въпрос на мисис Джеймисън, която имаше своя собствена карета и винаги излизаше със стола-носилка дори и за най-късите разстояния. Отговорите бяха винаги неизменни.

— О, мили боже, не? Толкова е приятно и тихо нощем.

— Действа много освежително след едно вълнуващо посещение!

— Звездите са така красиви! Последното беше казано от мис Мати.

— Обичате ли астрономията? — попита лейди Гленмайър.

— Не много — отговори мис Мати, твърде объркана в момента, за да си спомни кое беше астрономия и кое астрология, но отговорът беше верен във всеки един случай, тъй като тя четеше и дори беше леко разтревожена от астрологическите предсказания на Франсис Мур, а що се отнася до астрономията, тя ми беше казала в един наш поверителен разговор, че не би могла никога да повярва, че земята е в непрекъснато движение, и че не й се ще да го вярва, защото самата мисъл я карала да се чувства уморена и зашеметена.

Тази нощ, ние бавно и внимателно стъпвахме по пътя за дома, нахлузили налъми върху обувките си, обзети от изискани и деликатни усещания, след като бяхме пили чай с „милейди“.

Глава IX

Синьор Брунони

Скоро след събитието, за което разказах в миналата глава, ме повикаха да се върна у дома поради заболяването на баща ми. От тревоги по него за известно време забравих да си мисля какво ли правят моите мили приятелки в Кранфорд и как лейди Гленмайър ще се примири с досадата от това дълго гостуване при мисис Джеймисън, нейната етърва. Когато баща ми позакрепна, аз го придружих до морския бряг и сякаш бях прокудена от Кранфорд и лишена от възможността да чуя случайно някаква новина за милото малко градче почти през цялата година.

Едва късно през ноември, когато се прибрахме отново у дома и баща ми си възвърна доброто здраве, получих писмо от мис Мати, при това едно доста мистериозно писмо. Тя започваше редица изречения, без да ги завърши, и ги сливаше по същия объркан начин, по който написаните думи се сливат върху попивателната хартия. Единственото, което можах да разбера, беше, че ако баща ми е по-добре, а тя се надява, че е така и се пази, и носи връхно палто от Архангеловден до Благовещение, бих ли могла да й кажа дали тюрбаните са на мода? Такова забавление предстояло, каквото не било виждано и чувано, откакто идвали лъвовете на Умуел[53], когато един от тях изял ръката на едно малко дете; а тя може би била твърде възрастна, за да се вълнува за облеклото си, но нова шапка трябвало да има; и тъй като чула, че се носят тюрбани и е възможно някои от видните семейства в графството да дойдат, тя би искала да има спретнат вид и дали бих й донесла шапка от шапкарката, при която аз ходя; и, мили боже, колко била разсеяна, че забравила да пише и да ме покани да й отида на гости следващия вторник, когато тя се надявала да бъде в състояние да ми предложи някакво забавление, което не би искала да описва подробно сега, само че морскозелено бил любимият й цвят. Така завършваше писмото й. После в послепис добавяше, че й се струвало, че би могла още сега да ми каже каква ще бъде специалната атракция на Кранфорд. Синьор Брунони щял да представи чудната си магия в градския салон на Кранфорд следващата седмица в сряда и петък вечер.

С голямо удоволствие приех поканата на моята мила мис Мати, независимо от атракцията на фокусника, и бях особено загрижена да не допусна тя да обезформи малкото мило мише личице с някой голям сарацински тюрбан на главата си. Както приляга, купих й една хубава спретната шапчица за жена на средна възраст, която обаче й причини известно разочарование, когато при пристигането ми тя ме последва в спалнята, привидно да разбута огъня, но всъщност, убедена съм, за да види дали морскозеленият тюрбан не се намира в кутията за шапки, с която пътувах. Напразно въртях на ръката си шапчицата, за да я покажа от всички страни, отзад и отпред — тюрбанът й беше легнал на сърцето и тя едва смогна да каже с примирение в погледа и в гласа си:

— Убедена съм, че си направила всичко, което си могла, мила. Тя прилича точно на шапките, които имат всички дами в Кранфорд, а те ги носят вече повече от година, струва ми се. Щеше ми се да е нещо по-ново, признавам… Нещо като тюрбаните, които мис Бети Баркър казва, че кралица Аделаида носи. Шапчицата е много хубавичка, мила моя, и смея да кажа, че лавандуловият цвят по няма да избелее от морскозеления. Е, в края на краищата какво представлява облеклото, че толкова да се грижим за него? Кажи ми дали имаш нужда от нещо, мила. Ето, тук е звънчето. Предполагам, че тюрбаните още не са стигнали до Драмбл?

И казвайки това, милата старица излезе от стаята, тюхкайки се кротко, и ме остави да се преоблека за вечерта, когато, както тя ми съобщи, очаквала мис Поул и мисис Форестър и се надявала, че няма да се чувствам много изморена и ще се присъединя към компанията. Разбира се, нямаше да се чувствам изморена и побързах да разопаковам и подредя багажа си, но колкото и да бързах, чух, че пристигнаха и жужаха, разговаряйки, в съседната стая, преди да съм готова. Тъкмо когато отварях вратата, чух думите:

— Глупаво е от моя страна да очаквам нещо много изискано от магазините в Драмбл. Горкото момиче, направило е всичко възможно, не се и съмнявам.

Въпреки всичко предпочитах тя да обвинява Драмбл и мен, отколкото да се обезформи с някакъв тюрбан.

В това трио от кранфордски дами, събрали се сега тук, мис Поул беше винаги лицето, на което се случваше някакво приключение. Тя имаше навика да прекарва сутрините в скитане от магазин на магазин не за да купи нещо (освен от време на време някоя макара или парче ширит), но за да разгледа новите артикули и да се изкаже по тях, както и да събере откъслечни новини за живота в градчето. Тя също така имаше обичай сдържано да наднича тук и там в какви ли не места, за да задоволи любопитството си по разни въпроси — обичай, който, ако тя не притежаваше този благороден вид на стара мома, би могъл да се приеме за нахалство. И сега по изразителния начин, по който тя се изкашля и изчака всякакви там незначителни теми (като шапки и тюрбани) да отпаднат от разговора, ние разбрахме, че има да ни разкаже нещо много особено, когато очакваната пауза настъпи, и нека, който и да е човек, притежаващ елементарна скромност, посмее да каже дали би могъл да поддържа дълго време разговора, ако в компанията има някой, който седи мълчаливо и гледа отвисоко и с пренебрежение на всичко, което би могло да се каже, като на нещо банално и достойно за презрение в сравнение с това, което той може да разкрие, ако го помолят по подходящ начин. Мис Поул започна:

— Днес, като излизах от магазина на Гордън, случи се така, че се отбих в странноприемницата „Джордж“ (моята Бети има една братовчедка, която е камериерка там, и си помислих, че Бети би се зарадвала да разбере как е тя) и тъй като не видях никого наоколо, тръгнах полека нагоре по стълбите и се намерих в коридора, който води към голямата зала (вие и аз си спомняме тази бална зала, нали, мис Мати! И minuets de la court[54]!), и така, аз продължих нататък, без да имам нещо особено предвид, когато изведнъж забелязах, че съм попаднала сред приготовленията за утре вечер. Помещението беше разделено с големи закачалки, над които хората на Крозби забождаха червен фланелен плат. Стори ми се много тъмно и странно. Съвсем се смутих и от разсеяност се запътих зад параваните, когато един господин (истински джентълмен, мога да ви уверя) пристъпи към мен и ме попита дали имам някаква работа и може ли да ми услужи. Той говореше на такъв сладък развален английски език, че аз веднага си помислих за Тадеуш Варшавски и за унгарските братя[55], и за Санто Себастиани и докато си представях какъв ли е бил животът му в миналото, той с поклон ме изведе от помещението. Но чакайте! Не сте чули още половината от моя разказ! И тъкмо слизам надолу и кого, мислите, срещам — братовчедката на Бети. Разбира се, спрях се да поприказвам с нея заради Бети и тя ми каза, че всъщност съм видяла фокусника — господинът, който говореше развален английски, бил самият синьор Брунони. Точно в този момент той мина край нас по стълбите и поздрави с грациозен поклон, в отговор, на което и аз направих малък реверанс — всички чужденци имат такива възпитани маниери, че човек отвръща със същото. Но когато той слезе долу, аз се сетих, че съм си изтървала ръкавицата в залата (а тя била на сигурно място в маншона ми, но аз открих това по-късно). Така аз се върнах обратно и тъкмо се промъквах нагоре по коридора, оставен от едната страна на големия параван, който загражда почти цялата стая, кого, мислите, виждам същия този господин, когото срещнах по-рано и който мина край мен на стълбите. Идва към мен от вътрешната страна на помещението, към което няма вход — нали си спомняте, мис Мати? — и просто повтаря на сладкия си развален английски език въпроса дали имам някаква работа там… Искам да кажа, че той не ме попита така рязко, но изглеждаше твърдо решен да не ме пусне да мина зад паравана… И така, разбира се, аз му обясних за ръкавицата си, която много странно намерих в същия момент.

Значи мис Поул беше видяла фокусника — истинския жив фокусник! Въпросите, които й зададохме, бяха безкрайни.

— Имаше ли брада?

— Млад ли беше или стар?

— Рус или тъмнокос?

— Приличаше ли на… — И тъй като не можех да оформя въпроса си достатъчно предпазливо, аз го зададох по друг начин: — Как изглеждаше?

С една дума, мис Поул беше героят на вечерта благодарение на сутрешната й среща. Въпреки че не беше най-интересната личност (т.е. не беше самият фокусник), тя все пак възбуждаше голям интерес.

Фокусничество, ловкост на ръцете, магия, магьосничество бяха темите за разговор тази вечер. Мис Поул беше леко скептична и склонна да смята, че може да има някакво научно разрешение, отнасящо се дори до действията на магьосницата от Ендор[56]. Мисис Форестър вярваше на всичко — от духове до бдение при мъртвец. Мис Мати се люшкаше между двете и всеки път, който се изкажеше последен, успяваше да я убеди. Струва ми се, че по природа клонеше повече към страната на мисис Форестър, но желанието й да докаже, че е достойна сестра на мис Дженкинс, я караше да запази баланс — мис Дженкинс, която никога не позволяваше на никоя прислужничка да нарича стеклата се около свещите жълта лой „мъртвешки саван“, а настояваше да я наричат „бухтички“. А нейната сестра да бъде суеверна! Това не можеше да бъде.

След чая ме изпратиха на долния етаж в столовата да взема този том на старата енциклопедия, който съдържаше думите, започващи с „ф“, за да може мис Поул да се въоръжи с научно обяснение на триковете следващата вечер. Това развали карето за преферанс, което мис Мати и мисис Форестър очакваха нетърпеливо, тъй като мис Поул беше погълната от този въпрос и от картините и илюстрациите дотолкова, че ние почувствахме, че ще е жестоко да я безпокоим по друг начин, освен с някоя и друга добре пресметната прозявка от моя страна, тъй като бях действително трогната от кроткия начин, по който двете дами понасяха разочарованието си. Мис Поул обаче се зачете още по-ревностно, без да ни дава повече сведения, освен:

— А! Виждам, отлично разбирам! А представлява топката. Поставете А между Б и Г… не! Между В и Д и поставете втората фаланга на третия пръст на лявата ръка над китката на дясната — Ж. Съвсем ясно, наистина! Мила моя мисис Форестър, фокусничеството е чисто и просто азбука. Нека да ви прочета този пасаж.

Мисис Форестър умоляваше мис Поул да я пощади, като казваше, че още от дете нищо не разбирала, когато й четели на глас; а аз изтървах колодата карти, които размесвах доста шумно, и с това свое дискретно действие принудих мис Поул да разбере, че за тази вечер се предвиждаше игра на преферанс, и тя предложи, макар и без желание, да започнем да играем на карти. Какво скрито удоволствие се прокрадна по лицата на другите две жени при това предложение. Един-два пъти мис Мати почувствува угризение на съвестта, самообвинявайки се, че е прекъснала заниманията на мис Поул, и не можеше добре да следи кои карти са минали и да отдаде изцяло вниманието си на играта, докато не успокои съзнанието си, като предложи на мис Поул да й заеме този том от енциклопедията, а тя прие това с благодарност и каза, че Бети ще го отнесе в дома й, когато дойде с фенера.

Следващата вечер ние всички изпитвахме приятно вълнение при представата за предстоящата забава. Мис Мати се качи в стаята си, за да се облече навреме, и непрекъснато ме подканяше да побързам, докато се приготвях, при все че накрая разбрахме, че ще трябва да чакаме час и половина до отварянето на вратите „точно в седем часа“. А пътят ни дотам беше само около двадесет метра. Но както мис Мати каза, не е добре човек да бъде погълнат, от каквото и да е дотолкова, че да забрави времето. Така тя реши, че ще е най-добре да поседим тихичко, без да палим свещите, до седем без пет. Мис Мати подремваше, а аз плетях.

Най-после тръгнахме и на вратата при входа за каретите на „Джордж“ ние срещнахме мисис Форестър и мис Поул. Последната още по-разпалено разискваше темата от предишната вечер, сипейки А-та и Б-та като градушка по главите ни. Тя дори беше преписала (на гърба на стари писма) една-две от „рецептите“, както тя ги наричаше, за различните трикове, готова да обясни и разкрие хитрините на синьор Брунони.

Отидохме в гардеробната до голямата зала. Мис Мати въздъхна няколко пъти по отминалата младост, спомена за последния път, когато е била тук, и нагласи хубавата си нова шапчица пред особеното, странно старо огледало в гардеробната. Голямата зала беше пристроена към странноприемницата преди около стотина години от различни благороднически семейства в графството, които се срещали тук веднъж месечно през зимата, за да танцуват и да играят на карти. Не една красавица от графството, която се е носила за пръв път под звуците на менуета в същата тази зала, е танцувала по-късно пред кралица Шарлот[57]. Казват, че една красавица от рода Ганинг е благоволила да отседне в един апартамент тук; и със сигурност твърдят, че богатата и красива вдовица лейди Уилямс именно тук е била запленена от благородната осанка на млад художник, който гостувал с професионална цел на едно семейство в околността и бил придружил своите покровители в балната зала на Кранфорд. Горката лейди Уилямс сключила добра сделка, като се оженила за този красавец, ако има нещо вярно в приказките, които разправят. А сега покрай стените на голямата зала в Кранфорд нямаше красавици с трапчинки по бузите, които да се изчервяват, нито пък снажни художници спечелваха сърцата с дълбок поклон и с триъгълна шапка в ръка. Старото помещение беше без блясък, червеникавооранжевата боя беше избеляла и станала бозава. Големи парчета гипсова украса се бяха отчупили от хубавите гирлянди и венчета по стените и все пак се усещаше мухлясал мирис на аристократичност и прашните спомени от отминалите дни накараха мис Мати и мисис Форестър да влязат в залата със ситна стъпка и вдигнати глави, като че ли там имаше хора от благородното общество, които ги наблюдаваха, а не две малки момченца, които ближеха едно и също захарно петленце, докато чакаха да стане време за представлението.

Ние се спряхме на втората редица, съвсем не можех да разбера защо, докато не чух мис Поул да пита един незает келнер дали се очаква някои от аристократичните семейства в графството да пристигнат и когато той поклати отрицателно глава, мисис Форестър и мис Мати минаха напред и нашата група представляваше малко каре, заето в разговор. Много скоро предната редица нарасна и се обогати с присъствието на лейди Гленмайър и мисис Джеймисън. Ние шестте се бяхме настанили на двете предни редици и нашето аристократично уединение всяваше респект на групите от търговци и собственици на магазини, които влизаха от време на време, като че ли са се заблудили, и се скупчваха на задните пейки. Поне аз се догаждах, че е така от шума, който вдигаха, и от звучния начин, по който се тръшваха на седалките. Тъкмо когато, изпълнена с досада от упоритата зелена завеса, която не щеше да се вдигне, а ме гледаше втренчено със странни очи през дупките, както в старата приказка за стенния гоблен, аз с удоволствие се канех да разгледам веселата разбъбрила се тълпа зад нас, мис Поул ме хвана за ръката и ме помоли да не се обръщам, защото „не е редно“. Какво беше „редно“, така и не можах да разбера, но то сигурно бе нещо крайно скучно и досадно. Както и да е, ние седяхме с погледи, отправени напред, и очи, вперени в завесата, причиняваща ни танталови мъки, и говорехме едва разбираемо, толкова много се страхувахме да не бъдем заловени в просташки действия, като например вдигане на шум на публично място за забавление. Мисис Джеймисън се чувстваше най-добре, защото заспа.

Най-после очите изчезнаха — завесата трепна — едната и страна се издигна преди другата, която заяде. Спуснаха я отново и с нови усилия и енергично подръпване на някаква невидима ръка тя се издигна нависоко, разкривайки пред погледа ни един великолепен джентълмен в турски одежди, седнал пред малка масичка, загледан в нас (бих казала със същите очи, които видях през дупките на завесата) със спокойно достойнство и благоразположение, „като същество от друг свят“, чух сантиментален глас да възкликва зад мен:

— Това не е синьор Брунони! — заяви мис Поул категорично и така високо, че той сигурно я чу, защото погледна надолу над дългата си брада към нашата компания с мълчалив укор.

— Синьор Брунони нямаше брада… но може би ще се появи скоро.

И тя се укроти и зачака търпеливо. Междувременно мис Мати, която беше направила разузнаване с помощта на лорнета си, го почисти и погледна отново. След това се обърна към мен и ми каза с мил, кротък и тъжен тон:

— Виждаш ли, мила, тюрбани действително се носят.

Нямаше обаче време за повече разговори. Великият турчин, както мис Поул реши да го нарича, стана и се представи като синьор Брунони.

— Не му вярвам! — възкликна мис Поул предизвикателно.

Той отново я погледна и в очите му се четеше същият сдържан укор.

— Не вярвам! — повтори тя още по-твърдо отпреди. — Синьор Брунони нямаше такава вълнеста брада, а приличаше на добре избръснат джентълмен и християнин.

Енергичната реч на мис Поул произведе положителен ефект, като разбуди мисис Джеймисън. Тя отвори широко очи в знак на най-дълбоко внимание — действие, което накара мис Поул да замлъкне и окуражи Великия турчин да продължи. Той направи това на много развален английски език, толкова лош, че нямаше връзка между частите на изреченията му. Най-сетне и самият той забеляза този факт, отказа се да говори и пристъпи към действие.

Сега пък ние се учудихме. Не можех да си представя как правеше триковете си, не, дори и когато мис Поул измъкна парченцата хартия и започна да чете на глас или поне с много висок шепот отделните „рецепти“ за най-обикновените номера. Ако някога съм виждала човек да се мръщи и да изглежда вбесен, то това беше Великият турчин, който се мръщеше на мис Поул, но както тя каза, какво можело да се очаква, освен нехристиянски погледи от един мюсюлманин. Ако мис Поул беше скептична и погълната повече от своите рецепти и диаграми, отколкото от триковете, мис Мати и мисис Форестър бяха зашеметени и объркани в най-висша степен. Мисис Джеймисън непрекъснато сваляше очилата си и ги триеше, като че ли си въобразяваше, че имат някакъв дефект, на който се дължаха фокусническите трикове. А лейди Гленмайър, която беше виждала много интересни и забележителни неща в Единбург, не можеше да откъсне очи от сцената и съвсем не се съгласяваше с мис Поул, която твърдеше, че всеки човек е малко опит може да направи тези фокуси и че тя самата ще се наеме да направи всичко, което той прави, ако има поне два часа на разположение, за да изучи енциклопедията и да упражни третия си пръст и го направи по-гъвкав.

Накрая мис Мати и мисис Форестър бяха обзети от дълбоко страхопочитание. Те си шушнеха една на друга. Аз седях точно зад тях, така че не можеше да не чуя какво си казват. Мис Мати питаше мисис Форестър, как й се струва „дали е съвсем редно човек да дойде да гледа тези неща?“. Тя не можела да не се опасява, че те подтикват към нещо, което не било съвсем… Леко поклащане на главата допълни изречението. Мисис Форестър отговори, че и на нея й минала същата мисъл през главата и тя се чувствала много неспокойна, всичко било толкова особено. Била съвсем сигурна, че кърпичката, която в момента се намирала в онази франзела хляб, била нейната кърпичка, която тя държала в ръката си само преди пет минути. Тя се чудела кой е доставил хляба. Сигурна била, че не може да бъде Дейкин, тъй като той е черковен настоятел. Мис Мати се обърна внезапно към мен:

— Би ли погледнала, мила, ти все пак си по-непозната в града и това няма да предизвика неприятни изказвания — би ли се обърнала да огледаш дали енорийският свещеник е тук? Ако е тук, мисля, че можем да извадим заключение, че този чудноват човек е получил благословията на черквата, а това ще облекчи много съзнанието ми.

Погледнах и видях високия, слаб, сух, безцветен енорийски свещеник да седи, заобиколен от момчетата от Народното училище, пазен от войска от неговия пол срещу всякакви попълзновения на многото кранфордски стари моми. Широка усмивка грееше на зяпналото му приветливо лице, а момчетата около него се задавяха от смях. Казах на мис Мати, че Черквата се усмихва одобрително, и това я накара да се отпусне.

Досега не съм споменавала мистър Хайтър, енорийския свещеник, защото като заможна, щастлива млада жена не съм имала никога контакт с него. Той беше стар ерген, но се страхуваше така, както всяко младо момиче на осемнадесет години, да не би някой да пусне за него слух за женитба и по-скоро беше готов да се втурне в някой магазин или да се шмугне в някой вход, отколкото да срещне някоя от кранфордските дами на улицата, а що се отнася до събиранията на преферанс, не се учудвам, че той не приемаше такива покани. Да си кажа право, винаги съм подозирала, че мис Поул е преследвала мистър Хайтър доста енергично, щом е пристигнал в Кранфорд, още повече и поради това, че сега тя явно също като него се ужасяваше от мисълта, да не би да свържат името й с неговото. Той се интересуваше изключително от бедните и безпомощните. Същата тази вечер беше купил билети и завел момчетата от Народното училище на представлението и този път добродетелта беше възнаградена от само себе си, защото те го пазеха отляво и отдясно и го бяха плътно заобиколили, сякаш беше царицата майка, а те рояк пчели. Той се чувстваше така сигурен в своето обкръжение, че можеше дори да си позволи да поздрави с поклон нашата компания, когато се изнизахме навън. Мис Поул уж не забеляза присъствието му и разпалено ни убеждаваше, че сме били излъгани и че изобщо не сме видели синьор Брунони.

Глава X

Паниката

Струва ми се, че редица събития датират от идването на синьор Брунони в Кранфорд. По това време в съзнанието ни те някак си се свързваха с него, макар че не зная той да е имал нещо общо с тях. Изведнъж всякакви неприятни слухове се понесоха из града. Имаше една-две кражби — съвсем истински кражби, — няколко души бяха изправени пред съда и подведени под отговорност и това като че ли накара всички ни да се страхуваме от грабежи. В дома на мис Мати дълго време правехме редовни обиколки из помещенията на кухнята и мазето всяка вечер начело с мис Мати, въоръжена с ръжена, аз я следвах с метлата за огнището, а Марта с лопатата и машата, с които да вдигне тревога. Често, понеже случайно ги удряше една в друга, тя така много ни изплашваше, че ние и трите се залоствахме в задната кухня или в килера за припаси, или където се случеше да сме в момента, докато се съвземем, и щом преминеше уплахата ни, тръгвахме отново с удвоена самоотверженост. Денем чувахме странни истории от съдържателите на магазини и селяните в околността, че каруци минавали в тъмна доба, теглени от коне с увити с плъстени парцали копита, водени от мъже в тъмни дрехи, и кръстосвали града, за да намерят, без съмнение, някоя неохранявана къща или незаключена врата.

Мис Поул си даваше вид, че е много смела, и беше главното лице, което събираше и подреждаше тези сведения, за да може да ги представи в най-страховития им вид. Ние обаче открихме, че измолила от мистър Хогинс да й даде една стара шапка, за да я окачи на закачалката в антрето си, и ние (поне аз) се съмнявахме дали действително, както тя заявяваше, ще изпита удоволствие от такова приключение, като например къщата й да бъде нападната от крадци. Мис Мати не криеше, че е ужасна страхливка, и редовно извършваше задължителната за една домакиня проверка, само че часът на тази проверка ставаше все по-ранен и по-ранен, докато най-после ние правехме обиколката си в шест и половина, а мис Мати се оттегляше в спалнята си скоро след седем часа, „за да може нощта да мине по-бързо“.

Толкова отдавна жителите на Кранфорд се гордееха със своята честност и морал и си въобразяваха, че това е така, защото са много благородни и добре възпитани, а сега двойно по-силно изпитваха срама от опетненото си име. Ние взаимно се утешавахме и се убеждавахме, че кражбите не могат да бъдат извършвани от жител на Кранфорд; вероятно това е някой чужденец, чужди хора, които са навлекли този позор на града и карат всички да вземат такива предпазни мерки, като че ли живеем сред индианци или французи.

Това сравнение за нашето състояние на отбрана и еженощно издигане на укрепления беше направено от мисис Форестър, чийто баща е служил при генерал Бъргойн във войната с Америка и чийто съпруг се е сражавал с французите в Испания. Наистина тя беше склонна да мисли, че по някакъв начин французите са отговорни за дребните кражби, които бяха доказан факт, както и за кражбите с взлом и обирите по пътищата, за които се носеха слухове. В известен период от живота си тя е била силно впечатлена от представата за френски шпиони и тази идея избиваше от време на време, понеже не можеше да се изтрие напълно от съзнанието й. Теорията й беше следната: жителите на Кранфорд изпитват голямо себеуважение и са извънредно благодарни на аристократите, които имат добрината да живеят близо до града, така че никога няма да се опозорят с безчестие или неморалност; следователно трябва да вярваме, че крадците са чужди хора и ако са чужденци, най-вероятно е да са французи и никой друг. Синьор Брунони говори на развален английски език като французин и макар че носи тюрбан като турчин, мисис Форестър е виждала една гравюра на Мадам дьо Стал[58] с тюрбан на главата и друга една на мистър Денон[59] в точно такова облекло като онова, в което се беше появил фокусникът, а това показва ясно, че и французите, както и турците носят тюрбани. Няма съмнение синьор Брунони е французин — френски шпионин, дошъл да открие слабите и незащитени места на Англия и без съмнение той има свои съучастници. Що се отнасяло до нея, мисис Форестър е имала винаги свое мнение по въпроса за приключението на мис Поул в странноприемницата „Джордж“, където видяла двама мъже, когато се предполагало да има само един. Французи те имали средства и начини, които, слава богу, каза тя англичаните изобщо не познавали. Откакто била отишла да види този фокусник, тя изпитвала известно безпокойство, като че ли е извършила нещо забранено, макар че и енорийският свещеник бил там. С една дума досега ние никога не бяхме виждали мисис Форестър в такова възбудено състояние и понеже беше офицерска дъщеря и вдовица, ние, естествено, зачитахме мнението й. Действително не зная колко истина и колко измислица имаше по това време в сведенията, които се носех като мълнии наоколо, но тогава ми се струваше съвсем основателно да се вярва, че в Мардън (малко градче на около осем мили от Кранфорд) някой влизал къщите и магазините през дупки, направени в стените. Тухлите били тихомълком изнасяни среднощ всичко ставало така безшумно, че не се чувал звук нито в къщата, нито вън от нея. А като чу това, мис Мати вдигна ръце в отчаяние.

— Какъв смисъл има — каза тя — да заключвам и да залостваме вратите, да поставяме звънчета на прозорците и да обикаляме къщата всяка нощ? Такъв номер може да измисли само един фокусник.

Сега тя вярваше, че синьор Брунони е на дъното на всичко това.

Един следобед, около пет часа, бяхме стреснати с припряно чукане на вратата. Мис Мати ме помоли да изтичам и да кажа на Марта по никой начин да не отваря вратата, докато тя (мис Мати) не направи разузнаване и не погледне през прозореца. Тя се въоръжи с едно малко столче, за да го пусне на главата на посетителя, ако той покаже лице, закрито с черен плащ, като погледне нагоре в отговор на нейното запитване кой е там. Не беше никой друг, а мис Поул с Бети. Първата се изкачи горе с малка кошничка в ръка, явно доста възбудена.

— Погрижете се за това! — каза ми тя, когато посегнах да взема кошничката от ръцете й, за да й помогна. — Това са сребърните ми посуди и прибори. Сигурна съм, че имат намерение да ограбят къщата ми тази вечер. Дойдох да ви помоля за гостоприемство, мис Мати. Бети ще отиде да спи при братовчедка си в странноприемницата „Джордж“. Ако ми разрешите, мога да седя тук цялата нощ, но къщата ми е така отдалечена от всякакви съседи, че, струва ми се, никой няма да ни чуе, колкото и да викаме.

— Но — каза мис Мати — какво ви обезпокои толкова много? Да не би да видяхте някакви мъже да дебнат край къщата?

— О, да! — отговори мис Поул. — Двама мъже с много зъл вид минаха съвсем бавно три пъти покрай къщата. И една просякиня, ирландка, дойде преди половин час и едва не избута Бети, за да влезе насила. Казваше, че децата й умирали от глад и тя трябвало да говори с господарката. Разбирате, нали, тя каза „господарката“, макар че в хола висеше мъжка шапка и щеше да е по-естествено да каже „господаря“. Но Бети затвори вратата под носа й и се качи горе при мен и ние събрахме сребърните прибори и седнахме до прозореца на гостната да наблюдаваме, докато видяхме Томас Джоунс да се връща от работа, извикахме му и го помолихме да ни съпроводи до центъра на града.

Можехме да тържествуваме над мис Поул, която се хвалеше, че е толкова храбра до момента, в който се изплаши. Ние обаче бяхме извънредно доволни, когато разбрахме, че и тя споделя човешките слабости, и не ликувахме. На драго сърце й отстъпих стаята си тази нощ и спах с мис Мати в нейното легло. Но преди да се оттеглим, двете дами изровиха из най-скритите кътчета на паметта си такива ужасни разкази за грабежи и убийства, че ме разтресе от страх. Мис Поул явно се стараеше да докаже, че подобни ужасни събития са се случвали и в нейния живот, и затова внезапната й паника беше оправдана, а на мис Мати не й се щеше да остане назад и към всеки разказ прибавяше като качулка още по-ужасен, докато, доста странно, това ме накара да си спомня една стара приказка за славея и музиканта, които се надпреварвали кой да сътвори най-прекрасната музика, докато бедният Филомел[60] паднал мъртъв.

Една от историите, която ме преследваше дълго след това, беше за някакво момиче, оставено да пази една голяма къща в Къмбърланд един ден, когато имало панаир и всички други слуги били излезли да се веселят. Господарите били заминали за Лондон и някакъв амбулантен търговец дошъл и помолил да остави големия си и тежък товар в кухнята, като казал, че ще мине да си го вземе вечерта, а момичето (дъщеря на горския пазач), като сновяло нагоре-надолу из къщата, търсейки да се забавлява с нещо, попаднало случайно на пушката, която висяла в хола, и я свалило, за да разгледа цевта й, а тя изгърмяла и през отворената кухненска врата улучила багажа на амбулантния търговец. От него започнала бавно да се процежда тънка струйка черна кръв. (Какво удоволствие изпит ваше мис Поул, когато стигнеше до тази част на разказа си, произнасяйки бавно всяка дума, сякаш това беше нещо прекрасно!) Тя разказа доста набързо за другите храбри прояви на момичето и у мен остана обърканата представа, че тя стреснала крадците и ги изплашила с една малка маша, нажежена до червено, която отново добила черния си цвят, след като бил потопена в мас.

Казахме си „лека нощ“, изпълнени със страх и удивление какво ли ще чуем на другата сутрин, а аз самата изпитвах силно желание нощта да е вече отминала. Бях много изплашена да не би крадците да са дебнели от някое тъмно кътче и да са забелязали, че мис Поул е отнесла сребърните прибори, така че да имат двойна причина да нападнат нашата къща.

Не чухме нищо необичайно до момента, в който лейди Гленмайър дойде на другия ден. Кухненските маши бяха в точно същото положение, опрени до черния вход, както аз и Марта ги бяхме наредили много умело — като тъничките клечки от играта „Микадо“, — готови да се строполят с ужасен трясък дори ако някоя котка само докоснеше вратата отвън. Чудех се какво ли щяхме да направим, ако се събудехме алармирани по този начин, и бях предложила на мис Мати да скрием главите си под завивките, така че да няма опасност разбойниците да си помислят, че ще можем да ги разпознаем. Мис Мати обаче, която силно трепереше, отхвърли тази идея и каза, че наш дълг към обществото е да разберем кои са те и че тя непременно ще направи всичко възможно да ги залови и да ги заключи в таванската стаичка до сутринта.

Когато лейди Гленмайър дойде, ние едва ли не изпитахме ревност, като разбрахме, че къщата на мисис Джеймисън е била действително нападната, поне можело да се забележат мъжки стъпки на цветните лехи под кухненските прозорци, „където никакви мъже нямат работа“, а Карло лаял цялата нощ, като че ли навън имало чужди хора. Мисис Джеймисън била събудена от лейди Гленмайър и те позвънили на звънчето, което е свързано със стаята на мистър Малинър на третия етаж. Когато главата му (с нахлузена нощна шапчица) се появила над перилата в отговор на повикването им, те му разказали за причината за своите опасения, при което той се оттеглил в стаята си и заключил вратата (защото се боял от течение, както ги осведомил на другата сутрин), отворил прозореца и извикал храбро, че ако предполагаемите разбойници дойдат при него, той ще се бие с тях. Но както забеляза лейди Гленмайър, това било слаба утеха, тъй като те трябвало първо да минат покрай стаята на мисис Джеймисън и нейната, преди да стигнат до неговата, и трябвало действително да са много бойко настроени, ако пренебрегнат възможността за грабеж, която долните неохранявани етажи предлагат, за да се изкачат до мансардата, да насилят там вратата и да се срещнат с големия юнак в тази къща. След като почакала и се ослушвала известно време в гостната, лейди Гленмайър предложила на мисис Джеймисън да си легне, но другата дама заявила, че няма да се чувства спокойна, ако не седи и бодърства. Тя се опаковала в топли дрехи на канапето, където в шест часа сутринта прислужничката я намерила дълбоко заспала, когато влязла в стаята, а лейди Гленмайър си легнала и останала будна цялата нощ.

Когато мис Поул чу това, тя закима с глава с дълбоко удовлетворение. Била сигурна, че ще чуе, че нещо се е случило тази нощ в Кранфорд, и ето че чухме. Съвсем ясно било, че те възнамерявали да нападнат най-напред нейната къща, но когато видели, че тя и Бети са нащрек и са отнесли сребърните прибори, променили тактиката си и отишли в къщата на мисис Джеймисън и кой знае какво щяло да се случи, ако доброто старо куче Карло не било лаяло.

Бедният Карло! Дните му за лаене бяха преброени. Дали бандитите, които бяха плъпнали из района, го бяха отровили, защото са се страхували от него, или защото са горели да отмъстят за начина, по който беше осуетил действията им през въпросната нощ, или както някои от по-необразованите люде мислеха, той бе умрял от апоплектичен удар, причинен от прекалено много хранене и прекалено малко движение? Във всеки случай стана ясно, че два дни след паметната нощ Карло беше намерен мъртъв, опънал вкочанени крака, готов да побегне, като че ли с това необичайно усилие той би могъл да избяга от своя сигурен преследвач — Смъртта.

Всички жалехме за Карло, стария и добре познат приятел, който ни се озъбваше толкова години наред, и мистериозният начин, по който бе умрял, ни караше да се чувстваме неудобно. Дали синьор Брунони не беше на дъното на всичко това? Пред очите ни уби едно канарче само като му заповяда да умре; волята му сякаш имаше смъртоносна сила. Кой знае, той може и сега да се навърта из района и с волята си да предизвиква какви ли не ужаси.

Вечер ние си говорехме шепнешком за нещата, които си представяхме, но на сутринта смелостта ни се възвръщаше заедно с дневната светлина и само след седмица преодоляхме шока от смъртта на Карло — всички, освен мисис Джеймисън. Тя, бедното същество, я изживяла така, както ме беше изживявала никое друго събитие след смъртта на съпруга си. Вярно е, каза мис Поул, че тъй като почитаемият мистър Джеймисън пиел много и й причинявал големи неприятности, възможно е смъртта на Карло да е предизвикала по-голяма печал. Но в забележките на мис Поул имаше винаги цинична нотка. Във всеки случай едно беше ясно и сигурно — налагаше се мисис Джеймисън да промени обстановката. Мистър Малинър говореше много настоятелно по този въпрос, поклащаше глава, когато го запитвахме за господарката му, и казваше, че загубата й на апетит и лошият сън не вещаели добро, а това беше съвсем основателно, тъй като тя имаше две характерни за естественото й здравословно състояние черти — а именно лесно заспиваше и добре се хранеше. Ако не можеше нито да яде, нито да спи, тя трябва наистина да бе в потиснато настроение и с лошо здраве.

Лейди Гленмайър (на която Кранфорд явно беше допаднал) не одобри идеята мисис Джеймисън да замине за Челтнъм и неведнъж намекваше доста ясно, че това е работа на мистър Малинър, който бил немалко разтревожен от нападението на къщата и оттогава насам често казваше, че му се струвало, че задължението му да защищава толкова много жени е извънредно отговорно. И все пак мисис Джеймисън замина за Челтнъм, придружена от мистър Малинър, а лейди Гленмайър остана да се разпорежда в къщата с фиктивното задължение да внимава слугините да не си намерят ухажори. Тя се оказа един много мил цербер и след като оставането и в Кранфорд се уреди, тя реши, че най-хубавото нещо, което мисис Джеймисън можеше да направи, беше да отиде на гости в Челтнъм. Тя бе дала под наем къщата си в Единбург и в момента беше бездомна, така че задължението й да се грижи за удобното жилище на своята етърва се оказа много подходящо и приемливо.

Мис Поул беше много склонна да играе ролята на героиня поради решителната стъпка, която бе предприела, като побягна от двамата мъже и жената, които наричаше „банда убийци“. Тя ги описваше в най-ярки бои и аз забелязах, че всеки път, когато отново разказваше тази история, се прибавяше някакъв нов щрих. Единият бил висок — той доби гигантски размери, преди да приключи историята с него. Той, разбира се, имал черна коса и постепенно се оказа, че тя висяла на фитили над челото и по гърба му. Другият бил нисък и набит и преди да престанем да говорим за него, на рамото му поникна гърбица, косата му от рижа се превърна в морковеночервена, в началото тя беше почти сигурна, че едното му око кривяло — накрая той решително стана кривоглед. Що се отнася до жената, очите й гледали кръвнишки, а тя приличала на мъж — истинска мъжкарана, най-вероятно мъж, облечен в женски дрехи. Впоследствие ние чухме, че брадичката й била обрасла с косми, а гласът и походката й били мъжки.

Ако мис Поул изпитваше удоволствие да разказва събитието от онзи следобед на всеки, който я запитваше, други не се гордееха така много с приключенията, които са имали във връзка с кражбите. Мистър Хогинс, лекарят, бил нападнат пред собствената си врата от двама обесници, които се били скрили в сянката на портала и така успешно го накарали да замлъкне, че докато успее да звънне и слугата да дойде да отвори, той бил ограбен. Мис Поул била сигурна, че този обир е извършен от „нейните хора“, и още същия ден, когато научила новината, отишла да си прегледа зъбите и да разпита мистър Хогинс. Сетне тя дойде при нас, така че чухме онова, което беше чула направо от извора, докато ние все още не се бяхме успокоили и се вълнувахме от тревогата, причинена от първото известие, защото събитието се бе случило предната нощ.

— Е — каза мис Поул, сядайки решително като човек, който добре съзнава смисъла на живота и познава света (а такива хора никога не пристъпват тихо и не сядат, без да се отпуснат шумно на стола), — е, мис Мати! Мъжете са си мъже. На всеки майчин син му се иска да смята, че той представлява едновременно и Самсон, и Соломон — извънредно силен и никой не може да го победи, извънредно мъдър и никой не може да го надхитри. Моля, забележете, те винаги казват, че са предвиждали събитията, макар че никога не са изказвали предупреждението си гласно, преди самото събитие да се случи. И моят баща беше мъж, та аз познавам този пол много добре.

Тя изрече всичко това на един дъх и ние щяхме да се почувстваме щастливи, ако можехме като хор в класическа драма да попълним създалата се пауза, но не знаехме точно какво да кажем, нито пък кой мъж беше предизвикал тази филипика срещу противния пол; така че просто неопределено се съгласихме с мрачно поклащане на глави и тихо промърморихме:

— Действително човек съвсем не може да ги разбере?

— Ами помислете си само — каза тя, — ето аз се подложих на риска да ми извадят един от зъбите, които са ми останали (защото ние сме изцяло в ръцете на зъболекарите и аз самата винаги им говоря много ласкателно, докато отърва устата си от техните лапи), и в края на краищата мистър Хогинс постъпи като всеки мъж и не си призна, че е бил ограбен миналата нощ.

— Какво! Не е ли бил ограбен? — възкликна хорът.

— Какви ги разправяте! — извика мис Поул, ядосана, че дори за момент можем да бъдем заблудени. — Сигурна съм, че е бил ограбен, така както Бети ми разказа, а той се срамува да си признае. Трябва да ви кажа, че е било много глупаво от негова страна да се остави да го ограбят пред собствената му врата. Убедена съм, той съзнава, че това няма да го издигне в очите на кранфордските жители, и се старае да го прикрие, но нямаше нужда да ме заблуждава и да ми разправя, че сигурно съм чула някаква преувеличена история за кражбата на един овнешки врат, който, както изглежда, е бил задигнат от кафеза за провизии в двора му миналата седмица. Имаше нахалството да добави, че по всяка вероятност котката го е отвлякла. Аз не се съмнявам, че ако имах възможност да разкрия всичко докрай в тази история, това трябва да е бил онзи ирландец, облечен в женски дрехи, който дойде да шпионира къщата ми и разправяше за някакви умиращи от глад деца.

След като надлежно порицахме липсата на откровеност у мистър Хогинс и сипехме хули по мъжете изобщо, като той ни служеше за техен представител, ние стигнахме и до предмета на нашия разговор, преди мис Поул да влезе, а именно до каква степен при настоящото тревожно състояние на нашия край ние можем да се осмелим да приемем поканата, която мис Мати току-що беше получила, от мисис Форестър да я посетим и както обикновено да отпразнуваме годишнината от нейната сватба, като отидем на чай в пет часа и после поиграем спокойно на карти. Мисис Форестър казваше, че ни канела с известна неувереност, понеже се опасявала, че пътищата са доста несигурни. Но тя предполагала, че може би някоя от нас няма да има нищо против да наеме стола-носилка и ако другите вървят чевръсто, биха могли да не изостават от бързия ход на носачите и всички ние можем да пристигнем безпрепятствено в Оувър Плейс, едно предградие на градчето. (Не, „предградие“ звучи много тежко — една неголяма групичка къщи, отделени от Кранфорд посредством тъмна и безлюдна уличка от около двеста ярда.) Нямаше съмнение, че подобна бележка очакваше и мис Поул в дома й, така че нейното посещение беше едно щастливо съвпадение, тъй като ни даваше възможност да обсъдим заедно положението… Ние бихме предпочели да отклоним тази покана, но чувствахме, че няма да е много любезно и в противен случай мисис Форестър щеше да остане сама да си спомня за своя отминал не много щастлив и не много благополучен живот. Мис Мати и мис Поул години наред я бяха посещавали по този повод и сега смело решиха да не отстъпват от своите позиции и да преминат през Даркнес Лейн[61], но в никой случай да не проявяват нелоялност към своята приятелка.

Но когато настъпи въпросната вечер, мис Мати (защото гласувахме тя да отиде със стола-носилка, тъй като се беше простудила), преди да я затворят в него като палячо на пружина в кутия, помоли носачите, каквото и да се случи, да не бягат и да не я оставят прикована към този стол, за да бъде убита, и дори след като й обещаха това, видях как чертите на лицето й се изпънаха, то придоби строгата решителност на мъченик и тя кимна с глава към мен през прозорчето тъжно и със злокобно предчувствие. Както и да е, ние пристигнахме благополучно, макар и задъхани, защото подтичвахме в тръс, кой колкото сила имаше, през Даркнес Лейн, и боя се, че горката мис Мати беше здраво раздрусана.

Мисис Форестър се беше подготвила специално, за да изкаже своята признателност, че сме дошли да я посетим въпреки опасностите. Обичайната формула да се прояви изискано неведение по отношение на това, какво ще сервира прислугата, беше спазена и най-вероятно вечерта щеше да премине в хармония и игра на преферанс, ако не се бе подхванал, не зная как, интересен разговор, който естествено беше във връзка с разбойниците, плъпнали из околностите на Кранфорд.

След като устояхме на опасностите, които криеше Даркнес Лейн, и по този начин си създадохме известен престиж, че имаме смелост, на която можем да се осланяме, а може би също и понеже изпитвахме желание да докажем, че превъзхождаме мъжете (сиреч мистър Хогинс) по отношение на откровеността, ние започнахме да разказваме за собствените си страхове и съответните мерки, които всяка една от нас вземаше. Признах си, че аз най-силно изпитвам страх от очи — очи, които ме наблюдават, които просветват от някаква гладка дървена повърхност без блясък, и че ако имам смелостта да пристъпя до огледалото, когато съм обзета от паника, непременно бих го обърнала към стената от страх да не видя очи зад себе си, които са се втренчили в мен от тъмното. Забелязах как и мис Мати събираше кураж да направи признание и най-после тя се обади. Призна си, че още като момиче изпитвала ужас да не би някой да я хване за крака тъкмо когато го вдига от пода, за да си легне, някой, който се е скрил под леглото. Тя каза, че когато била по-млада и по-подвижна, обикновено се е мятала със скок отдалеч, така че да прибере и двата си крака едновременно на сигурно място в леглото, но това винаги дразнело Дебора, която се е гордеела, че си ляга много грациозно в кревата, и следователно мис Мати трябвало да се откаже от този си навик. Но сега някогашният ужас често я обземал отново, особено след като къщата на мис Поул била нападната (ние бяхме започнали да вярваме, че къщата на мис Поул е била нападната в действителност), а много неприятно е да си помислиш, че като погледнеш под леглото, можеш да съзреш някой мъж с голямо свирепо лице, който се е скрил там и те гледа. Така тя се сетила какво да направи — може би съм забелязала, че поръчала на Марта да й купи за едно пени такава топчица, с каквато децата си играят — и сега търкулвала топчицата под леглото всяка вечер преди лягане; ако се покаже от другата страна — всичко е наред, а ако не се покаже, тя винаги била готова да хване въженцето, което задвижва звънчето, и смятала да извика Джон или Хари, като че ли очаквала някой прислужник да отговори на повикването.

Ние всички се възхитихме от тази находчива маневра и мис Мати замълча и доволно се отпусна в креслото, като хвърли поглед към мисис Форестър, сякаш я питаше каква беше нейната лична слабост.

Мисис Форестър погледна косо към мис Поул и се опита леко да промени темата на разговора, като ни каза, че помолила едно селско семейство, което живеело наблизо, да остави някое от момчетата си да преспива всяка нощ в дома й срещу вечеря и един товар въглища за Коледа. Още с пристигането му тя го била инструктирала относно възможните му задължения и понеже разбрала, че е разумно момче, дала му сабята на майора (майорът беше покойният й съпруг) и го помолила всяка нощ да я поставя много внимателно зад възглавницата си с острието, обърнато навън. Тя била убедена, че момчето е много схватливо, защото, като забелязало триъгълната шапка на майора, казало, че ако му разрешат да я носи, положително ще може да изплаши двама англичани или четирима французи по всяко време. Тя обаче му втълпила, че не трябва да губи време и да си слага шапка или каквото и да е, но ако чуе някакъв шум, да изтича с извадена сабя. Изказах предположение, че може да се случи някакво нещастие при такива инструкции за поголовна сеч и че момчето може да се втурне към Джени, ако е станала през нощта, и да я набучи като на шиш, преди да разбере, че тя не е никакъв французин, а мисис Форестър каза, че не вярва нещо подобно да се случи, тъй като момчето спяло много дълбоко и обикновено сутрин трябвало силно да го разтърсят или да го полеят с вода, за да го разбудят. Понякога си мислела, че може би момчето спи като заклано, защото се наяжда добре на вечеря, понеже то винаги гладувало вкъщи, тя била казала на Джени да има грижата добре да го нахранва вечер.

Все пак това не беше никакво признание от страна на мисис Форестър, че се бои от нещо определено, и ние я подканихме да ни каже какво смята, че може да я изплаши повече от всичко на света. Тя замълча, разбута огъня, подряза фитилите на свещите и каза с висок шепот:

— Духове!

Тя погледна към мис Поул, като че искаше да каже, че след като е заявила това, няма да се отметне. Този поглед беше сам по себе си предизвикателство. Мис Поул започна да я оборва, като говореше за лошо храносмилане, за илюзията, че ни се привиждат призраци, за оптическата измама, и приведе още много и много доводи от доктор Фериър и доктор Хибърт. Мис Мати, както вече бях споменала, също имаше склонност към духове и макар и да не каза много нещо, застана изцяло на страната на мисис Форестър, която, окуражена от проявеното разбиране, заяви, че духовете са част от нейната религия и че тя, вдовицата на един майор от армията, наистина знае от какво да се бои и от какво не. Накратко казано, никога до този момент, а и никога след това не бях виждала мисис Форестър така разпалена, защото в повечето случаи тя се държеше като една кротка, смирена и търпелива стара дама. Всичкото бъзово вино, подгрято тази вечер, нямаше да може да изтрие спомена за това различие между мис Поул и домакинята. И наистина, когато бъзовото вино беше поднесено, то предизвика ново избухване на спора, тъй като Джени, малката прислужница, която залиташе пол тежестта на таблата, трябваше да свидетелства, че преди няколко нощи е видяла един дух в Даркнес Лейн, същата тази уличка, по която трябваше да минем на път за вкъщи.

Въпреки неприятното чувство, което последните думи предизвикаха у мен, не можех да не се забавлявам от положението, в което Джени беше изпаднала. А то напомняше много на положението на свидетел, подложен на кръстосан разпит от двама адвокати, които съвсем безскрупулно задават подвеждащи въпроси. Заключението, до което стигнах, беше, че Джени действително е видяла нещо повече от това, което един пристъп, причинен от лошо храносмилане, може да предизвика. Жена в бяло, без глава, беше това, за което тя ни съобщи и към което се придържаше, подкрепяна от съзнанието, че господарката й тайно проявяваше разбиране въпреки унищожителното презрение, с което мис Поул я наблюдаваше. Не само тя, но и много други били видели тази обезглавена жена, която седяла край пътя и кършела ръце, потънала в мъка. Мисис Форестър ни поглеждаше от време на време с вид на човек, който съзнава своето тържество. На нея не й се налагаше да премине през Даркнес Лейн, преди да се мушне в леглото си под завивките, с които беше свикнала.

Докато се обличахме, за да се приберем по домовете си, ние запазихме дискретно мълчание по въпроса за обезглавената жена, тъй като не се знаеше колко близо край нас може да се намират главата или ушите на призрака и каква духовна връзка поддържат те с нещастното тяло в Даркнес Лейн. Затова дори и мис Поул чувстваше, че ще е по-добре да не се говори лекомислено по тези въпроси от страх да не раздразни или обиди този скръбен труп. Поне така си мисля, защото, вместо шумно да бърборим и да се суетим, като се обличаме, преди да си тръгнем, ние наметнахме пелерините си, тъжни и занемели като на погребение. Мис Мати дръпна перденцата на прозорчетата на стола-носилка, за да се изолира от неприятните гледки, а мъжете (било защото се бяха настроили да приключат скоро работата си, или защото пътят се спускаше надолу) тръгнаха с такава жива и енергична стъпка, че мис Поул и аз едва смогвахме да вървим редом с тях. Тя беше останала без дъх и едва можа да промълви умолително: „Не ме оставяйте!“ и така здраво ме хвана за ръката, че аз не можех да я изоставя, независимо от това дали имаше, или нямаше дух. Какво облекчение почувствахме, когато мъжете спряха точно там, където Хедингли Козуей се отделя от Даркнес Лейн, изморени от своя товар и от бързия тръс. Мис Поул пусна ръката ми и се хвана за един от мъжете.

— Не можете ли… не можете ли да заобиколите с мис Мати по Хедингли Козуей? Паважът на Даркнес Лейн е много неравен и тръска, а мис Мати не е съвсем здрава.

Един приглушен глас се обади зад дръпнатите перденца на стола-носилка:

— О, моля ви, продължавайте! Какво става? Какво става? Ще ви дам още шест пенса, за да вървите по-бързо, умолявам ви, не спирайте тук.

— А аз ще ви дам един шилинг[62] — каза мис Поул разтреперена, но с достойнство, — ако тръгнете по Хедингли Козуей.

Мъжете изръмжаха в знак на съгласие, вдигнаха стола-носилка и тръгнаха по Козуей, което положително отговаряше на любезната цел на мис Поул да пощади кокалите на мис Мати, защото пътят беше покрит с дебел пласт мека кал и дори ако човек паднеше там, никак нямаше да се удари — трудно щеше да бъде само да се измъкне, за да се изправи.

Глава XI

Самюел Браун

Следващата сутрин срещнах лейди Гленмайър и мис Поул, които се бяха запътили надалеч, за да открият някаква си възрастна жена, прочута в околността с умението си да плете вълнени чорапи. Мис Поул се обърна към мен с една полулюбезна, полупрезрителна усмивка:

— Току-що казвах на лейди Гленмайър за горката ни приятелка мисис Форестър и ужаса, който изпитва от духове. Дължи се на това, че живее толкова самотно и слуша тези истории за караконджовци, които нейната Джени разправя.

Тя беше толкова спокойна и така издигната над всякакви суеверни страхове, че аз смених темата на разговора и се почувствах засрамена, защото възнамерявах да изкажа колко бях доволна от предложението й предишната вечер да се върнем по Хедингли Козуей.

Следобед мис Поул посети мис Мати, за да й каже за приключението — едно истинско приключение, което преживели по време на сутрешната разходка. Чудели се по коя точно пътечка да поемат през полето, за да намерят старата плетачка, и се спрели да попитат в една крайпътна кръчмичка на около три мили от Кранфорд по пътя за Лондон. Стопанката ги поканила да седнат и да си починат, докато извика съпруга си, който можел по-добре от нея да ги упъти. И докато седели в салончето с покрития с пясък под, влязло едно малко момиченце; те помислили, че то е на стопанката, и подхванали някакъв незначителен разговор с него, но когато мисис Робъртс се върнала, тя им казала, че това малко същество е единствената дъщеря на едно семейство, което било отседнало в къщата им. След това се впуснала в дълъг разказ, от който лейди Гленмайър и мис Поул могли да разберат само няколко точни факта, а именно че преди шест седмици една лека каручка на яйове се счупила пред вратата им и в нея имало двама мъже, една жена и това дете. Единият от мъжете бил сериозно контузен — нямал счупени кости, но бил „разтърсен“, както казала стопанката. Вероятно бил получил някакво сериозно вътрешно поражение, защото оттогава насам линеел в къщата им, а жена му, майката на това момиченце, се грижела за него. Мис Поул попитала с какво се занимава и как изглежда. А мисис Робъртс отговорила, че не бил съвсем като джентълмен, но не бил и от простолюдието. Ако той и жена му не били такива почтени, тихи хора, тя можела дори да си помисли, че е някакъв шарлатанин или нещо подобно, защото имали в каручката някакъв огромен сандък, пълен с кой знае какви неща. Тя им помогнала да си разопаковат багажа и да си вземат спалното бельо и дрехите, когато другият мъж — предполага, че е негов брат близнак — заминал с конете и колата.

В този момент мис Поул заподозряла нещо и изразила мисълта, че е малко странно каручката и конят заедно със сандъка да изчезнат, но милата мисис Робъртс, изглежда, силно се възмутила от направения от мис Поул намек. Всъщност мис Поул каза, че тя била така ядосана, като че ли й било заявено, че самата тя е мошеничка. Стопанката решила, че най-добрият начин да убеди двете дами е да ги помоли да се срещнат със съпругата и както мис Поул каза, честното, изморено, почерняло от слънцето лице на жената не будело никакво съмнение. Тя още при първата кротка дума от страна на лейди Гленмайър избухнала в сълзи, които от прекалено изтощение не могла да спре, докато няколко думи от страна на стопанката не я накарали да престане да ридае, за да може да засвидетелства с каква християнска доброта са били приети от мистър и мисис Робъртс. Мис Поул като че ли с един замах променила отношението си и започнала толкова ревностно да вярва на тъжния разказ, колкото била скептично настроена в началото. Като доказателство за това енергията, която проявила, за да се притече на помощ на горкия пострадал, съвсем не се изпарила, когато станало ясно, че той не е никой друг, а нашият синьор Брунони, на когото цял Кранфорд приписваше всички беди, случили се през последните шест седмици. Да! Жена му казала, че истинското му име било Самюел Браун — „Сам“ — както тя го наричала, но ние до края предпочетохме да го наричаме „Синьорът“ — това звучеше много по-добре. Разговорът със синьора Брунони завършил с това, че решили той да бъде поставен под лекарско наблюдение и лейди Гленмайър обещала да посрещне всички разноски във връзка с лекарските грижи. Начаса отишла при мистър Хогинс с молба да се качи на коня си и да отиде до „Изгряващото слънце“ още този следобед, за да прегледа синьора и установи какво е истинското му състояние. Както мис Поул каза, ако се налага да бъде придвижен в Кранфорд, за да бъде под непосредствения надзор на мистър Хогинс, тя ще се заеме да потърси квартира и да се погрижи за всичко останало. Мисис Робъртс била много мила през цялото време, но било ясно, че дългият им престой е причинил известно неудобство.

Мис Мати и аз, заедно с мис Поул, преживявахме силно тазсутрешното приключение. Говорехме за това цялата вечер, разглеждахме го във всякаква възможна светлина и си легнахме изпълнени с нетърпение да дочакаме утрото, когато положително някой щеше да ни каже какво е мнението на мистър Хогинс и какво е препоръчал, защото, както мис Мати отбеляза, макар мистър Хогинс да казваше „край на бачкането“ и „пукната пара не давам“ и наричаше преферанса „преф“, тя беше убедена, че той е един много почтен човек и извънредно способен лекар. Наистина ние много се гордеехме с лекарските способности на нашия кранфордски доктор. Често пъти, когато чуехме, че кралица Аделаид или херцог Уелингтън[63] са се разболели, ни се искаше да повикат мистър Хогинс, но като размислехме, виждахме, че за нас е по-добре да не го викат, защото, в случай че нещо ни заболи, какво щяхме да правим, ако мистър Хогинс бъдеше назначен за дворцов лекар. Като лекар той беше нашата гордост, но като мъж или по-скоро би трябвало да кажа като джентълмен… можехме само да поклатим глава, когато ставаше дума за него самия или споменехме името му, и ни се искаше да е чел писмата на лорд Честърфийлд[64] по времето, когато е било възможно да му се повлияе и маниерите му да станат по-изтънчени. Независимо от това всички бяхме убедени, че неговото авторитетно мнение в случая със синьора е безпогрешно и когато той каза, че при добри грижи и внимание ще може да се съвземе, ние вече не се страхуваме за здравето му.

Но макар и да не се страхувахме за здравето му, всяка от нас действаше така, като че ли имаше особено основание за тревога — какъвто всъщност беше случаят, преди мистър Хогинс да се заеме с него. Мис Поул намери чиста, удобна и непретенциозна квартира, мис Мати изпрати стола-носилка да го вземе, а Марта и аз затоплихме добре носилката, преди да тръгне от Кранфорд, като сложихме в нея една от онези подобни на тигани грейки за затопляне на леглата, пълна с нажежени до червено въглени, и после я оставихме добре затворена отвсякъде, заедно с дима, чак до момента, когато той щеше да се качи в нея. Лейди Гленмайър, под ръководството на мистър Хогинс, се зае с медицинската част и разрови всички нощни масички с шишенца с лекарства и разните там лъжички на мисис Джеймисън, без ни най-малко да се смущава, което накара мис Мати да изпита известна тревога какво щяха да кажат тази дама и мистър Малинър, ако знаеха какво става. Мисис Форестър направи прочутия си сладкиш с пелте, за да е готов за закуска, щом синьорът пристигне в квартирата. Да подари такъв сладкиш с пелте, беше най-големият признак на благоразположение, което милата мисис Форестър можеше да окаже. Мис Поул я беше помолила веднъж за рецептата, но срещна решителен отказ. Въпросната дама й каза, че не може да се раздели с рецептата си, докато е жива, и че след смъртта си ще я завещае, както изпълнителите на завещанието ще узнаят, на мис Мати. Какво мис Мати (или, както мисис Форестър я нарече, мис Матилда Дженкинс, спомняйки си тази точка от завещанието си, както и колко тържествен е такъв един случай) ще реши да направи с рецептата, когато стане нейно притежание — дали да я направи достояние на всички, или да я запази като семейна ценност за поколенията, — това тя не знае, нито пък има намерение да диктува как да се постъпи. Тя изпрати на нашия клет, болен фокусник една форма с този превъзходен, вкусен, изключителен сладкиш с желе. Кой казва, че аристокрацията била горда? Ето че една лейди от рода Тирел, произхождащ от великия сър Уолтър, който убил крал Руфус[65], в чиито жили тече кръвта на този, който убил малките принцове в Тауър[66], ето че тъкмо тя отива всеки ден да разбере какви лакомства да приготви за Самюел Браун, един шарлатанин. Наистина прекрасно е да виждаш какви добри чувства предизвиква пребиваването на този клетник между нас.

И също така прекрасно е да виждаш как голямата паника в Кранфорд, предизвикана от първото му появяване в турски одежди, изчезна яко дим, когато той дойде за втори път между нас — бледен и немощен, с тежък замъглен поглед, който едва просветваше само когато съзираше лицето на вярната си съпруга или на тяхното бледно и тъжно момиченце.

Ние някак си забравихме да се страхуваме. Смея да кажа, че това се дължеше на откритието, че този, който най-напред разпали със своето неповторимо изкуство нашата любов към чудесата, не притежаваше и най-обикновеното умение да се справи с един подплашен кон и това ни накара да почувстваме отново увереност у себе си. Мис Поул пристигаше с кошничката си по всяко време вечер, като че ли самотната й къщичка и пустият път, който водеше към нея, не са били никога нападани от „тази банда убийци“. Мисис Форестър каза, че нито тя, нито Джени трябва да обръщат внимание на обезглавената жена, която плаче и ридае в Даркнес Лейн, защото положително такива същества нямат власт да причинят зло на тези, които се стараят да вършат добро според своите сили, а Джени, цяла разтреперана, се съгласи с нея. Теорията на господарката обаче оказа слабо влияние върху поведението на прислужничката, докато тя не заши отвътре на дрехата си две парченца червен плат във формата на кръст.

Веднъж намерих мис Мати да завива топката, купена за едно пени, с парче шарен плат, изтъкан с цветовете на дъгата — същата топка, която вечер тя търкулваше под леглото си.

— Мила моя — каза тя, — сърцето ми се къса за това измъчено детенце. Макар че баща му е фокусник, то като че ли никога в живота си не е играло както трябва. Когато бях момиче, често правех много хубави топки за игра по този начин и си помислих, че ще се опитам, ако мога, да направя една красива топка от тази тук и да я занеса на Фийби днес следобед. Струва ми се, че „бандата“ е напуснала околността, защото вече нищо не се чува за техните издевателства и кражби.

Всички бяхме премного загрижени за опасното състояние на синьора, за да говорим за разбойници или духове. Наистина лейди Гленмайър каза, че изобщо не била чувала за някаква действителна кражба, освен че две момченца били откраднали ябълки от овощната градина на фермера Бенсън и че един пазарен ден няколко яйца били изчезнали от сергията на вдовицата Хейуърд. Но това означаваше да се иска прекалено много от нас. Не можехме да признаем, че паниката ни е била предизвикана така неоснователно. Мис Поул се отдръпна при тези думи на лейди Гленмайър и каза, че би желала да се съгласи с нея, че причината за нашата тревога е била много дребна, но като си спомнела този мъж, предрешен като жена, който направил опит да нахлуе в къщата й, докато неговите съучастници чакали отвън, и след като и самата лейди Гленмайър й съобщила за стъпките, забелязани на бордюрите от цветни лехи при мисис Джеймисън, и като имала предвид факта как дръзко мистър Хогинс бил ограбен пред собствената си врата… Но тук лейди Гленмайър я прекъсна и изрази дълбоко съмнение дали последната история не е изцяло съчинена само защото една котка откраднала месото. Тя така се изчерви, като казваше това, че аз съвсем не се учудих на начина, по който мис Поул настръхна, и сигурна съм, че ако лейди Гленмайър не беше „нейно благородие“, щяхме да чуем някое много по-силно възражение от: „Ами, как не!“ и откъслечните възклицания, които тя си позволи в присъствието на милейди. Но когато лейди Гленмайър си отиде, мис Поул започна дълго да поздравява мис Мати за това, че до този момент и двете са избягнали женитбата, а тя била забелязала, че женените хора винаги ставали крайно доверчиви. Тя наистина смята, че ако една жена не може да се откаже от брак, това показва голяма вродена доверчивост у жената и това, което лейди Гленмайър казала от ограбването на мистър Хогинс, показва много добре какво може да стане с човека, ако допусне такава слабост. Ясно е, че лейди Гленмайър е готова да приеме всичко, щом като е могла да повярва на тази скалъпена история за някакъв си овнешки врат и една котка. Той се опитал да внуши на мис Поул същото нещо, само че тя, както винаги, била нащрек и не вярвала твърде много на това, което мъжете казвали.

Ние бяхме благодарни, както на мис Поул й се искаше да бъдем, че изобщо не сме се омъжвали, но мисля, че бяхме дори още по-благодарни за това, че крадците напуснаха Кранфорд, така поне съдя от думите на мис Мати тази вечер край огъня. Очевидно тя гледа на един съпруг като на голям закрилник срещу крадци, разбойници и духове. Струва и се, че не би се осмелила да предупреждава непрекъснато младите хора да не се женят, както мис Поул прави това през цялото време. Разбира се, в женитбата има риск, както самата тя вижда сега, след като е живяла толкова дълго, но си спомня времето, когато и тя е изпитвала силно желание да се задоми както всички други.

— Нямам предвид някое определено лице, мила — побърза да каже тя и се спря, сякаш се опасяваше, че е признала твърде много, — просто старата история, нали знаеш, жените винаги казват „когато се оженя“, а мъжете „ако се оженя“.

Тя изрече тази шега с тъжен глас и струва ми се, че никоя от нас не се засмя, но аз не можех да видя лицето на мис Мати при мъжделивата светлина на огъня. След кратко време тя продължи:

— И все пак аз не ти казах истината. Беше толкова отдавна и никой изобщо не узна колко много си мислех за това по онова време, освен, разбира се, милата ми майчица, която се досещаше. Смея да кажа, че някога и аз си мислех, че няма да остана само мис Мати Дженкинс за цял живот. А сега дори и да срещна някой, който да поиска да се ожени за мен (а както мис Поул казва, човек не може да се чувства никога сигурен), аз не бих могла да го взема — надявам се, че няма да го вземе много присърце, но аз не бих могла да го взема — никой друг, освен този човек, за когото някога мислех, че ще се оженя, а него вече го няма. Той е мъртъв и никога не узна как стана така, че аз казах „не“, когато съм си мислила много, много пъти… е, няма значение какво съм си мислила. Господ нарежда всичко и аз съм много щастлива, мила. Никой няма толкова много добри приятелки като мен — продължи тя и взе ръката ми в своята.

Ако изобщо не знаех нищо за мистър Холбрук, можех да се обадя в настъпилата пауза, но тъй като знаех, не можех да измисля нищо, което да прозвучи естествено, и така и двете замълчахме за известно време.

— Някога баща ни ни караше да си водим дневник — започна тя, — на две колонки, на едната страна трябваше да отбелязваме как смятаме да прекараме деня и какви събития очакваме, а на другата страна, вечерта, трябваше да записваме онова, което действително се е случило. За някои хора това може да се окаже тъжен начин, по който те разказват за живота си. (Една сълза капна на ръката ми при тези думи.) Не искам да кажа, че моят беше тъжен, само че бе много различен от това, което очаквах. Спомням си, една зимна вечер седяхме край огъня в спалнята с Дебора, спомням си, като че ли беше вчера, ние чертаехме бъдещия си живот и двете имахме мечти, макар че само Дебора говореше на глас. Тя каза, че й се иска да се омъжи за някой архидякон и да записва повелите му към паството, а ти знаеш, мила, тя изобщо не се омъжи и доколкото зная, никога в живота си дори не е говорила с някой неженен архидякон. Аз никога не съм била амбициозна, нито пък бих могла да записвам повели, но си мислех, че ще мога да се грижа за дома си (майка ми ме наричаше „моята дясна ръка“), и винаги много съм обичала малките деца… и най-плахите бебенца протягаха ръчички към мен да ги взема. Когато бях момиче, прекарвах половината от свободното си време да наглеждам децата от селските къщи в околността, но не зная как се случи, когато станах тъжна и замислена, година или две по-късно, малките дечица се отдръпваха от мен и аз се отчуждих, макар че все още обичам децата, както ги обичах тогава, и усещам някакъв странен копнеж всеки път, щом видя майка с дете на ръце. Не, мила моя — и при внезапното пламъче, което лумна при падането на тлеещите въглени, забелязах, че очите й, плувнали в сълзи, бяха приковани в някаква призрачна представа за онова, което е могло да бъде, — знаеш ли, понякога сънувам, че имам малко детенце, винаги едно и също малко момиченце на около две годинки; то изобщо не расте, макар че го сънувам от много години. Мисля, че никога не съм го сънувала да говори или да издаде някакъв звук, то е мълчаливо и тихо, но идва при мен, когато е много нажалено или много доволно, и аз съм се събуждала от усещането на сладките му ръчички около врата ми. Само снощи — може би защото си легнах с мисълта да направя топката за Фийби — моето малко съкровище дойде в съня ми и вдигна устнички, за да го целуна, както съм виждала истинските бебета да вдигат устнички към истинските майки, преди да си легнат. Но всичко това са глупости, мила моя, и не се оставяй мис Поул да ти вдъхва страх от женитбата. Представям си, че човек може да бъде много щастлив и малко повече доверчивост помага да преживееш живота си без сътресения, много по-добре е, отколкото винаги да се съмняваш и да се съмняваш, и да виждаш трудности и неприятности във всичко.

Ако бях склонна да се плаша от женитбата, то нямаше да бъде заради думите на мис Поул, а поради съдбата на горкия синьор Брунони и жена му. И все пак човек добиваше кураж, като ги гледаше как при всичките си грижи и беди те мислеха един за друг, а не всеки само за себе си, и колко по-голяма беше радостта им, когато я изживяваха двамата или пък я споделяше и малката Фийби.

Един ден синьората ми разказа много неща за живота им до този момент. Започна с това, че аз запитах дали е вярно, че съпругът й има близнак, както разправяше мис Поул. Приликата била толкова удивителна, според мис Поул, че аз можех да се усъмня в нейните думи. Но синьората, или (както ние разбрахме, че предпочита да бъде наричана) мисис Браун, каза, че това било съвсем вярно. Много хора бъркали девера й със съпруга й, а това пък помагало извънредно много в тяхната професия. И тя продължи:

— При все че съвсем не мога да разбера как може някой да сбърка Томас с истинския синьор Брунони, но той казва, че това се е случвало, и естествено аз му вярвам. А той наистина е много добър човек. Не мога да си представя как щяхме да си платим сметката в „Изгряващото слънце“, ако не ни беше изпращал пари, но хората сигурно разбират твърде малко от изкуство, щом го вземат за моя съпруг. Ами че, госпожице, в трика с топката, когато моят съпруг разперва широко пръстите си и повдига елегантно малкия си пръст, Томас просто свива ръката си в юмрук и в него може да има скрити много топки. Освен това той никога не е бил в Индия и изобщо не знае как се носи правилно тюрбан.

— А вие били ли сте в Индия? — попитах аз доста учудена.

— О, да, много години, госпожице. Сам беше сержант в тридесет и първи полк и когато заповядаха полкът да замине за Индия, моята участ беше да го последвам и нямам думи да кажа колко съм благодарна, че стана така, защото, струва ми се, че щях да съм осъдена на бавна смърт, ако трябваше да се разделя със съпруга си. Но наистина, госпожице, ако знаех всичко предварително, струва ми се, че по-скоро бих умряла още тогава, там, отколкото да преживея това, което ми се случи. Вярно е, че можех да утешавам Сам и да бъда с него, но, госпожице, аз загубих шест деца — каза тя, поглеждайки ме с този странен поглед, който съм забелязвала само в очите на майките на умрели деца, един трескав поглед, сякаш търсят нещо, което никога вече няма да могат да намерят. — Да, шест деца ми умряха, като неразтворени пъпки, рано покосени в тази жестока Индия. След смъртта на всяко дете си мислех, че никога не ще мога, никога не бих обикнала отново дете и когато следващото идваше на бял свят, то получаваше не само отредената за него любов, но и по-дълбока любов, която идваше от мисълта за умрелите му братчета и сестричета. И когато наближаваше Фийби да се роди, аз казах на мъжа си: „Сам, като се роди детето и аз имам достатъчно сила, ще си замина. Това ще нарани жестоко сърцето ми, но ако и това пеленаче умре, ще полудея. Лудостта е вече у мен, но може би тя ще стихне, ако ме оставиш да отида крачка по крачка до Калкута с детето на ръце. Ще пестя, ще скътвам, ще прося и съм готова да умра, но да събера пари за връщане в Англия, където нашето детенце ще може да оживее“. Той ми позволи да вървя и нека бог да го благослови. Той пестеше от заплатата си, а аз пестях всяка монета, която успявах да получа от пране или от някоя друга работа, и когато Фийби се роди и силите ми се възвърнаха, тръгнах на път. Беше самотно пътуване: вървях през гъсти гори, мрачни, с натегнали дървета покрай реката (но аз бях израсла близо до реката Ейвън в Уоркшър, така че шумът от течащата вода ми напомняше за дома); вървях от станция на станция, от едно село до друго и носех детето си. У една от жените на офицерите бях виждала картинка, нарисувал я някакъв чужденец католик, госпожице, картинка на Девата с младенеца — спасител, госпожице. Тя го държеше в ръце, а наклоненото й тяло нежно го обгръщаше и бузите им се докосваха. И така, когато отидох да се сбогувам с жената на офицера, на която бях прала дрехи, тя горчиво заплака, защото и тя беше загубила децата си, но за разлика от мен нямаше вече дете, което да може да спаси, и аз се осмелих и я помолих да ми даде тази картинка. А тя се разплака още по-силно и каза, че нейните деца били при този малък благословен Исус, и ми я даде и ми каза, че била чувала, че тази картина била първоначално нарисувана върху дъното на едно буренце и това й придало тази закръглена форма. А когато тялото ми беше изтощено и душата изнурена (защото имаше моменти, в които се съмнявах, че мога някога да стигна у дома, и имаше моменти, когато си мислех за съпруга си, а по едно време си помислих, че детенцето ми умира), аз изваждах тази картинка и я гледах, докато ми се стореше, че майката проговаря и ме утешава. А местните жители бяха много добри. Ние не можехме да се разберем, но те виждаха детето на гърдите ми, идваха при мен и ми даваха ориз и мляко, а понякога и цветя, някои от тях изсуших. Веднъж, сутринта, бях много изморена и те искаха да остана при тях, това беше съвсем ясно, опитваха се да ме накарат да изпитам страх, за да не навляза в дълбоката гора, която наистина изглеждаше много странна и мрачна. На мен обаче ми се струваше, че Смъртта ме преследва и иска да грабне детето ми, струваше ми се, че трябва да продължа да вървя, без да спирам, и си мислех за това как господ се грижи за майките още от сътворението на света и че той ще се погрижи и за мен. Така се сбогувах и потеглих отново. А веднъж, когато аз и детенцето ми бяхме болни и имах нужда от почивка, бог ме поведе към едно място, където сам сред местните жители живееше един добър англичанин.

— И накрая стигнахте благополучно в Калкута?

— Да, благополучно. О, като разбрах, че имам само още два дни път, знаете ли, госпожице, може да е идолопоклонство, не зная, но бях близо до един от местните храмове и влязох вътре с бебето да благодаря на господа за голямата му милост, защото на мен ми се струва, че там, където други са се молили на своя бог в радост и в скръб, това място само по себе си е свещено. На кораба станах прислужница на една болнава лейди, която се привърза към бебето ми. Две години по-късно Сам можа да се уволни и се върна у дома при мен и при детето ни. Тогава трябваше да захване някаква работа, ала той не знаеше никакъв занаят, но преди много години беше научил някои трикове от един индийски факир. Той започна да се занимава с фокусничество и така му провървя, че извика и Том да му помага, като свой човек, разбирате, нали, не като фокусник, макар че Том започна да работи сега и за своя сметка. Тази прилика между близнаците ни помагаше извънредно много и голям брой номера, които те правеха заедно, излизаха много добре. А Томас е добър брат, но не умее да се носи така елегантно, както моят съпруг, така че не ми е ясно как успява да мине за синьор Брунони.

— Горката Фийби! — казах аз. Мислите ми се връщаха към пеленачето, което тя е носила на ръце цели сто мили.

— Да, наистина! Мислих, че никога няма да мога да я отгледам, когато се разболя в Чундерабадад, но този добър господар Дженкинс ни прибра и мисля, че само това я спаси.

— Дженкинс?! — казах аз.

— Да, Дженкинс. Струва ми се, че всички хора, които носят това име, са добри. Ето и тази мила възрастна дама, която извежда всеки ден Фийби на разходка!

Една мисъл проблесна в ума ми. Възможно ли е Господарят Дженкинс да се окаже изчезналият Питър? Вярно е, много хора бяха съобщили, че е мъртъв. Но също така е вярно, че някои бяха казали, че той достигнал до такава почит, каквато оказват на един Велики лама в Тибет. Мис Мати мислеше, че може да е жив. Ще трябва да събера още сведения.

Глава XII

Сгодена

Дали „Горкият Питър“ от Кранфорд е Господарят Дженкинс от Чундерабадад, или не? Както някой е казал, това е въпросът.

У дома, когато хората нямаше какво да правят, започваха да ме обвиняват в липса на дискретност. Липсата на дискретност беше моят кошмарен недостатък. Всеки си има кошмарен недостатък, нещо като постоянна характерна черта — piece de resistance[67], — с която приятелите му трябва да се справят. А обикновено те винаги се справят. Беше ми омръзнало да ми казват, че съм недискретна и несъобразителна, и аз реших поне веднъж да докажа, че мога да бъда образец на предпазливост и благоразумие. Реших да не издавам дори с намек съмненията си по отношение на Господаря. Ще събера доказателства и ще ги представя пред баща си, като пред семеен приятел на двете госпожици Дженкинс.

При своето издирване на факти често си спомнях как баща ми веднъж описа някакъв дамски комитет, който той председателствал. Каза, че ме можел да не си спомни за един пасаж от Дикенс, в който се говори за някакъв хор, където всеки запявал мелодията, която знаел най-добре, и я пеел за свое собствено удоволствие. И така, в този благотворителен комитет всяка дама подхващала този въпрос; който най-много я занимавал, и говорела по него за свое най-голямо задоволство, но без да спомогне за придвижването на въпроса, който се били събрали да обсъдят. Но дори и този комитет не би представлявал нищо пред кранфордските дами, когато се опитах да получа някакви ясни и определени сведения за ръста на „горкия Питър“, за вида му и кога и къде са чули за него за последен път. Например спомням си, че попитах мис Поул (а мислех, че съм избрала много подходящ момент за въпроса, защото го зададох веднъж, когато я срещнах на гости у мисис Форестър, а и двете дами познаваха Питър и аз си представях, че биха могли взаимно да освежат паметта си) какво знае последно за него и тогава тя спомена абсурдното съобщение, за което вече намекнах, че бил избран за Велик лама в Тибет. Това послужи за сигнал всяка от дамите да заприказва за това, което я интересува. Мисис Форестър започна със загадъчния пророк в „Лала Рук“[68] — да не би да съм си мислела, че той е предопределен да бъде Велик лама, макар че Питър не бил толкова грозен, всъщност бил доста красив, ако не се смятали луничките му. Изпитах благодарност, че тя каза двойно повече неща за Питър, но само миг след това се почувствах измамена, когато тази дама се отплесна и заприказва така красноречиво за „Роланд Калидор“ и за достойнствата на козметическите средства и маслата за коси изобщо, че аз се обърнах да слушам мис Поул, която (от ламите като товарни животни) беше стигнала до перуанските облигации и фондовата борса и лошото й мнение за акционерните банки изобщо и в частност за тази, в която мис Мати беше вложила парите си. Напразно се намесих.

— Кога беше това, през коя година чухте, че Питър бил Велик лама?

Всички заговориха на обща тема и заспориха дали ламите са карниворни животни, или не. В този спор те не бяха на равна нога, тъй като мисис Форестър (след като се бяха разгорещили и отново успокоили) призна, че винаги бъркала грамиворни с карниворни, т.е. тревопасни с месоядни, така, както бъркала хоризонтално с вертикално, но сетне така мило се извини, като каза, че по нейно време хората използвали такива многосрични думи само за упражнение по правопис.

Единственият факт, който научих от този разговор, беше, че действително последната вест за Питър била от Индия или „там някъде наблизо“ и че тази съвсем оскъдна новина за неговото местожителство дошла в Кранфорд през годината, когато мис Поул си донесла рокля от индийски муселин, отдавна вече износена, и преди да продължим, чухме историята за прането й, кърпенето й, залеза и упадъка й, докато била превърната в транспаранти. Това било през годината, когато Умуел дошъл в Кранфорд и тогава мис Мати искала да види слон, за да може по-добре да си представи как Питър го язди. Била видяла и една боа — съвсем не искала да си я представя в картините, които въображението и рисувало за местността, където Питър живеел, и през същата година, когато мис Дженкинс научила наизуст едно стихотворение и винаги го казвала на вечерните им събирания. Стихотворение за това как Питър бил „оглеждал човешкия род от Китай до Перу“[69] и всички смятали, че звучи много величествено и е много подходящо, защото Индия се намира между Китай и Перу, ако внимавате да завъртите глобуса отляво надясно, а не обратно.

Струва ми се, че моите въпроси и любознателността, която те разпалваха в умовете на моите приятелки ни оставиха слепи и глухи за това, което ставаше около нас. Струваше ми се, че слънцето изгрява и свети над Кранфорд и дъждът вали както обикновено аз не забелязвах никакви признаци в текущото ежедневие, които да вещаят някакво необичайно събитие. Убедена съм, че не само на мис Мати и мисис Форестър, но дори и на самата мис Поул, на която гледахме като на своего рода пророчица поради умението й да предвижда нещата още преди да са се случили, макар че тя не обичаше да тревожи приятелките си, като споделя с тях своите предвиждания — дори и на мис Поул се беше взел дъхът от учудване, когато дойде да ни каже удивителната новина. Но аз самата трябва да се съвзема, мисълта за това съобщение, макар и така отдалечено по време, спира дъха ми и обърква граматиката ми и ако не потисна вълнението си, и правописът ми ще пострада.

Ние седяхме — мис Мати и аз — съвсем както обикновено, тя на стола със син кретон с гръб към светлината и плетиво в ръце, а аз четях „Сейнт Джеймсис Кроникъл“ на глас. След още няколко минути щяхме да отидем по стаите си и да се понагласим, преди часа за посещения (дванадесет) в Кранфорд. Добре си спомням както датата, така и случката. Говорехме си за бързото оздравяване на синьора, откакто времето се беше позатоплило, възхищавахме се от умението на мистър Хогинс и съжалявахме, че му липсва изисканост и дори добри маниери, и като че ли по някакво странно съвпадение това именно беше предметът на разговора ни, когато чухме някой да чука на вратата… Някой посетител… Три ясни по-чуквания… И ние полетяхме (всъщност мис Мати не можеше да върви много бързо, тъй като наскоро й се беше обадил ревматизмът) към стаите си, за да сменим якичките и шапчиците си, когато мис Поул, качвайки се по стълбите, ни спря и извика:

— Не отивайте, не мога да чакам, зная, няма още дванадесет, но няма значение как сте облечени, трябва да говоря с вас.

Постарахме се да си дадем вид, че нашето втурваме не е причината за шума, който е чула, защото, разбира се, ние не искахме да се предполага, че притежаваме стари дрехи, които е удобно да се износват „в свещеното убежище на дома“, както мис Дженкинс много хубаво нарече задната стая, където прибираше бурканите със зимнина. И така, ние вложихме двойно по-голяма изисканост в държането си и действително бяхме много изискани за две минути, докато мис Поул си пое дъх и възбуди силно любопитството ни, като вдигна ръце в учудване и мълчаливо ги свали, сякаш това, което имаше да каже, беше твърде огромно, за да се опише с думи, и можеше да бъде изразено само с пантомима.

— Представете си само, мис Мати! Представете си! Лейди Гленмайър ще се жени… Ще се жени, искам да кажа… лейди Гленмайър… мистър Хогинс… Мистър Хогинс ще се жени за лейди Гленмайър!

— Ще се жени! — казахме ние. — Ще се жени! Това е лудост!

— Ще се жени — отсече мис Поул с категоричност, присъща на характера й. — Аз казах; ще се жени! Както и вие, аз също казах: „Ще стане за смях на всички!“ Можех да кажа: „Това е лудост!“, но се въздържах, защото чух новината на публично място в един магазин. Къде отива женската деликатност, не зная! Ние с вас, мис Мати, бихме се срамували, ако знаехме, че за нашите женитби се говори в бакалницата, и то в присъствието на бакалина!

— Но — каза мис Мати като човек, който се съвзема от удар — може би не е вярно. Може би сме несправедливи към нея.

— Не — отговори мис Поул. — Аз се погрижих да проверя. Отидох направо при мисис Фиц-Адъм, да взема назаем една готварска книга, която зная, че тя има, и поднесох поздравленията си a propos[70] колко трудно е за мъжете да поддържат дом, а мисис Фиц-Адъм се наду и каза, че това е наистина така, макар че как и откъде съм могла да го чуя, тя нямала представа. Каза, че брат й и лейди Гленмайър най-после са се „споразумели“. „Споразумели“, такава груба дума! Но милейди ще трябва да се примири с твърде голямата липса на финес. Имам основание да смятам, че мистър Хогинс вечеря редовно хляб, сирене и бира.

— Ще се жени! — каза мис Мати още веднъж. — Я виж! Това изобщо не ми е минавало през ум. Двама души, които ние познаваме, ще се женят. Това става толкова близо до нас!

— Толкова близо, че като чух, сърцето ми за миг спря да бие — каза мис Поул.

— Човек не знае чий ред ще е следващия път. Тук в Кранфорд горката лейди Гленмайър може би е мислила, че е в безопасност — рече мис Мати с нотка на мило съжаление.

— Ами! Как не! — каза мис Поул и тръсна глава. — Спомняте ли си песента на горкия капитан Браун „Тиби Фаулър“ и думите:

Постави я на кулата Тинток

и вятърът ще й довее мъж.

— Струва ми се, че това е станало, защото „Тиби Фаулър“ била богата.

— Е, у лейди Гленмайър има някаква привлекателност, от която, ако ме питате, бих се срамувала.

И аз изказах учудването си:

— Как е могъл да й се хареса мистър Хогинс? Съвсем не се учудвам, че той е харесал нея.

— О, не зная. Мистър Хогинс е богат и има много приятна външност — каза мис Мати. — Той е много благ и добросърдечен.

— Жени се за имота му, това е. Предполагам, че ще вземе и кабинета му с всичко останало — каза мис Поул, като се изсмя късо и сухо на собствената си шега.

Но като много хора, които мислят, че са направили строго и саркастично изказване, което е находчиво, тя престана да бъде така неумолима в момента, в който направи намека за лекарския кабинет. Ние се заловихме да размишляваме за начина, по който мисис Джеймисън ще приеме новината. Тази, която тя остави да наглежда къщата и да опази прислужничките от ухажори, е намерила свой ухажор. И то ухажор, когото мисис Джеймисън е отхвърлила като човек с просташко държане, когото не бива да допускат до отбраното общество на Кранфорд не само поради името му, но и поради гласа му, цвета на кожата му, ботушите му, които миришат на обор, а и той самият мирише на лекарства. Дали някога той е посетил лейди Гленмайър в дома на мисис Джеймисън? Ако го е направил, и хлорна вар не би могла да изчисти къщата, по мнението на собственицата. Дали срещите им са се ограничили само до случая, който ги събра в стаята на горкия болен фокусник, към когото, въпреки чувствата ни по отношение на този mesalliance[71], не можем да не признаем, че и двамата бяха извънредно добри. Оказа се, че една прислужничка на мисис Джеймисън заболяла и мистър Хогинс се грижил за нея няколко седмици наред. Така вълкът влязъл в кошарата и отвлякъл овчарката. Какво ли ще каже мисис Джеймисън? Ние гледахме в тъмното бъдеще така, както едно дете впива поглед в ракета, изстреляна в облачно небе, очаквайки с удивление да чуе свистенето, избухването и брилянтния дъжд от искри и светлина. След това ние се върнахме на земята и към настоящия момент, като се питахме (а всички бяхме еднакво невежи и никоя от нас нямаше никакви данни, от които да извлечем заключение) кога ще стане ТОВА. Къде? Колко ли е годишният доход на мистър Хогинс? Дали тя ще се откаже от титлата си? И как Марта и другите възпитани прислужнички ще трябва да известяват за посещението на брачната двойка, дали ще казват лейди Гленмайър и мистър Хогинс? А ние ще ги посещаваме ли? Дали мисис Джеймисън ще ни позволи? Или пък ще трябва да избираме между почитаемата мисис Джеймисън и деградиралата лейди Гленмайър? Всички ние харесвахме лейди Гленмайър много повече. Тя беше приветлива и мила, и дружелюбна, и приятна, а мисис Джеймисън беше скучна и мудна, и помпозна, и досадна. Но ние бяхме признавали властта на последната от толкова дълго време, че сега дори самата мисъл за отхвърляне на забраната, която очаквахме, изглеждаше като проява на нелоялност.

Мисис Форестър ни изненада, както си бяхме с кърпените шапчици и репризирани якички, а ние изобщо забравихме за тях, горейки от желание да видим как тя ще понесе новината; съвсем лоялно оставихме мис Поул да я съобщи, макар че ако бяхме склонни да се възползваме нечестно, можехме да избързаме да разкажем всичко, тъй като тя получи един съвсем ненавременен пристъп на кашлица за около пет минути, след като мисис Форестър влезе в стаята. Никога няма да забравя умолителното изражение на очите й, докато ни гледаше с носна кърпичка пред устата си. Погледът й говореше по-ясно от думите: „Не оставяйте природата да ми отнеме съкровището, което е само мое, макар че в момента не мога да се възползвам от него.“ И ние я изчакахме да заговори.

Изненадата на мисис Форестър беше равна на нашата, а тя се почувства още по-засегната, защото трябваше да прояви съчувствие към човек от своята среда, а виждаше по-добре от нас как такова държане нанася позорно петно на аристокрацията.

Когато тя и мис Поул си тръгнаха, ние се опитахме да се поуспокоим, но мис Мати беше действително разстроена от новината, която научи. Тя направи сметка и се оказа, че са изминали повече от петнадесет години, откак била чула, че някой неин познат щял да се жени, с изключение на мис Джеси Браун, и както тя каза, това предизвикало голямо смущение у нея и я карало да има чувството, че не може да си представи какво още може да се случи.

Не зная дали си въобразявам, или е факт, но винаги съм забелязвала, че след съобщение за предстояща женитба, в какъвто и да е кръг, неомъжените жени от този кръг подновяват облеклото си с необичаен трепет и го правят по-пъстро, сякаш искат да известят по един мълчалив и несъзнателен начин: „И ние също сме моми.“ Не бях чувала от много години мис Мати и мис Поул да говорят и да си мислят толкова много за бонета, рокли, шапчици и шалове, колкото през двете седмици, последвали това посещение. А може да се е дължало и на пролетта, тъй като месец март беше топъл и приятен, а мериносовите, касторените и вълнените платове от всякакъв вид бяха неприветливи и не отразяваха светлите бляскави лъчи на слънцето. Но не дрехите на лейди Гленмайър бяха спечелили сърцето на мистър Хогинс, тъй като тя вършеше добрите си дела облечена в още по-изтъркани дрехи отпреди. Макар че през кратките мигове, в които я съзирах на черква или другаде, тя като че ли избягваше да се среща с приятелките си, а лицето й грееше с младежка руменина; устните й изглеждаха по-червени, по-сочни и по-трепетни отпреди, когато бяха стиснати, а грейналият й поглед дълго оглеждаше всичко наоколо, като че ли тя се опитваше да заобича Кранфорд и всичко в него. Мистър Хогинс изглеждаше по-широкоплещест и сияеше, като минаваше по средната пътека в черква, а съвсем новите му ботуши скърцаха — признак, че възнамерява да промени положението си, който не само можеше да се види, но и да се чуе. Разказваха, че ботушите, които е носел до този момент, били същите, с които преди двадесет и пет години тръгнал да посещава пациентите си в Кранфорд; все ги подновявал, и горе, и долу, кончови и ходила, токове и подметки, черна кожа и кафява кожа, толкова много, че никой не може да каже колко пъти е ставало това.

Никоя от дамите в Кранфорд не пожела да прояви благосклонност към женитбата, като поздрави едната или другата страна. Искаше ни се да отминем това събитие, докато нашият суверен, лейди Джеймисън, се върне и ни подскаже как да действаме. Ние чувствахме, че е по-добре да се отнасяме към годежа по същия начин, както към краката на испанската кралица, като към факт, който несъмнено съществува, но колкото по-малко се говори за него, толкова по-добре. Ние бяхме раздразнени от това ограничение, наложено на езиците ни, защото, щом не можем да говорим с никоя от съответните страни, как щяхме да получим отговор на въпросите, които жадувахме да зададем? Представата ни за достойнствата на мълчанието бледнееше пред нашето любопитство, когато мислите ни получиха нова насока при съобщението на съдържателя на най-големия магазин в Кранфорд — чиято търговия, според случая, се простираше от бакалия и сиренарство до дамски шапки, — че пролетните модели били пристигнали и ще бъдат изложени следващия вторник в магазина на Главната улица. Мис Мати не желаеше да си купи нова копринена рокля, преди да ги е видяла. Вярно, че бях предложила да поискам да ми изпратят мостри от Драмбл, но тя отхвърли предложението ми, като внимателно намекна, че не е забравила разочарованието си във връзка с морскозеления тюрбан. Бях благодарна, че се намирах в Кранфорд сега, за да противодействам на шеметната привлекателност на някоя жълта или алена коприна.

Тук е мястото да кажа няколко думи за себе си. Споменала бях старото приятелство на баща ми със семейство Дженкинс, дори не съм сигурна дали не съществува някакво далечно родство помежду ни. Той с удоволствие ми разреши да прекарам цялата зима в Кранфорд, имайки предвид едно писмо, което мис Мати му беше писала по време на паниката. Подозирам, че в него тя беше преувеличила силата и храбростта ми като защитник на дома. Но сега, когато дните нараснаха и станаха по-приятни, баща ми започна да настоява за моето връщане, а аз само отлагах с една странна, отчаяна надежда, че ако мога да се добера до някакво ясно сведение, ще открия, че разказът на синьората за Господаря Дженкинс съвпада с това, което знаех за „горкия Питър“, за неговото появяване и изчезване, сведения, които можах да отсея от разговорите с мис Поул и мисис Форестър.

Глава XIII

Преустановени плащания

Във вторник сутринта, деня, в който мистър Джонсън щеше да изложи новите модели, пощаджийката донесе две писма вкъщи. Казвам пощаджийката, но би трябвало да кажа жената на пощаджията. Той беше един куц обущар, много спретнат, честен човек, уважаван в целия град, но никога не разнасяше писмата, освен в специални случаи, като на връх Коледа или на разпети петък. В тези дни писмата, които трябваше да се раздадат в осем часа сутринта, се появяваха чак в два или три следобед, тъй като всички обичаха горкия Том и го приемаха радушно в тези празнични дни. Той винаги казваше, че „добре се е натъпкал, тъй като имаше две-три къщи, където и дума не можеше да става да не седне заедно със стопаните на закуска“. И докато свършеше с последната закуска, той пристигаше при някой друг приятел, който току-що започваше обяда. С каквото и да го изкушаваха обаче, Том беше винаги трезвен, учтив и усмихнат и както мис Дженкинс казваше, даваше добър урок по търпение, който, тя не се съмняваше, щеше да събуди това ценно качество в съзнанието на някои хора, в които, ако не беше Томас, то можеше да си остане заспало и неоткрито, а търпението действително спеше в съзнанието на мис Дженкинс. Тя винаги очакваше писма и винаги барабанеше по масата, докато пощаджийката се отбиеше или отминеше. На Коледа и разпети петък тя барабанеше по масата от закуска, докато отиде на черква, и след черква до два часа, освен ако не трябваше да подкладе огъня, при което непременно събаряше или ръжена, или машата, или лопатката и се скарваше на мис Мати за това. Но когато Томас дойдеше, той биваше наистина сърдечно посрещнат и богато нагостен. Мис Дженкинс, застанала над него като смел дракон, го разпитваше за децата — как са те — какво правят — в кое училище ходят; хокаше го, ако още някое беше на път да се появи на бял свят, но изпращаше за всички, дори за бебетата, своя подарък от по един шилинг и коледен сладкиш и добавяше и половин крона[72] за бащата и майката. За мис Мати пощата нямаше и наполовина такова значение, но тя за нищо на света не би посрещнала Томас по-зле, нито пък би го лишила от обичайния дар, макар че можех да забележа, че изпитваше известна плахост при тази церемония, на която мис Дженкинс гледаше като на славна възможност да даде съвет и да облагодетелства и други същества от човешкия род. Мис Мати крадешком напъхваше събраните накуп пари в ръката му, като че ли изпитваше някакъв срам. Мис Дженкинс му даваше всяка монета поотделно с думите: „Ето това е за тебе! Това за Джени!“ и т.н. Мис Мати дори правеше знак на Марта да излезе от кухнята, докато той се хранеше, и доколкото зная, веднъж дори бе примигнала при вида на бързо изчезналата храна в една синя памучна кърпа за нос. Мис Дженкинс едва ли не му се караше, че не си обирал чинията докрай, макар и да е препълнена, изричаше напътствия при всяка негова хапка.

Отплеснах се доста от двете писма, които ни чакаха на закуска този вторник. Моето беше от баща ми. Писмото на мис Мати беше напечатано на машина. Това на баща ми беше просто писмо, писано от мъж. Искам да кажа, че беше много скучно и не даваш никакви сведения, освен че е здрав, че много било валяло, че търговията била в застой и че се носели неприятни слухове. След това ме питаше известно ли ми е дали мис Мати все още притежава акции от Таун ънд каунти банк, тъй като бил чул твърде нежелателни новини относно банката; всъщност нищо повече с това, което бил предвиждал и предрекъл преди много години на мис Дженкинс, когато тя настоявала да вложи малкото си състояние в тази банка — единствената неразумна стъпка, предприета от тази жена, до колкото той знае (сигурна съм, това е бил единственият път, когато тя е действала против съветите му). Ако обаче се случи нещо лошо, аз, разбира се, не трябва и да мисля да напускам мис Мати дотогава, докато мога да й бъда полезна, и т.н., и т.н.

— От кого е писмото ти, мила? Моето е една много учтива покана, подписана „Едуин Уилсън“, с която ме викат да присъствам на едно важно събрание на акционерите на Таун ънд каунти банк, което ще се състои в четвъртък, двадесет и първи, в Драмбл. Наистина много са внимателни, спомнили са си за мен.

Не исках да слушам за това „важно събрание“, защото, макар че не разбирам много от финанси, страхувах се, че това потвърждаваше казаното от баща ми. Във всеки случай помислих си, че лошите новини идват винаги много бързо, така че реших да не казвам нищо за своята тревога, а просто й отговорих, баща ми е добре и изпраща сърдечни поздрави. Тя въртеше писмото из ръцете си и не преставаше да се възхищава. Накрая рече:

— Спомням си, че изпратиха едно също като на Дебора, но аз не се учудих тогава, защото всички знаят какъв бистър ум имаше тя. Страхувам се, няма да мога много да им помогна, наистина, ако започнат да правят някакви сметки, аз положително ще им преча, защото никога не съм могла да смятам наум. Спомням си, че Дебора много искаше да отиде и дори си поръча ново боне за случая, но когато настъпи определеният ден, тя се беше силно простудила и те й изпратиха едно много любезно сведение за това какво са направили. Мисля, че бяха избрали директор. Мислиш ли, че искат да отида да им помогна да си изберат директор? Положително ще избера без колебание баща ти.

— Баща ми няма акции в банката — казах аз.

— А, да, спомням си. Струва ми се, той беше много против това Дебора да купи техни акции. Но тя бе делова жена и винаги имаше собствено мнение и ето, виждаш ли, плащат ни по осем процента толкова години вече.

Това беше много неприятна тема за мен, тъй като почти знаех каква е истината. Реших да променя разговора и я попитах по кое време мисли тя, че ще е най-добре да отидем да видим новите модели.

— Ами, мила моя — каза тя, — ето каква е работата. Според етикета не трябва да отиваме преди дванадесет; но нали знаеш, по това време целият Кранфорд ще се събере там и не е хубаво да проявяваме прекалено любопитство към дрехите, гарнитурите и шапките, когато всички ни гледат. Не подобава на изискани хора да проявяват прекалено любопитство в такива случаи. Дебора умееше винаги да изглежда така, сякаш последната мода не представлява нищо ново за нея. Този маниер беше усвоила от лейди Арли, която наистина знаеше всички нови моди още от Лондон. Така че, струва ми се, можем просто да прескочим дотам тази сутрин, след закуска, тъй като бездруго ми трябва половин фунт[73] чай, и после можем да отидем на горния етаж и да разгледаме съвсем спокойно всичко и да видим точно как ще трябва да си ушия новата копринена рокля, а после, след дванадесет, можем да отидем с незаангажирано съзнание, освободено от всякакви мисли за дрехи.

Заговорихме за новата копринена рокля на мис Мати.

Разбрах, че наистина за пръв път в живота си тя щеше да избере нещо за самата себе си, тъй като мис Дженкинс е била винаги с по-решителен характер и е налагала своя вкус. Учудващо е как такива хора винаги преуспяват само благодарение на силната си воля. Мис Мати изпитваше предварително удоволствие при мисълта за лъскавите гънки на плата, сякаш с петте златни лири, които беше отделила за него, можеше да закупи всичката коприна в магазина, и (като си спомних как аз самата загубих три часа в един магазин за играчки, преди да реша за кое чудо да похарча монетата от три сребърни пенса) бях много доволна, че отиваме рано, за да може милата мис Мати да има достатъчно време на разположение и да изпита удоволствие от проблема на избора.

Ако можеше да попадне на някой хубав морскозелен цвят, то роклята щеше да бъде морскозелена, ако ли не, тя беше склонна да вземе царевичножълта или сребристосиво; ние разисквахме каква ширина трябва да има платът, докато стигнахме до вратата на магазина. Щяхме да купим чай, да изберем коприната и след това да се изкатерим по витата желязна стълба, която водеше към някогашното помещение на плевнята, сега превърнато в изложбен салон за модни дрехи.

Младежите, които работеха при Джонсън, имаха отличен вид, докарани с най-хубавите си връзки, те се въртяха край тезгяхите с удивителна пъргавина. Поискаха веднага да ни заведат горе, но верни на принципа първо работата, после удоволствието, ние останахме да си купим чай. Тук разсеяността на мис Мати я подведе. Ако някога случайно разбереше, че е пила зелен чай, по което и да е време на деня, тя смяташе за свое задължение да лежи след това будна половината от нощта (а тя го е пила неведнъж, без да подозира, и той не е имал такъв ефект). Следователно зеленият чай беше забранен в дома й, а днес тя самата поиска този противен артикул под впечатлението, че говори за коприната. Във всеки случай грешката беше скоро оправена и след това започна истинското разгъване на топовете с коприна. По това време вече магазинът се изпълни с хора, тъй като беше пазарен ден в Кранфорд и много от фермерите и селяните от околността бяха дошли. Приглаждаха коси, оглеждаха се боязливо и хвърляха погледи изпод полуспуснати клепачи, изпълнени с желание да отнесат вкъщи на жените и момичетата известна представа за необичайното оживление, и все пак имаха чувството, че не са на място сред издокараните продавачи, пъстрите шалове и шарените басми. Един мъж с честен вид си проправи път до щанда, край който стояхме, и смело поиска да види един-два шала. Другите селяни не прекрачваха отдела за бакалски стоки, но очевидно нашият съсед дотолкова беше изпълнен с най-мили намерения по отношение на жена си, изгората си или дъщеря си, че не чувстваше някакво неудобство, и аз веднага си зададох въпроса кой от двамата, дали мис Мати или той, ще занимава продавача по-дълго време. Той намираше, че всеки следващ шал е по-красив от предишния, а що се отнася до мис Мати, тя се усмихваше и въздишаше над всеки нов топ, който биваше изнесен — единият цвят караше да се откроява другият, а всичките вкупом можеха, както тя каза, да накарат дори дъгата да бледнее.

— Боя се — рече тя, колебаейки се, — че който и да избера, все ще си мисля, че е трябвало да взема друг. Погледни този тъмночервения! Толкова топъл цвят е за през зимата. Но сега идва пролет, нали така? Как ми се ще да имам дреха за всеки сезон — каза тя, снишавайки глас, както ние всички правехме в Кранфорд, когато говорехме за нещо, което желаехме да имаме, но не можехме да си го позволим. — Но — продължи тя по-високо и с по-весела нотка — щях да си имам много неприятности и грижи, ако ги имах, и така мисля, че ще взема само една коприна. Но коя да е тя, миличка?

И сега тя задържа колебливо в ръцете си една лилава коприна на жълти капки, докато аз измъкнах една сивкавозелена коприна, която се беше съвсем загубила сред по-бляскавите цветове, но която въпреки всичко беше много хубава по един свой ненатрапчив начин. Вниманието ни беше привлечено от нашия съсед. Беше избрал шал за около тридесет шилинга[74] и лицето му беше грейнало от щастие, като си представяше, без съмнение, приятната изненада, която щеше да направи на някоя Моли или Джени в своя дом. Той беше измъкнал кожена кесия от джоба на бричовете си и беше подал една банкнота от пет лири, с която да заплати за шала и за някои пакети, които му донесоха от отдела за бакалски стоки, и точно в този момент привлече вниманието ни. Продавачът разглеждаше банкнотата с озадачен вид, изпълнен със съмнение:

— Таун ънд каунти банк! Не съм съвсем сигурен, но струва ми се, че получихме предупреждение тази сутрин да не приемаме банкноти, издадени от тази банка. Ще отида да попитам мистър Джонсън, сър, но боя се, че трябва да ви помоля да платите с монети или с банкнота, издадена от друга банка.

Никога дотогава не бях виждала така бързо изражението на някое лице да премине в смут и обърканост. Дожаля ми, като видях тази внезапна промяна.

— По дяволите! — каза той, удряйки с юмрук по масата, като че ли искаше да разбере кое от двете, масата или юмрукът, е по-кораво. — Това момче говори така, сякаш банкноти и злато се търкалят по улицата.

Мис Мати забрави за копринената си рокля поради интереса, който мъжът предизвика. Струва ми се, че тя не чу името на банката, и аз се боях и разтревожих, да не би да го чуе, затова започнах да се възхищавам от лилавата коприна на жълти капки, която само преди минути не бях одобрила. Но нямаше полза.

— За коя банка ставаше дума? Искам да кажа, от коя банка са вашите банкноти?

— Таун ънд каунти банк.

— Може ли да видя? — каза тя тихо на продавача и кротко измъкна банкнотата от ръката му в момента, в който той я връщаше обратно на фермера.

Мистър Джонсън много съжалявал, но според сведенията, които получил, банкнотите, издадени от тази банка, нямали повече стойност от бракувана хартия.

— Не мога да разбера — се обърна към мен мис Мати с тих глас. — Това е нашата банка, нали? Таун ънд каунти банк?

— Да — казах аз. — Тази лилава коприна ще подхожда много на новата ви шапка, струва ми се — продължих аз, вдигайки надипления плат така, че светлината да пада върху него, и ми се искаше мъжът да побърза и да си отиде, а в същото време у мен се породи съмнение доколко разумно беше от моя страна и правилно ли беше да позволя мис Мати да направи тази скъпа покупка, ако състоянието на банката беше действително така лошо, както ставаше ясно от отказа да се приемат нейни банкноти.

Но мисис Мати възвърна присъщото си кротко, изпълнено с достойнство държане, което много й подхождаше, и като сложи внимателно ръка върху моята, каза:

— Остави коприните за минутка, мила. Не ви разбирам, господине. — И тя се обърна към продавача, който обслужваше фермера. — Тази банкнота фалшива ли е?

— О, не, госпожице. Това е редовно издадена банкнота, но виждате ли, госпожице, издадена е от акционерна банка, за която има сведения, че е пред фалит. Мистър Джонсън просто изпълнява задълженията си, госпожице, и аз съм убеден, че мистър Добсън ще разбере това.

Но мистър Добсън не можеше да отвърне с усмивка на поклона, с който го умоляваха да прояви разбиране. Той въртеше разсеяно банкнотата в ръката си, загледан тъжно в пакета с току-що избрания шал.

— Това е такъв удар за човек, който е беден — каза той, — който печели всеки грош с пот на челото си. Но няма какво да се прави. Вземете си обратно шала, момко. Лизи ще продължи да си ходи с наметката още известно време. Що се отнася до фурмите за малките, тях ще ги взема — обещал съм им ги, но тютюнецът и другите неща…

— Аз ще ви дам пет златни лири за вашата банкнота, добри ми човече — каза мис Мати. — Мисля, че тук трябва да има някаква голяма грешка. Аз самата имам акции в банката и съм сигурна, че щяха да ме уведомят, ако нещата не вървят както трябва.

Продавачът се надвеси над тезгяха и пошушна нещо на мис Мати. Тя го погледна със съмнение.

— Може и така да е — каза тя. — Но аз нямам претенции да разбирам от делови работи. Зная само, че ако е банкрутирала и ако честните хора трябва да загубят парите си, защото имат наши банкноти… не мога да се изразя — каза тя, осъзнала изведнъж, че се е впуснала в едно дълго изречение и има четирима души за аудитория, — аз просто само ще сменя тези златни монети за банкнотата, ако обичате — обърна се тя към фермера, — и тогава ще можете да вземете шала за жена си. Това означава само, че ще трябва да изчакам още няколко дни, за да си купя копринена рокля — продължи тя, обръщайки се към мен. — Дотогава, убедена съм, че всичко ще се разреши.

— Но ако се разреши в обратен смисъл? — казах аз.

— Ами в такъв случай аз просто съм постъпила честно като акционер, като съм дала парите на този добър човек. Съвсем съм наясно с това, което правя. Но нали знаеш, че никога не съм могла да говоря така разбрано, както други хора могат, само, моля ви, дайте ми вашата банкнота, мистър Добсън, ако обичате, но продължавайте да си правите покупките с тези златни лири.

Човекът я гледаше с мълчалива признателност… прекалено смутен, за да може да изрази с думи благодарността си, той се помая минута или две, прехвърляйки банкнотата в ръцете си:

— По никой начин не искам някой друг да загуби вместо мен, но нали виждате, пет лири са много пари за човек — със семейство, а както казвате, има много по-голяма вероятност след ден-два банкнотата пак да струва колкото златото.

— Няма никаква надежда това да стане, приятелю — каза продавачът.

— Още по-голямо основание да я взема — каза мис Мати спокойно.

Тя побутна златните лири към мъжа, който бавно даде банкнотата в замяна.

— Благодаря. Ще почакам ден-два, преди да си купя някоя от тези коприни, тогава може да имате и по-голям избор. Мила, хайде да се качим на горния етаж.

Ние разглеждахме моделите така подробно и с такъв огромен интерес, като че ли платът за ушиването на някои от тях беше вече купен. Съвсем не личеше, че дребното събитие долу в магазина е намалило любопитството на мис Мати към кройката на ръкавите или фасона на полите. Веднъж-дваж ние се поздравихме за идеята, че можем сами и необезпокоявани да разгледаме бонетата и шаловете, но през всичкото това време съвсем не бях сигурна, че разглеждаме моделите сами и необезпокоявани, тъй като една фигура ми се мяркаше, скриваше се и изчезваше зад пелерините и наметалата; и с един ловък ход аз се изправих лице срещу лице с мис Поул, също в утринен костюм (отличителното беше, че мис Поул беше без зъбите си и носеше воал, за да прикрие липсата им), и тя като нас дошла със същата цел, обаче припряно се сбогува, защото, както ми каза, имала главоболие и не се чувствала разположена да води разговор. Когато слязохме долу и минахме през магазина, учтивият мистър Джонсън ни очакваше. Бяха му съобщили за смяната на златото за банкнотата и изпълнен с добри чувства и искрена доброта, но и с известна липса на такт, той искаше да изкаже съчувствието си на мис Мати и да изясни истинското състояние на нещата. Можех да се надявам единствено, че е чул някакви преувеличени слухове, защото той каза, че акциите й са равни на нула и че банката не е в състояние да заплати дори шилинг срещу лира от задълженията си. Доволна бях, че мис Мати все още проявяваше известна недоверчивост, но не бих могла да кажа доколко тя беше истинска или престорена, или се дължеше на сдържаността, присъща на жените с положението на мис Мати в Кранфорд, които биха сметнали, че достойнството им ще пострада, ако изразят, дори и едва забележимо, изненада, смут или друго подобно чувство пред хора с по-ниско от тяхното обществено положение или на публично място в някой магазин. Във всеки случай ние се прибрахме мълчаливо у дома. Срамувам се да призная, но аз като че ли бях доста раздразнена и ядосана от държането на мис Мати, когато тя така решително размени банкнотата. От сърце ми се искаше да има нова копринена рокля, от която имаше въпиеща нужда. Обикновено тя беше толкова нерешителна, че всеки можеше да я върти на пръста си. В този случай аз чувствах, че няма смисъл да се опитвам да й повлияя, но това не пречеше да съм недоволна от случилото се.

Някъде след дванадесет часа и двете заявихме, че сме задоволили любопитството си към изложените модели и че се чувстваме изморени (а всъщност бяхме потиснати) и нямаме желание да излезем отново, но все още не бяхме заговорили за банкнотата, когато изведнъж нещо ме прихвана и аз запитах мис Мати дали смята за свой дълг да предлага златни лири срещу всички банкноти на Таун ънд каунти банк, които се мернеха пред очите й. Тя ме погледна с тъжен поглед, като че ли предизвиках ново объркване в злочестото й съзнание; миг, два тя мълча, след това каза, милата ми, скъпа мис Мати, без следа от обвинение в гласа:

— Мила моя, никога не съм смятала, че имам това, което хората наричат голям ум. Често пъти за мен е много трудно да реша как да постъпя в даден случай. Много съм благодарна на… много съм благодарна, че разбрах своя дълг тази сутрин, като гледах там бедния човек, но за мен е голямо напрежение да мисля непрекъснато какво трябва да направя, ако това или онова се случи. Струва ми се, че предпочитам да почакам и видя какво ще стане в действителност, и не се съмнявам, че ако не се паникьосам и не се тревожа прекалено много предварително, някой ще ми помогне. Знаеш, душичке, че не съм като Дебора. Ако Дебора беше жива, не се съмнявам, че щеше да се погрижи нещата да не стигнат дотук.

Никоя от нас нямаше много апетит на обяд, при все че се опитвахме да разговаряме бодро за незначителни неща. Когато се оттеглихме във всекидневната, мис Мати отключи писалището и започна да преглежда сметките си. Така съжалявах за това, което й казах сутринта, че не посмях да проявя самонадеяност, като предложа да й помогна. Оставих я сама с озадачено вдигнати вежди, а погледът й следеше молива в разграфената страница. След време тя затвори тефтера със сметките, заключи писалището и притегли стола си до моя, край огъня, където седях замислена и тъжна. Плахо пъхнах ръката си в дланта й. Тя я стисна, без да каже нито дума. Най-после, овладявайки гласа си, тя каза спокойно:

— Ако тази банка пропадне, аз ще загубя сто четиридесет и девет лири, тринадесет шилинга и четири пенса годишен доход, ще ми останат само тринадесет лири годишно.

Стиснах силно и здраво ръката й. Не знаех какво да кажа. Усетих (беше доста тъмно, за да мога да видя лицето й) как пръстите й трепнаха конвулсивно в ръката ми и разбрах, че ще заговори отново. Чух ридание в гласа й, когато каза:

— Надявам се, че не е неправилно, че не е грешно от моя страна… но, ох, доволна съм, че всичко това беше спестено на Дебора. Тя не би понесла подобно разорение… притежаваше такъв издигнат благороден дух.

Само това каза тя за сестра си, която беше настояла да вложат малкото си състояние в тази злощастна банка. Тази вечер ние закъсняхме повече от обикновено със запалването на свещта и седяхме тъжни и мълчаливи, докато светлината не ни накара да се почувствуваме засрамени, че не разговаряме.

Все пак след чая всяка се залови за работата си, наложихме си да бъдем бодри и действително бяхме, разговаряйки за това безкрайно чудо — годежа на лейди Гленмайър. Мис Мати беше почти склонна да мисли, че в това нямаше нищо лошо.

— Нямам намерение да отричам, че мъж в къщата създава грижи. Не съдя от своя собствен опит, понеже баща ми беше много прибран човек, изтриваше си краката внимателно, като жена, преди да влезе. Но все пак един мъж някак си знае какво трябва да се направи в момент на затруднение. Сигурно ще е много приятно да има някой, готов да ти подаде ръка. Ето например лейди Гленмайър, вместо да се люшка насам-натам и да се чуди къде да се установи, ще има сигурен дом всред добри, приятни и мили хора, каквито са и нашата добра мис Поул, и мисис Форестър. А мистър Хогинс е всъщност един много представителен мъж; е, що се отнася до неговите маниери, какво от това, че не са много изискани, познавала съм хора с много добри сърца и много умни при това, които някои не смятаха за изискани, но които бяха и верни, и нежни.

Тя изпадна в кротко мечтание за мистър Холбрук и аз не я прекъснах. В главата ми усилено зрееше план, който замислях от няколко дни и който този надвиснал фалит на банката ме накара да доведа до решителна стъпка. Тази нощ, след като мис Мати си легна, предателски запалих отново свещта, седнах във всекидневната, за да съчиня писмо до Господаря Дженкинс, писмо, което да му повлияе, ако това е Питър, а ако е чужд човек, да изглежда просто като едно изреждане на сухи факти. Черковният часовник удари два, преди да завърша писмото.

Следващата сутрин дойде вестта, официално и неофициално, че Таун ънд каунти банк е прекратила плащанията. Мис Мати беше разорена.

Тя се опита да говори спокойно с мен, но когато стигна до голия факт, че ще трябва да живее с пет шилинга на седмица, не можа да не пророни някоя сълза.

— Не плача за себе си, мила — каза тя, изтривайки очите си. — Плача, струва ми се, заради тази глупава мисъл как майка ми би жалила, ако знаеше какво става. Тя винаги се е грижила много повече за нас, отколкото за себе си. Но не един бедняк живее с по-малко средства от мен, а аз не съм много екстравагантна и, слава богу, след като платя за овнешкия врат и дам заплатата на Марта и наема, няма да имам нито грош дългове. Горката Марта, мисля, че ще й е мъчно да ме напусне.

Мис Мати ми се усмихна през сълзи. Тя много би искала да можех да видя само усмивката й, а не сълзите.

Глава XIV

Приятели в нужда

Добър пример беше за мен, а, струва ми се, и за много други начинът, по който мис Мати пристъпи веднага към икономии, които знаеше, че трябва да направи при променилите се обстоятелства. Когато слезе долу да говори с Марта и да й съобщи новината, аз се измъкнах с писмото до Господаря Дженкинс и отидох до дома на синьора, за да получа точния адрес. Помолих синьората да запази тайна. Наистина в маниера й на жена на военен се чувстваше известна стегнатост и резервираност и тя винаги говореше колкото е възможно по-малко, освен под напора на силно вълнение. Имаше и още нещо, което правеше тайната ни двойно по-сигурна, синьорът вече се беше съвзел дотолкова, че очакваше с нетърпение след няколко дни отново да започне да пътува и да прави фокуси; и той, и жена му заедно с малката Фийби щяха да напуснат Кранфорд. Намерих го да разглежда голям плакат в червено и черно, в който се описваха уменията на синьор Брунони. Там липсваше само името на града, в който щеше да се състои следващото представление. Той и жена му бяха така погълнати от задачата да изпишат с най-голям ефект червените букви (можеше да ги напишат и като заглавие с отличаващ се шрифт), че мина известно време, преди да мога да задам въпроса си насаме. И аз направих някои предложения, но се разколебах съвсем искрено в разумността им в момента, в който синьората изказа своите съмнения и аргументи по този важен въпрос. Най-после получих адреса, който записах, както го чух, и той ми се стори твърде странен. На път за дома пуснах писмото в пощата и после за минута останах загледана в дървения квадрат със зяпналия разрез в него, застанал като преграда между мен и писмото, което само преди миг държах в ръката си. Както животът си отива, така и то си отиде и никога нямаше да се върне. Морските вълни ще го подхвърлят и може би дори ще го опръскат, ще бъде носено под палмите и ароматът на тропика ще проникне в него; този малък къс хартия, така близък и обикновен само преди час, се беше втурнал в бяг към далечни, диви страни отвъд реката Ганг. Но нямаше време за губене в такива размишления. Побързах да се върна у дома, защото мис Мати можеше да почувства отсъствието ми. Марта ми отвори вратата с подпухнало от плач лице. В момента, в който ме видя, тя отново избухна в сълзи, сграбчи ръката ми, повлече ме навътре и като затръшна вратата, ме запита дали наистина всичко, което мис Мати е казала, е вярно.

— Никога няма да я оставя! Не, няма! Така й рекох и й казах, че не мога да си представя как й даде сърце да ме предупреждава да напусна. Нямаше да имам очи да го направя на нейно място. Да не съм аз такава никаквица като Рози на мисис Фиц-Адъм, дето й се опънала заради заплатата си, след като е живяла седем и половина години на едно място. Казах й, че във всеки случай не съм такава, дето ще слугува на Мамон[75], защото мога добре да разбера кога имам добра господарка, ако тя не може да разбере кога има добра прислужница…

— Но, Марта — казах аз, прекъсвайки я, докато си триеше сълзите.

— Да ги нямаме такива: „Но, Марта!“ — отвърна тя на моя укорителен тон.

— Чуй нещо разумно…

— Не ща да чувам нищо разумно — каза тя, вече овладяла напълно гласа си, който се давеше от хълцане. — Нещо разумно значи това, което някой друг има да каже. Аз пък си мисля, че това, което аз казвам, е съвсем разумно, но — разумно или не — ще го кажа и ще си държа на него. Имам пари в спестовната банка и си имам голям запас от дрехи, и нямам намерение да напускам мис Мати. Няма, ако ще да ме предупреждава по сто пъти на ден.

Тя сложи ръце на кръста, сякаш искаше да ми покаже, че ме предизвиква, и наистина съвсем не знаех как да започна да я увещавам, когато и аз чувствах, че мис Мати, която от ден на ден ставаше по-немощна, се нуждае от грижите на тази добра и вярна жена.

— Е, добре… — рекох аз най-после.

— Хубаво, че започвате с „е, добре“, ако бяхте започнали с „но“ както преди, хич нямаше да ви слушам. А сега може да продължите.

— Зная, че много ще липсвате на мис Мати, Марта…

— И аз й рекох така. Много ще й липсвам и тя ще съжалява цял живот — Марта ме прекъсна тържествуващо.

— И все пак тя ще има толкова малко… съвсем, съвсем малко средства… да живее, че не виждам как ще може да осигурява храна и за теб, тя едва ще има колкото за себе си. Казвам ти това, Марта, защото зная, че ти си като приятелка на милата мис Мати, но може би няма да й се иска хората да говорят за това.

Това явно представяше нещата в още по-черна светлина, отколкото мис Мати й ги беше обрисувала, защото Марта просто се отпусна на най-близкия стол и се разплака на глас (ние стояхме прави в кухнята).

Най-после свали престилката от очите си, погледна ме настоятелно в лицето и запита:

— Тази ли е причината мис Мати да ми нареди да не правя пудинг днес? Каза ми, че не обичала много сладки неща и вие и тя сте щели да ядете само по един овнешки котлет. Но аз ще й се възпротивя. Хич не й казвайте, ама ще направя един пудинг, и то такъв, че да й хареса, и аз ще платя за него, така че имайте грижата тя да яде. Не един човек се е утешавал в скръбта си, като е виждал да слагат на масата вкусно ядене.

Доволна бях, че енергията на Марта взе веднага практическа насока и тя се залови за пудинга, защото по този начин се предотврати свадливото разискване дали трябва, или не трябва да напусне мястото си при мис Мати. Тя си завърза чиста престилка и се приготви да отиде до магазина да купи масло, яйца и каквото друго й беше необходимо. Не пожела да вземе ни троха от продуктите за готвене, които имаше вкъщи, но отиде и взе колкото пари й трябваха от един стар порцеланов чайник, в който държеше личния си капитал.

Мис Мати беше много тиха и немалко тъжна. Не след дълго се опита да се усмихне, заради мен. Взехме решение да пиша на баща си и да го помоля да дойде да се посъветваме и щом изпратихме писмото, започнахме да разискваме плановете за в бъдеще. Идеята на мис Мати беше да наеме една самостоятелна стая и да задържи само тези мебели, които са необходими за мебелирането й, а да продаде останалите. От своя страна аз бях по-амбициозна и по-непримирима. Премислях как една жена, преминала средна възраст и с образование, каквото жените от добрите семейства получаваха преди петдесет години, би могла да се изхрани или да си помогне материално, без фактически да загуби доброто си обществено положение, но накрая се отказах и от тази последна уговорка и се чудех какво изобщо би могла да върши мис Мати.

Мис Мати се гордееше с това, че блестеше в изкуството да прави хартиени запалки за свещи или, както предпочиташе да ги нарича, „фишеци“ от цветна хартия, изрязани така, че да наподобяват пера, а също и да плете жартиери, разнообразени с изящни бодове. Бях казала веднъж, след като получих подарък един красив чифт, че се изкушавах да изпусна един от тях на улицата, за да може хората да му се възхитят, но разбрах, че тази малка шега (а това наистина беше шега) много силно разстрои чувството й за благоприличие и тя я прие разтревожено, със сериозно безпокойство да не би някой ден това изкушение да вземе връх, така че аз наистина съжалих, че съм си позволила да се пошегувам. Подарък от такива фино изработени жартиери, букет от шарени запалки или колода карти, на която по някакъв тайнствен начин е навит копринен конец, бяха добре известните белези на благоразположението на мис Мати. Но дали ще се намери някой, който да плаща, за да се научат децата му на такова изкуство? И дали мис Мати ще продаде заради тези мръсни пари сръчността и умението си, с които тя създава дребни неща с голяма стойност за тези, които я обичат?

Разбира се, първото нещо, за което можеше да се помисли, беше учителстването. Ако мис Мати можеше да преподава нещо на децата, това щеше да й даде възможност да бъде сред малките пакостничета, на които тя се радваше от сърце. Прехвърлих в мисълта си всичко, което тя умееше да прави. Някога съм я чувала да казва, че можела да свири на пиано: „Ah! Vous dirai-je, maman?“[76], но това било много отдавна. Бледото отражение на музикална дарба беше загинало преди много години. Някога тя също е можела много хубаво да вади модели за английска бродерия с помощта на тънък лист, който се поставял върху образеца, за да се прекопира, и като опирала и двата на стъклото на прозореца, тя отбелязвала фестоните и дупчиците. Но това е най-многото, което модела да постигне в областта на рисуването, и, струва ми се, че с него нямаше да стигне далеч. Или пък да вземем например клоновете на солидното английско образование — бродиране и използване на глобуса се преподаваха в кранфордското училище за девойки, където всичките търговци изпращаха дъщерите си. Очите на мис Мати бяха отслабнали и съмнявам се дали можеше да разчете броя на нишките в един модел, изработен с камгарна прежда, и дали можеше действително да различи оттенъците в цветовете, необходими, за да се изработи лицето на кралица Аделаида във верноподаническите бродерии с вълна, които сега бяха на мода в Кранфорд. А що се отнася до изучаването на земното кълбо и астрономията, мен самата никога не ме е бивало много, така че може би не мога да съдя компетентно за възможностите на мис Мати да преподава този клон от образованието. Правило ми е обаче впечатление, че екватори, тропици и тям подобни мистериозни кръгове представляваха наистина твърде въображаеми линии за нея и тя гледаше на знаците на Зодиака като на нещо, останало от черната магия.

Помислих и за четенето, писането и смятането, но всяка сутрин, когато четеше съответната глава от Библията, тя винаги се покашляше, като стигнеше до дълги думи. Съмнявах се дали ще може да изчете една от главите с родословия, без да се изкашля. Що се отнася до писането, тя пишеше хубаво и внимателно — но правописът й! Като че ли й се струваше, че колкото по-особено напише думата и с колкото по-голямо усилие, толкова повече внимание оказва на своя кореспондент, и думи, които обикновено написваше съвсем правилно в писмата си до мен, се превръщаха в абсолютни загадки, когато пишеше до баща ми.

Не! Нямаше нищо, което тя да може да преподава на подрастващото кранфордско поколение, освен ако младежта не беше готова да се научи от нея да подражава на търпението й, смиреността, кротостта и спокойния начин, по който приема, че има много неща, които не умее да върши. Продължавах да размишлявам, докато Марта, с подуто и изкривено от плач лице, не съобщи, че обядът е готов. Мис Мати проявяваше понякога някои незначителни чудатости, на които Марта беше склонна да гледа като на капризи, незаслужаващи да им се обръща внимание, и явно ги приемаше като детски приумици, от които една възрастна дама на петдесет и осем години би трябвало вече да се е излекувала. Но днес тя много грижливо се беше съобразила с всичко. Хлябът беше нарязан така, че да отговаря напълно на представата на мис Мати за съвършенство, защото този бил начинът, който майка й предпочитала. Завесата на прозореца беше дръпната така, че да скрие безжизнената тухлена стена на съседската конюшня и все пак да може да се вижда всяко нежно листенце на тополата, която се разлистваше с пролетна пищност. Марта говореше на мис Мати с тон, който тази добра, с грубоват език прислужничка обикновено съкровено пазеше за малките дечица и с който никога не съм я чувала да се обръща към някой възрастен.

Бях забравила да кажа на мис Мати за пудинга и се страхувах, че може да не го оцени, тъй като днес тя явно нямаше апетит, така че използвах момента, когато Марта изнесе месото, за да я въведа в тайната. Очите на мис Мати се изпълниха със сълзи и тя не можеше да проговори, за да изрази изненада или радост, когато Марта влезе, носейки пудинга високо, а той имаше съвършената форма на полегнал лъв. Лицето на Марта сияеше тържествуващо, когато го сложи на масата с възторженото: „Ето!“ Мис Мати искаше да изрази своята благодарност, но не можеше. Тогава тя взе ръката на Марта и я стисна сърдечно, което от своя страна отприщи сълзите на момичето, а и аз самата едва можах да запазя необходимото спокойствие. Марта се втурна навън, а мис Мати трябваше да се изкашля няколко пъти, преди да може да проговори. Накрая тя каза:

— Ще ми се да запазя този пудинг във витрина, мила моя.

Представата за тоя полегнал лъв с очи от френско грозде, поставен на почетно място на полицата над някоя камина, така ми се понрави, че аз започнах истерично да се смея, което много изненада мис Мати.

— Извинявай, мила, но аз по-рано действително съм виждала и по-грозни неща, поставени във витрина — каза тя.

И аз също, неведнъж, а твърде често, затова веднага станах сериозна и сега вече едва сдържах сълзите си и двете започнахме да ядем пудинга, който наистина беше отличен, само че сякаш всяка хапка засядаше на гърлото, тъй като сърцата ни преливаха от вълнение.

Имаше извънредно много неща, за които трябваше да се помисли, та затова не разговаряхме много този следобед, който премина много спокойно. Но когато Марта внесе самовара, мен ме осени нова идея. Защо мис Мати да не продава чай — да стане комисионер на Източноиндийската чайна компания, която съществуваше тогава? Не виждах какво може да се възрази срещу такъв план, още повече, че предимствата бяха много, разбира се, при положение че мис Мати успее да преодолее чувството за падение и се съгласи да продава чай. Той не беше нито мазен, нито лепкав — мазност и лепкавост бяха две неща, които мис Мати не можеше да понася. Не беше необходима и витрина. Наистина налагаше се да има една малка дискретна табелка, че има право да продава чай, но аз се надявах, че може да й се намери такова място, където никой да не я забелязва. А и чаят не беше някаква тежка стока, та да претовари крехката мис Мати, която нямаше сили. Само фактът, че се купува и продава, беше единствената пречка за моя план.

Докато отговарях доста разсеяно на въпросите на мис Мати — също така несъзнателно долових някакво топуркане по стълбите и шепот пред вратата, която веднъж действително се отвори и затвори като от някаква невидима сила. След малко Марта влезе, теглейки подире си едър, висок млад мъж, пламнал от стеснение, който, за да избегне смущението си, непрекъснато приглаждаше перчема си.

— Моля, госпожице, това не е никой друг, а Джем Хърн — каза Марта, като го представи по този начин. Тя беше така задъхана, че аз като че ли я виждах да се боричка с него, преди да го накара да преодолее неохотата си да бъде представен на тази изискана театрална сцена: гостната на мис Матилда Дженкинс. — И моля, госпожице, той иска да се ожени за мен веднага. И моля, госпожице, ние искаме да си вземем наемател, само един тих наемател, за да свързваме двата края; и ние сме готови да наемем, която и да е удобна къща и, мила мис Мати, мога ли да се осмеля, дали имате нещо против да живеем в една къща? И Джем иска това толкова много, колкото и аз. (Към Джем)… Какъв си дебелак! Защо не ме подкрепиш?… Но той наистина иска да направим така, много иска… нали, Джем?… Само че нали виждате, зашеметил се е, дето трябва да говори пред фини хора.

— Не е там работата — намеси се Джем, — а че ти изведнъж така ме изненада, а аз не съм си мислил да се женим толкова скоро. И твоите припрени приказки могат да объркат човек. Не че съм против, госпожице (обръщайки се към мис Мати), само че Марта е винаги много припряна, като й влезе нещо в главата, а женитбата, госпожице… женитбата, ако мога така да кажа, приковава човека. Ами право да си кажа, няма да имам нищо против, след като вече се оженим.

— Моля, госпожице — каза Марта, която подръпваше ръкава му и го побутваше с лакътя си и по всякакъв начин се опитваше да го прекъсне, докато той говореше, — не му обръщайте внимание, той ще се съгласи. Ами че той снощи ме молеше и молеше, и колко пъти ме е искал, още повече, че му казах, че и дума не може да става още много години напред, а сега той просто е стреснат от тази внезапна радост. Нали така, Джем, и ти искаш да си вземем квартирант, както и аз. (Последва силно сръгване в ребрата.)

— Ами да! Ако мис Мати иска да живеем в една къща… иначе нямам намерение да ми се пречкат разни чужди хора — каза Джем с такава липса на такт, че можах да забележа как Марта се вбеси, тъй като се опитваше да представи нещата като че ли тяхното най-голямо желание е да си имат квартирант и че всъщност мис Мати ще изглади пътя им към щастието и ще се окаже най-голямата благодат за тях, ако само се съгласи да живее при тях.

Самата мис Мати беше силно смутена и от двамата. Тяхното или по-скоро Мартиното внезапно решение и желание да се жени я обърка и се изпречи между нея и замисления от Марта план, който тя беше взела присърце. Мис Мати започна:

— Бракът е много сериозно нещо, Марта.

— Действително е така, госпожице — обади се Джем. — Не че имам нещо против Марта.

— Не ме оставяше на мира и все ме питаше да кажа кога точно ще се женим — каза Марта с пламнало лице, готова да се разплаче от яд, — а сега ме засрамва пред господарката ми и пред всички.

— Не, Марта, недей, хайде, недей! Само че на човек му се иска да си поеме дъха — каза Джем, опитвайки се напразно да я хване за ръката. Тогава, като видя, че е по-дълбоко засегната, отколкото предполагаше, направи опит да се овладее и с още по-чистосърдечно достойнство, което само преди десет минути дори не можех да си представя, че притежава, той се обърна към мис Мати и каза:

— Надявам се, че знаете, госпожице, че се чувствам задължен да зачитам всеки, който е добър към Марта. Винаги съм гледал на нея като на своя бъдеща съпруга, а тя неведнъж ми е говорила за вас като за най-добрата жена на света. И макар че простата истина е, че не желая да си правя живота сложен с обикновени наематели, вие във всеки случай, госпожице, ще ни направите чест, ако дойдете да живеете при нас, и сигурен съм, че Марта ще стори всичко, което може, за да се чувствате удобно. А пък аз ще стоя колкото може повече настрана, а това, струва ми се, ще е най-доброто, което един такъв непохватен мъж като мен може да направи.

В това време мис Мати припряно сваляше очилата си, изтриваше ги и отново ги слагаше и все пак успя да каже:

— Моля ви, не избързвайте с женитбата си заради мен! Моля ви, недейте! Женитбата е нещо толкова сериозно и тържествено.

— Мис Матилда ще помисли по вашето предложение, Марта — казах аз. Предимствата, които тяхната идея предлагаше, ми направиха силно впечатление и аз не желаех да изпусна възможността да размислим по въпроса. — Убедена съм, че нито тя, нито аз ще забравим някога твоята доброта, нито пък вашата, Джем.

— Ами така си е, госпожице! Разбира се, аз имам най-добри намерения, макар че малко се сащисах от това напиране веднага да се женя, така да се каже, и може да не се изразявам съвсем както трябва. Но, разбира се, че искам. Само дайте ми време да свикна. Хайде, Марта, жено, няма смисъл да плачеш така и да замахваш по мен, щом се приближа.

Последното беше казано под сурдинка и имаше такъв ефект, че Марта се втурна вън от стаята, последвана от любимия си, който тръгна да я успокоява. А мис Мати седна и заплака от сърце, като ми обясняваше, че плачела, защото мисълта, че Марта ще се омъжи толкова скоро, я стреснала и че тя никога нямало да си прости, че е накарала горкото същество да прибърза. Струва ми се, че изпитвах по-голямо съжаление към Джем, отколкото към Марта, но и двете с мис Мати оценявахме напълно добротата на тази честна двойка, при все че не говорехме много за това, а много повече за сполуките й несполуките в брака.

Следващата сутрин, много рано, получих бележка от мис Поул, толкова мистериозно загъната и с толкова восъчни печати по нея, които да осигурят пълна тайна, че се наложи да разкъсам хартията, преди да мога да я разгъна. Когато започнах да чета написаното, едва разбирах какво иска да каже, така заплетено беше, като пророчество на оракул. Във всеки случай разбрах, че трябва да отида при мис Поул в единадесет часа. Числото „единадесет“ беше изписано с букви, както и с цифри, и „преди пладне“ подчертано два пъти, като че ли беше възможно да отида в единадесет през нощта, когато обикновено цял Кранфорд си е легнал и заспал още в десет часа. Нямаше подпис, а само обърнатите инициали на мис Поул „П. Е.“, но тъй като Марта ми подаде бележката с „мис Поул изпраща сърдечни поздрави“, не се нуждаех от никакъв вълшебник, за да ми разкрие от кого е бележката, а ако името на изпращача трябваше да се запази в тайна, добре стана така, че бях сама, когато Марта ми я предаде.

Отидох у мис Поул в определения час. Вратата ми отвори малката й прислужничка Лизи, издокарана като в празник, сякаш някакво голямо събитие предстоеше да се случи в този делничен ден. А и гостната на горния етаж беше подредена съобразно тази представа. Масата беше постлана с най-хубавата зелена покривка за карти и на нея бе наредено всичко необходимо за писане. На бюфетчето беше поставена табла с току-що налято шише игличено вино и бишкоти. Самата мис Поул беше нагиздена като за тържество в очакване на посетители, макар че беше само единадесет часът. Там беше и мисис Форестър, плачеше тихо и тъжно и сякаш моето присъствие предизвика нов прилив от сълзи. Преди още да успеем да се поздравим по един траурно мистериозен начин, отново се чу почукване на вратата и мисис Фиц-Адъм се появи, зачервена от ходене и вълнение. Изглежда, че това беше цялата компания, която се очакваше, тъй като сега мис Поул показа по няколко начина, че е готова да съобщи дневния ред на събранието, като разбутваше огъня, отваряше и затваряше вратата и секнеше носа си. След това тя ни нареди около масата, като се постара да ме настани точно срещу себе си, и най-накрая ме запита дали тъжната новина е вярна, защото тя се страхува, че мис Мати е загубила цялото си състояние и че случаят е именно такъв.

Разбира се, моят отговор можеше да бъде само един и аз никога не съм виждала израз на по-неподправена скръб от тази, изписана по лицата на трите жени пред мен.

— Как ми се иска мисис Джеймисън да беше тук — каза мисис Форестър най-после, обаче, ако съдя по изражението на мисис Фиц-Адъм, тя не можеше да подкрепи такова пожелание.

— Но и без мисис Джеймисън — каза мис Поул с нотка на засегнато честолюбие в гласа, — ние, дамите от Кранфорд, събрани в моята приемна стая, можем да вземем някакво решение. Много добре си представям, че никоя от нас не е това, което наричат богаташка, макар че всяка от нас има добро материално положение, достатъчно да задоволи един изискан, елегантен вкус, и никога няма да си позволи просташка показност.

(Забелязах, че при тези думи мис Поул погледна едно малко картонче, скрито в шепата й, на което предполагам, че беше нахвърляла някои бележки.)

— Мис Смит — продължи тя, обръщайки се към мен (приятелски аз бях известна на цялата компания като Мери, но това беше един тържествен случай), — аз водих личен разговор с тези дами. Сметнах за свое задължение да направя това вчера следобед във връзка с нещастието, сполетяло нашата обща приятелка, и ние всички, до една, се съгласихме, че докато имаме излишни средства, е не само наш дълг, но и наше удоволствие, истинско удоволствие, Мери — тук гласът й почти секна и тя трябваше да изтрие очилата си, преди да продължи, — да дадем това, което можем, за да я подкрепим — мис Матилда Дженкинс. Но като вземем предвид деликатното чувство за независимост в съзнанието на една изискана жена (сигурна съм, че тя отново прибягна до картончето), ние бихме желали да вложим нашата лепта по един таен и скрит начин, така че да не накърним тези чувства, които току-що споменах. И целта, с която ви помолихме да се срещнете с нас тази сутрин, е, че като имаме предвид, че вие сте дъщерята… че вашият баща всъщност е неин доверен съветник по всички финансови въпроси, ние си помислихме, че ако се посъветвате с него, можете да измислите някакъв начин, по който нашият принос да бъде представен като нещо, което законно се полага на мис Матилда Дженкинс, нещо, което тя трябва да получи от… Вероятно вашият баща би могъл да се справи с този неясен за нас въпрос.

Мис Поул приключи посланието си и се огледа за одобрение и съгласие.

— Аз изразих вашето мнение, госпожи, нали? И докато мис Смит премисли своя отговор, разрешете ми да ви предложа една малка закуска.

Моят отговор щеше да бъде кратък. Аз изпитвах в сърцето си по-голяма благодарност, отколкото бях в състояние да изразя с думи, така че само промънках нещо в смисъл, че аз ще предам на баща си това, което мис Поул каза, и ако нещо може да се уреди за милата мис Мати. И тук аз окончателно се разстроих и трябваше да се съвзема с чаша игличено вино, преди да спра сълзите си, потискани през последните два дни. Най-лошото беше, че всички дами се разплакаха в хор. Плачеше дори мис Поул, която беше казвала стотици пъти, че да издаваш чувствата си пред когото и да било, е признак на слабост и липса на самоконтрол. Тя се овладя, изпитвайки леко нетърпение и яд към мен за това, че разплаках всички, и, струва ми се, още повече и за това, че не можах да й отвърна с такава реч като нейната. Ако знаех предварително какво ще се каже и ако имах и аз картонче, на което да изразя преди това чувствата, които вероятно щяха да се надигнат в душата ми, бих се опитала да й доставя удоволствие. При това положение мисис Форестър беше тази, която заговори, след като ние отново се успокоихме:

— Нямам нищо против да заявя сред приятели, че аз съм… Не! Не съм действително бедна, но струва ми се, не може да се каже, че съм богата; бих искала да съм… заради милата мис Мати… но моля, ще напиша на един запечатан лист какво мога да дам. Иска ми се да е повече, мила Мери, действително ми се иска да е повече.

Сега разбрах с каква цел имаше хартия, писалки и мастило на масата. Всяка една от тях написа сумата, която можеше да дава ежегодно, подписа се и загадъчно подпечата листа с восък. Ако тяхното предложение се приемеше, само на баща ми щеше да е позволено да отвори листовете, като запази под клетва тайната. Ако това не станеше, те щяха да получат обратно листовете си.

Когато церемонията приключи, аз станах да си вървя, но като че ли всяка от дамите искаше да си поговори насаме с мен. Мис Поул ме задържа в гостната, за да ми обясни защо в отсъствието на мисис Джеймисън тя е застанала начело на това „начинание“, както й правеше удоволствие да нарича тази своя дейност, а също и да ме уведоми, че е узнала от добър източник, че мисис Джеймисън ще се върне незабавно у дома си, изпитвайки крайно недоволство от своята етърва, която ще се наложи тутакси да напусне дома й и ще трябва, така мислеше тя, да си замине още същия следобед за Единбург. Разбира се, тази новина не можеше да ми бъде предадена в присъствието на мисис Фиц-Адъм, още повече, че мис Поул беше склонна да смята, че годежът на лейди Гленмайър с мистър Хогинс щеше да рухне пред разразилото се недоволство на мисис Джеймисън. Интервюто ми с мис Поул завърши с няколко сърдечни въпроса относно здравето на мис Мати.

Слизайки надолу по стълбите, намерих мис Форестър да ме чака пред вратата на столовата, тя ме вмъкна вътре и след като затвори вратата, се опита на два-три пъти да подхване една тема, която явно не й се удаваше, и аз започнах да губя надежда, че ще може въобще да се изясни за какво става дума. Накрая се разбра. Бедната възрастна жена, треперейки през цялото време, ми каза, като че ли това, което си призна, беше голямо престъпление, колко ограничени, съвсем ограничени са средствата й за живеене; признание, което се чувстваше принудена да направи, опасявайки се, да не би да си помислим, че малката лепта, спомената в нейния лист, е пропорционална на любовта и почитта й към мис Мати. И все пак тази сума, от която доброволно се отказвала, представлявала всъщност повече от една двадесета част от средствата, които имала, за да живее, да поддържа къщата и малката прислужничка и всичко останало, както подобава на една Тирел по рождение; а когато целият й доход не възлизал дори на сто лири годишно, лишаването й от една двадесета част от него щяло да я принуди да прави много внимателно икономии и да се отказва от много неща, дребни и незначителни в световен мащаб, които обаче имат различна стойност в счетоводството на едни други тефтери, за които и аз съм слушала. Така й се искало да е богата, каза тя и повтаряше това свое желание, без да мисли за себе си, изпълнена с горещ стремеж и мечти да може да отрупа мис Мати с повече материални блага.

Мина известно време, преди да мога да я утеша и да си тръгна, а когато излизах от къщата, бях пресрещната от мисис Фиц-Адъм, която също имаше да ми каже нещо поверително, но почти съвсем противоположно на това, което бях вече чула. Не й се искало да запише цялата сума, която можела да си позволи да отдели и била готова да даде. Тя ми каза, че няма да може никога да погледне мис Мати в очите, ако реши да й даде толкова, колкото й се иска.

— Мис Мати — продължи тя, — за която знаех, че е такава изискана лейди, когато аз не бях нищо повече от едно селско момиче и идвах на пазара с яйца и масло, и разни такива неща. Защото баща ми, макар и заможен, ме караше винаги да правя това, което майка ми е правила преди мен, и аз трябваше да идвам всяка събота в Кранфорд и да имам грижата да продавам продуктите, да следя цените и какво ли не. Спомням си, един ден срещнах мис Мати по пътя, който води към Кумхърст. Тя вървеше по пътечката за пешеходци, която, както знаете, е доста издигната над пътя и един джентълмен яздеше до нея и й говореше нещо, а тя беше свела поглед към игликите, които беше набрала, и ги късаше, и струва ми се, че плачеше. Но след като отмина, тя се обърна и изтича подире ми, за да попита, о, колко мило го направи, за горката ми майка, която лежеше на смъртно легло. И когато аз се разплаках, тя взе ръката ми в своята, за да ме утеши, а джентълменът стоеше и я чакаше през цялото време, а клетото й сърце преливаше от някаква мъка, сигурна съм в това. А аз си помислих, че за мен беше голяма чест да ме заговори по такъв мил начин дъщерята на енорийския свещеник, която ходи на гости в Арли Хол. От този ден насам я заобичах, макар че може би нямам право, но ако можете да измислите някакъв начин, по който да ми е позволено да дам малко повече средства, без никой да знае, ще съм ви много благодарна, мила моя. А брат ми на драго сърце ще я лекува безплатно с лекарства, пиявици и каквото трябва. Зная, че той и нейно благородие (божичко, никога не съм си мислила в дните, за които ви говорих, че някой ден ще стана снаха на някоя аристократка!) са готови да направят всичко за нея. Ние всички сме готови.

Казах й, че съм убедена в това и обещах какво ли не, притеснена от мисълта, че трябва да се прибера у дома при мис Мати, която с право ще се чуди какво ли е станало с мен — отсъствах вече два часа, без да мога да обясня къде съм била. Тя обаче не беше забелязала как времето върви, тъй като бе заета с безброй дребни приготовления, необходими, преди да направи сериозната стъпка да напусне този дом. Очевидно й доставяше успокоение да се занимава с неща, които щяха да сведат домакинството й почти до минимум, защото тя казваше, че всеки момент, в който се спирала да помисли, я обземал споменът за горкия човек с неговата банкнота от пет лири и имала чувството, че е съвсем непочтена, а ако това кара самата нея да се чувства неудобно, какво ли усещат директорите на банката, които познават много по-добре нещастието, последвало този крах. Тя направо ме ядосваше, като се раздвояваше и изпитваше състрадание ту към тези директори (които си представяше, че са съкрушени и имат угризения на съвестта, че така лошо са стопанисвали средствата на другите хора), ту към тези, които като самата нея бяха потърпевши. В действителност тя смяташе, че бедността като че ли е по-леко бреме от угризенията на съвестта, но лично аз се съмнявам, че директорите ще се съгласят с нея.

Отдавна скътани съкровища бяха извадени на бял свят, за да проверим каква парична стойност имат, която за щастие беше много малка, защото не зная как мис Мати щеше да си наложи да се раздели с такива вещи, като сватбения пръстен на майка й, странната недодялана брошка, с която баща й загрозяваше жабото на ризата си, и така нататък. Във всеки случай стигнахме до известна яснота относно паричната им стойност и бяхме готови да посрещнем баща ми, който дойде на следващата сутрин.

Няма да ви отегчавам с подробностите по деловите въпроси, а и една от причините да не говоря за тях е, че не бях съвсем наясно какво направихме тогава, а и сега не мога да си спомня какво е било. Мис Мати и аз седяхме и одобрявахме сметки, предложения, известия и документи, от които мисля, че никоя от нас не разбираше ни дума. Баща ми беше трезвомислещ човек, решителен, с превъзходни делови качества и ако направехме и най-незначителното запитване или проявяхме и най-малкото желание да разберем нещо, той казваше рязко:

— А? А? Ами че ясно е като бял ден. Какво имате против?

И тъй като не можехме да разберем нищо от това, което той предлагаше, ние се затруднявахме да изкажем някакви възражения; всъщност ние май че изобщо нямахме такива. Така че мис Мати се чувстваше притеснена и веднага се съгласяваше, казвайки: „Да“ и „Разбира се“ независимо от това дали се налагаше, или не, щом баща ми замълчеше. Но когато аз веднъж се обадих и казах в хор с мис Мати: „Положително“, което тя произнесе с треперлив и колеблив глас, баща ми се обърна към мен и ме стрелна с думите:

— Какво положително има тук?

Аз и до ден-днешен не зная за какво е ставало дума. Но за да бъдем справедливи към него, трябва да кажа, че той пристигна от Драмбл, за да помогне на мис Мати в един момент, когато беше трудно да отдели време и когато собствените му работи бяха в доста тревожно състояние.

Когато мис Мати излезе от стаята, за да заръча обяда, силно раздвоена, от една страна, от желанието да почете баща ми с един изискан, вкусен обяд, и, от друга, от съзнанието, че няма право сега, когато беше загубила всичките си пари, да удовлетвори това свое желание, аз му разказах за събранието на кранфордските дами в дома на мис Поул предния ден. Той изтри няколко пъти очите си, докато аз говорех, и когато отново се върнах на Мартиното предложение от предишната вечер, да приеме мис Мати като квартирантка, стана, отиде до прозореца и започна да барабани с пръсти по него. След това се обърна рязко, и каза:

— Виждаш ли, Мери, как този, който води добър и невинен живот, има навсякъде приятели. По дяволите! Бих могъл да направя хубава проповед от това, ако бях пастор, но, ето на, не мога дори да завърша както трябва изречението си… но сигурен съм, че чувстваш какво искам да кажа. Ние двамата ще се поразходим след обяда и ще си поговорим за тези планове.

Обядът бе горещ и вкусен овнешки котлет и малко студено филе, нарязано и запържено. За най-голямо задоволство на Марта изядохме всичко до последна троха. След това баща ми направо каза на мис Мати, че иска да поговори насаме с мен и че ще се поразходим и разгледаме някои познати места, а след това аз ще мога да й предам кой план смятаме, че е желателно да приеме. Точно преди да излезем, тя ме повика и ми каза:

— Помни, мила, че аз съм единствената останала от семейството, искам да кажа, че никой няма да се почувства обиден от това каква работа ще върша. Готова съм да работя всичко, което е добро и честно, и мисля, че ако Дебора знае това, там, където е сега, тя няма много да се тревожи дали живея като дама, или не, защото, нали виждаш, мила, на нея всичко ще й е ясно. Само нека видим какво мога да направя да изплатя задълженията си към горките хора, доколкото мога.

Сърдечно я целунах и изтичах подир баща си. Ето и резултата от нашия разговор. Ако и двете страни са съгласни, Марта и Джем ще се оженят колкото е възможно по-скоро и ще заживеят в сегашното жилище на мис Мати. Сумата, която дамите от Кранфорд се съгласиха да внасят годишно, ще е достатъчна за заплащането на по-голяма част от наема и по такъв начин Марта ще може да използва парите, получени от мис Мати, за покриване на разходи, свързани с някои дребни неща, които правят живота по-удобен. Баща ми имаше известни съмнения относно разпродажбата. Той каза, че за старата мебелировка на енорийската къща няма да се получат много пари, независимо от това колко внимателно е била използвана и с каква почит съхранявана, и че тези средства ще представляват капка в морето от задълженията на Таун ънд каунти банк. Но когато изясних колко много чувствителното съзнание на мис Мати ще се успокои от мисълта, че е сторила каквото е могла, той отстъпи, особено след като му разправих историята с банкнотата от пет лири и той добре ми се накара, че съм допуснала това. Тогава аз намекнах за идеята си мис Мати да увеличи малкия си доход, като започне да продава чай, и за моя изненада (тъй като почти се бях отказала от този план) баща ми се залови за него с всичката си енергия на търговец. Мисля, че той започна да брои пилците, преди още да са се излюпили, защото веднага пресметна, че годишната печалба, получена от продажбата на чай в Кранфорд, би могла да надхвърли двадесет лири. Малката столова щеше да се превърне в магазин без унизителните характерни белези; масата щеше да представлява тезгях, единият прозорец щеше да остане, както си е, а другият щеше да се превърне в остъклена врата. Аз очевидно израснах в неговите очи с находчивото предложение, което бях направила. Надявах се само, че няма и двамата да паднем в очите на мис Мати.

Но тя прие търпеливо и със задоволство всичко, което бяхме уредили. Знаела — каза тя, — че ще направим каквото можем за нея, тя само се надявала, само поставяла условието, че заради своя баща, който е бил толкова много почитан в Кранфорд, ще трябва да заплати всяка стотинка, която се окаже, че дължи. Баща ми и аз се уговорихме да споменаваме колкото е възможно по-малко банката, всъщност изобщо да не отваряме дума за нея, ако не е наложително. Някои от плановете ни очевидно й се сториха малко объркани, но след като още сутринта тя видя колко често баща ми ме срязваше за неумението ми да разбера някои неща, сега не би се осмелила да задава много въпроси. Всичко мина много добре, като от своя страна тя се надяваше, че никой няма да избърза с женитбата само заради нея. Когато стигнахме до предложението да продава чай, забелязах, че то й подейства като шок; не за това, че щеше да накърни доброто й положение в обществото, а само защото нямаше доверие в собствените си сили, че ще се справи в това поприще на живота, и плахо би предпочела малко повече лишения пред едно напрежение, което се страхуваше, че ще е неспособна да издържи. Като видя обаче, че баща ми е склонен, тя въздъхна и каза, че ще направи опит и ако се окаже, че не я бива, разбира се, може да се откаже. Имаше едно хубаво нещо в цялата работа, мислеше, че мъжете никога не купуват чай, а от мъже именно тя се боеше най-много. Те се държаха така рязко и шумно, правеха сметки и бързо изчисляваха рестото! Е, ако можеше да продава захарни бонбони на децата, тя беше сигурна, че ще може да им угоди.

Глава XV

Щастливо завръщане

Всичко беше уредено както трябва, преди да си замина от Кранфорд и оставя мис Мати. Дори и одобрението на мисис Джеймисън за продажбата на чай беше спечелено. На този оракул му бяха необходими два дни, преди да реши дали като продава чай, мис Мати ще загуби привилегията си да принадлежи към висшето кранфордско общество. Струва ми се, че тя имаше известно намерение да унижи лейди Гленмайър с решението, което взе накрая; а то беше следното: докато една омъжена жена приема ранга на мъжа си по строгите закони на йерархията, една неомъжена жена запазва общественото положение, което нейният баща е заемал. И така Кранфорд получи разрешение да посещава мис Мати, а възнамеряваше да посещава и лейди Гленмайър, независимо от това дали имаше, или нямаше разрешение.

Но каква беше нашата изненада, нашето смущение, когато научихме, че мистър и мисис Хогинс се връщаха следващия вторник! Мисис Хогинс! Напълно ли се беше отказала от титлата си, или просто със смело предизвикателство беше дала гръб на аристокрацията, за да стане една Хогинс? Тя, която можеше да бъде наричана „лейди Гленмайър“ до края на живота си! Мисис Джеймисън беше доволна. Казваше, че това само е потвърдило нещо, което е знаела от самото начало, че тази твар има долен вкус. Но „тази твар“ имаше много щастлив вид в неделя на черква, а и ние не сметнахме за нужно да спускаме воалите на шапчиците си откъм страната, където мистър и мисис Хогинс бяха седнали, както направи това мисис Джеймисън. По този начин тя пропусна да види неговото усмихнато сияещо лице и нейното, обляно в свенлива руменина, която толкова й подхождаше. Не съм сигурна дали Марта и Джем нямаха още по-сияен вид след обяда, когато и те се появиха заедно за пръв път. Мисис Джеймисън успокои вълненията на душата си, като нареди да спускат транспарантите на прозорците й, като за погребение, в деня, в който мистър и мисис Хогинс приемаха посетители, и не без известна трудност се остави да бъде склонена да продължи да получава „Сейнт Джеймсис Кроникъл“ — толкова възмутена беше тя от факта, че там беше поместено съобщението за женитбата им.

Разпродажбата на мис Мати излезе много сполучлива. Тя запази мебелите от всекидневната стая и от спалнята си. Щеше да ползва всекидневната, докато Марта намери квартирант, готов да наеме тази стая, и в нея и в спалнята тя трябваше да наблъска всички неща, които (както водещият публичния търг я увери) били закупени за нея по време на разпродажбата от неизвестен приятел. Винаги съм подозирала, че това е мисис Фиц-Адъм, но тя положително е имала някой съучастник, който е знаел кои предмети са били особено мили на мис Мати, свързани с най-ранните й години. Останалата част на къщата изглеждаше доста гола, разбира се, цялата къща, освен една малка спалня, чиито мебели баща ми разреши да закупя, за да мога да ги използвам, когато идвам, ако се случеше мис Мати да се разболее.

Аз изхарчих малкото си събрани пари, за да закупя най-различни захарни бонбони и фурета, за да изкуша малчуганите да идват при мис Мати, която така много ги обичаше. Чай в светлозелени кутии и бонбони в стъкленици — двете с мис Мати се почувствахме много горди, когато се огледахме вечерта, преди да отворим магазина. Марта беше изтъркала пода до бяло и той беше украсен с едно лъскаво парче мушама, на което купувачите трябваше да застават пред масата — тезгях. Хигиеничната миризма на гипс и варосани стени изпълваше помещението. Един много малък надпис: „Матилда Дженкинс — разрешително за търговия с чай“, се криеше под горната греда на новата врата и два сандъка с чай, покрити с кабалистични знаци, стояха готови да изсипят съдържанието си в железните кутии.

Би трябвало да спомена още по-рано, че мис Мати изпитваше известни скрупули относно продажбата на чай при наличието на мистър Джонсън в града, който беше включил и чая сред многобройните си стоки. Преди още да се примири и свикне с новата си работа, мис Мати, без аз да разбера това, се упътила към магазина му, за да го запита дали търговията му няма да пострада, ако и тя продава чай. Тази нейна идея баща ми нарече „голяма глупост“ и каза, че се учудва „как търговците ще се справят, ако непрекъснато се допитват за интересите си един друг; това направо ще сложи край на всякаква конкуренция“. Може би така би станало в Драмбл, но в Кранфорд то свърши много хубава работа, защото мистър Джонсън не само че успокоил мис Мати и разсеял скрупулите и страховете й, че ще навреди на търговията му, но имам основание да вярвам, че той неведнъж й е изпращал купувачи, заявявайки, че разполага в магазина си само с обикновени видове чай, но че мис Мати има най-отбрани сортове. А скъпият чай е любимият лукс на заможните търговци и жените на богатите фермери, които вирят нос на чая „Конгу“ или „Сучонг“, поднасян главно в повечето изискани домове, а не желаят да пият нищо друго, освен „Ганпаудър“ или „Пекоу“.

Но да се върнем към мис Мати. Наистина беше ми много приятно да виждам как липсата на егоизъм у нея и естественото й чувство за справедливост извикваха в отговор същите качества и у другите. Тя никога не можеше да си помисли, че някой ще я измами, защото тя самата щеше много да се огорчи, ако той стореше това. Чух я как сложи край на настойчивите уверения на човека, който й носеше въглища, като му каза спокойно:

— Убедена съм, че ще ти е мъчно, ако ме излъжеш в теглото.

И ако този път въглищата са били по-малко, вярвам, че в бъдеще това вече не се е случвало. Хората се чувстваха така засрамени, ако се възползваха от доверчивостта й, както биха се чувствали, ако измамеха някое дете. А баща ми казваше:

— С такова простодушие можеш да се оправиш в Кранфорд, но не и другаде по света.

А аз вярвам, че светът е много лош, защото въпреки че баща ми подозираше всички, с които търгуваше, и въпреки че вземаше всички необходими предпазни мерки, той загуби само през миналата година над хиляда лири заради различни мошеничества, на които стана жертва.

Останах в Кранфорд достатъчно дълго време, докато мис Мати се уреди и свикне с новия начин на живот, а също и за да опаковам библиотеката, която енорийският свещеник беше купил. Той написа едно много мило писмо на мис Мати, казвайки колко доволен ще бъде, ако може да вземе една така добре подбрана библиотека като тази на покойния мистър Дженкинс, независимо от това за колко е оценена. И когато тя се съгласи, с една малко тъжна радост, книгите да се върнат в енорийския дом и се наредят още веднъж на обичайните стени, той й писа, че се страхува, че няма място за всичките книги и може би мис Мати ще бъде така любезна да му позволи да остави някои от томовете на нейните рафтове. Но мис Мати каза, че си има Библията и речника на доктор Джонсън и се бои, че няма да има много време за четене. Въпреки това аз запазих няколко книги от внимание към толкова любезния енорийски свещеник.

Парите, които той заплати, и получените от разпродажбата бяха отчасти изхарчени за закупуването на чай и известна сума беше сложена настрана за черни дни — т.е. за стари години или за болест. Наистина сумата беше доста малка и това стана причина на няколко пъти да избягваме истината и да казваме някоя и друга невинна лъжа (нещо, което смятам, че наистина е много неправилно на теория и не ми се ще да го правя на практика), защото ние знаехме, че мис Мати щеше да се притесни, ако разбере, че има влог, дори една минимална сума, направен на нейно име, докато задълженията на банката са останали неизплатени. Освен това на нея изобщо не й се каза по какъв начин нейните приятелки й помагаха да си плаща наема. На мен много ми се искаше да я осведомя за това, но мистериозността на тази работа придаваше на тяхното благородно дело известна пикантност, от която дамите не желаеха да се лишат, и в началото Марта трябваше да се измъква от не един объркващ въпрос за това как и с какви средства живее тя в такава къща, но постепенно мис Мати престана да разсъждава и да се чувства неудобно и се примири с така създадените условия.

Заминах си от мис Мати със спокойно сърце. Продажбата на чай през първите два дни надмина и най-оптимистичните ни очаквания. Сякаш цялата околия изведнъж беше привършила чая си. Единственото, което исках да се промени в начина на търгуване на мис Мати, беше да не увещава така покъртително някои от клиентите си да не купуват зелен чай, като заявява презрително, че той е бавна отрова, която непременно разбива нервите и предизвиква какви ли не злини. Упоритостта, с която хората го пиеха въпреки горещите й предупреждения, я разстройваше толкова много, че аз действително смятах, че може напълно да се откаже от продажбата му и по този начин да загуби половината от клиентелата си. Блъсках си главата какви примери да измисля за дълголетие, което се дължи на постоянната употреба на зелен чай. Но окончателният довод, който реши въпроса, беше щастливото ми хрумване да спомена за смазочното масло от китова мас и лоените свещи, които ескимосите не само че обичат да ядат, но и добре понасят. След това тя призна, че „вкусовете на хората са различни“, че „ако месото е храна за един, то е отрова за друг“, и се задоволяваше само да протестира понякога, когато смяташе, че купувачът е твърде млад и наивен, за да знае какъв ужасен ефект зеленият чай можеше да произведе върху здравето на някои хора. А когато хората, които го предпочитаха, бяха достатъчно възрастни и от тях можеше да се очаква по-мъдър избор, тя просто въздишаше.

Поне веднъж на всяко тримесечие аз отивах от Драмбл в Кранфорд да водя сметките и да отговоря на служебните писма. А тъй като стана дума за писма, аз се чувствах много засрамена, като си спомнех за писмото ми до Господаря Дженкинс и се радвах, че не бях споменала никому, че съм писала. Много се надявах, че писмото се е загубило. Не беше пристигнал никакъв отговор, никаква вест.

Около една година след като мис Мати отвори магазина, получих едно от йероглифните писма на Марта, с което ме молеше да отида скоро в Кранфорд. Изплаших се да не би мис Мати да се е разболяла и тръгнах още същия следобед, а Марта се изненада, когато ме видя, отваряйки вратата. Ние отидохме, както обикновено, за да направим тайно съвещание, и тогава Марта ми каза, че очаквала скоро да роди — след около седмица-две. Тя мислеше, че мис Мати нищо не е разбрала, и искаше аз да й съобщя новината, „защото наистина, госпожице — продължи Марта, хълцайки истерично, — мисля, че тя няма да одобри, и да ви кажа съвсем право, не знам кой ще се грижи за нея, когато аз легна, а някой трябва да се грижи“.

Успокоих Марта, като й казах, че ще остана, докато тя се съвземе, и че само ми се щеше да ми беше казала каква е причината за това внезапно повикване, тъй като тогава щях да си донеса необходимите дрехи. Но Марта беше така плачлива и разнежена, съвсем различна, че аз почти не казах нищо за себе си, а по-скоро се опитах да я успокоя, защото въображението й гъмжеше от всякакви вероятни и всевъзможни представи за нещастни случаи.

След това се измъкнах навън и се появих в магазина, като че ли бях клиентка, просто да изненадам мис Мати, а и да добия впечатление как изглежда в новата ситуация. Беше топъл майски ден и само едното крило на малката врата беше затворено, а мис Мати седеше зад тезгяха и плетеше жартиери със сложна плетка; поне на мен ми се струваше сложна, а трудните бодове не обременяваха съзнанието й, защото тя си пееше с тих глас, докато иглите й чевръсто се вмъкваха и измъкваха от плетката. Казах „пееше“, но боя се, че един музикант няма да употреби тази дума, за да опише тананикането, немелодично и все пак сладко, на този немощен глас. Разбрах повече от думите, отколкото от опита й да изпее мелодията, че тя си припяваше „Любимият сто и първи полк“. Спокойното и непрекъснато звучене на песента говореше за задоволство и така както стоях на улицата пред вратата, предизвика едно приятно усещане у мен, което хармонираше с тази мека майска сутрин. Влязох. В началото тя не схвана кой е и стана да ме обслужи, но само след миг котенцето, което седеше нащрек, грабна плетката, която тя изпусна от радостно вълнение, че ме вижда. След кратък разговор разбрах, че е така, както Марта ми каза, и че мис Мати няма представа за настъпващите събития в домакинството им. Тогава реших, че ще оставя нещата да протекат от само себе си, уверена, че като отида при нея с бебето на ръце, тя ще прости на Марта, която излишно си създаваше тревоги и смяташе, че мис Мати ще откаже да й прости поради мисълта, че новопоявилото се същество ще претендира за вниманието на майка си, а това ще представлява безбожно предателство спрямо мис Мати.

Но аз бях права, а това, предполагам, е някакво наследствено качество, защото и баща ми казва, че почти никога не греши. Една сутрин, около седмица след като пристигнах, отидох да повикам мис Мати с един вързоп на ръце, увит в пелени. Тя беше благоговейно поразена, когато показах какво има в него, поиска очилата си от тоалетната масичка и го разгледа с такова любопитство, с такова нежно учудване пред съвършенството на всяка част на това малко същество. През целия ден не можеше да освободи съзнанието си от изненадата, ходеше на пръсти и беше много мълчалива. Тя се промъкна обаче горе да види Марта и двете се разплакаха от радост, и тя подхвана една поздравителна реч към Джем, която не знаеше как да прекрати, и само звънчето на магазина я измъкна от това затруднение, за голямо облекчение не само на нея, но и на стеснителния, горд, честен Джем, който стисна така енергично ръката ми, когато го поздравих, че, струва ми се, все още усещам болката, която ми причини.

Бях твърде заета по времето, когато Марта беше на легло. Грижех се за мис Мати, приготвях яденето, прегледах сметките й и проверих състоянието на кутиите за чай и стъклениците с бонбони. Освен това от време на време й помагах в магазина и това доста ме забавляваше, а понякога предизвикваше и безпокойството ми, като я наблюдавах какво прави. Ако някое детенце дойдеше и поискаше една унция[77] захаросани бадемови бонбони (а четири от големите, каквито мис Мати продаваше, тежаха толкова), тя винаги добавяше още един „за изравняване на теглото“, както казваше, макар везната да беше вече добре натежала, и когато аз се обявих против това, отговорът й беше: „Милите душички, толкова много ги обичат.“ Нямаше смисъл да й обяснявам, че петият бонбон тежеше четвърт унция и такава търговия беше загуба за нея. Така аз си спомних за зеления чай и отправих към нея стрела, взета от нейния колчан. Казах й колко нездравословни са бадемовите бонбони и как, ако прекаляват с тях, малките деца може да се разболеят. Този довод произведе известен ефект, защото от този ден насам, вместо да им дава пети бонбон, тя редовно ги караше да протягат малките си длани, в които изсипваше ментови или джинджифилови бонбончета, като предпазна мярка срещу опасностите, които можеха да възникнат от току-що направената покупка. Общо взето, търговията с бонбони, водена на този принцип, не обещаваше печалба, но аз с радост отчетох, че през последната година тя беше спечелила повече от двадесет лири от продажбата на чай и нещо повече, на нея й се нравеше заниманието й, което й позволяваше да влиза в приятен контакт с много хората от града и околността. Ако тя притуряше към теглото, те от своя страна донасяха от село многобройни малки подаръци на „дъщерята на предишния енорийски свещеник“ — извара, пресни яйца, свежи зрели плодове, букетче цветя. Както тя ми каза, тезгяхът често пъти бивал отрупан с тези дарове.

А що се отнася до Кранфорд, всичко продължаваше както обикновено. Между Джеймисън и Хогинс продължаваше да се разгаря семейната вражда, ако изобщо може да се нарече семейна вражда, щом само едната страна беше силно заинтересована. Мистър и мисис Хогинс бяха много щастливи заедно и както повечето много щастливи хора бяха готови да проявят дружелюбност; всъщност мисис Хогинс действително желаеше да спечели отново благоразположението на мисис Джеймисън в името на предишната им близост. Но мисис Джеймисън смяташе, че дори самият факт, че те са щастливи, представлява обида за фамилията Гленмайър, към която тя все още имаше честта да принадлежи, и упорито се противеше и отхвърляше всеки опит за одобряване. Мистър Малинър, като верен член на същия клан, се обяви пламенно на страната на своята господарка. Ако се случеше да види мистър или мисис Хогинс на улицата, той преминаваше на отсрещния тротоар и си даваше вид на човек, погълнат от размисъл за живота въобще и за пътя, по който върви, докато ги отминеше. Мис Поул се забавляваше от мисълта какво ли би направила мисис Джеймисън, ако тя самата или друг член от нейното домакинство се разболее; тя едва ли щеше да има очи да извика мистър Хогинс, след като се е държала по този начин към семейството му. Мис Поул гореше от нетърпение мисис Джеймисън или някой от нейните подчинени да пострада или да се почувства неразположен, за да може цял Кранфорд да види как тя ще постъпи при създалата се объркана ситуация.

Марта беше започнала отново да шета и аз вече бях определила една недалечна дата за крайния срок на гостуването си, когато един следобед както си седяхме с мис Мати в превърнатата на магазин стая — спомням си, времето беше по-студено, отколкото през май преди три седмици, и огънят беше запален, а вратата изцяло затворена, — забелязахме един джентълмен да минава бавно покрай прозореца, а след това да се спира пред вратата, сякаш иска да открие името, което ние така старателно бяхме замаскирали. Той измъкна своя лорнет и надничаше известно време, докато накрая го съзря. След това влезе и изведнъж ме порази мисълта, че това е самият Господар! Защото дрехите му имаха особена чуждестранна кройка, а лицето му беше смугло, като че ли е било излагано много време на слънцето. Цветът на лицето му контрастираше странно с буйната белоснежна коса, очите му бяха тъмни и проницателни и той ги свиваше по един странен начин, а бузите му се надипляха от безброй бръчки, когато се вгледаше съсредоточено в нещо. Така и направи, щом влезе и видя мис Мати. Погледът му се спря най-напред на мен, той ме загледа, но след това се обърна към мис Мати с този търсещ взор, който описах. Тя беше леко объркана и притеснена, но не повече, отколкото при всяко влизане на мъж в магазина. Тя смяташе, че вероятно ще й подаде банкнота или поне една златна лира и ще трябва да върне рестото, а това беше финансова операция, която дълбоко ненавиждаше. Но този клиент застана сега пред нея, без да поиска нещо, само я загледа съсредоточено и забарабани с пръсти по масата, досущ както някога правеше това мис Дженкинс. Мис Мати тъкмо се канеше да го запита какво желае (както ми каза по-късно), когато той се обърна рязко към мен:

— Вашето име е Мери Смит, нали?

— Да! — казах аз.

Всичките ми съмнения относно неговата самоличност се разсеяха и аз само се чудех какво друго ще каже или направи и как мис Мати ще понесе радостното вълнение от това, което той щеше да й открие. Той очевидно не знаеше как да съобщи кой е, защото най-после се огледа, търсейки да купи нещо, за да спечели време, и погледът му случайно попадна на захаросаните бадемови бонбони и той смело поиска един фунт от „тези неща“. Съмнявам се дали мис Мати имаше един фунт от тях в магазина и освен от необичайния размер на тази покупка тя се разстрои от мисълта за стомашното неразположение, което бонбоните, взети в такова неограничено количество, щяха да причинят. Тя вдигна поглед да възрази. Разнеженият израз на лицето му засегна някаква струна в сърцето й и тя каза:

— Това е… о, сър! Възможно ли е вие да сте Питър? — И се разтрепери от глава до пети. За миг той се намери зад тезгяха, взе я в прегръдките си и заплака, хълцайки, без сълзи, както плачат старите хора. Донесох й чаша вино, защото действително цветът на лицето й се беше така променил, че се изплаших, както се изплаши и Питър. Той повтаряше непрекъснато:

— Много те изненадах, Мати… много, моето момиче.

Предложих тя да се качи веднага горе и да полегне на канапето в гостната. Тя гледаше жадно брат си, чиято ръка стискаше здраво дори и когато едва ли не припадна. Тя му позволи да я отведе горе, едва след като той я увери, че няма да си отиде.

Реших, че ще направя най-добре да сложа чайника на огъня, за да пием чай по-рано, и после да отида в магазина, като оставя брата и сестрата да си споделят някои от хилядите неща, които имаха да си кажат. Трябваше също да съобщя новината и на Марта, която, като я чу, избухна в сълзи и едва не зарази и мен. Всеки път, щом се съвземеше, тя питаше дали съм сигурна, че това наистина е братът на мис Мати, защото споменах посивелите му коси, а винаги и били казвали, че той е много красив млад мъж. Мис Мати също беше озадачена от нещо подобно по време на чая, когато я настанихме в голямото кресло срещу мистър Дженкинс, за да му се радва. Тя така го беше зяпнала, че едва успя да изпие чая, а за ядене и дума не можеше да става.

— Предполагам, че горещият климат състарява хората много бързо — каза тя почти на себе си. — Когато замина от Кранфорд, ти нямаше нито един бял косъм на главата си.

— А колко години са минали оттогава? — каза мистър Питър с усмивка.

— Да, вярно, струва ми се, че и ти, и аз остаряваме. Но не мислех, че сме чак толкова остарели. А бялата коса много ти подхожда, Питър — продължи тя, леко изплашена да не го е обидила, като му е показала какво впечатление й е направил видът му.

— Май че и аз съм забравил колко години са минали, Мати, защото можеш ли да си представиш какво съм донесъл от Индия! В сандъка ми в Портсмут имам една рокля от индийски муселин и една бисерна огърлица за теб.

Той се засмя, сякаш развеселен от мисълта колко малко подхождаха тези подаръци на външността на сестра му. Но това не й направи такова впечатление, както изяществото на подаръците. Можех да забележа, че въображението й за миг се спря със задоволство на идеята да се облече така. Инстинктивно тя сложи ръка на врата си, този малък, деликатен врат, който (както мис Поул ми е казвала) бил прелестен, когато била млада, но ръката й докосна гънките на мекия муселин, с който тя винаги се завиваше до брадичката, и това докосване предизвика у нея усещането, че една бисерна огърлица ще е неподходяща за възрастта й. Тя каза:

— Боя се, че съм твърде стара вече, но много мило от твоя страна, че си се сетил. Точно това щеше да ми хареса преди много години… когато бях млада.

— И аз така си мислех, моя малка Мати. Спомних си твоите вкусове, те много приличаха на тези на милата ни майчица.

При споменаването й братът и сестрата стиснаха още по-сърдечно ръцете си и макар че не отрониха нито дума, струва ми се, че те искаха да си кажат нещо, но се възпираха от моето присъствие и аз станах, за да приготвя своята стая, в която Питър да преспи тази нощ, а аз възнамерявах да легна при мис Мати. В момента, в който се раздвижих, той трепна:

— Трябва да отида да уредя въпроса със стаята в странноприемницата „Джордж“. Пътната ми чанта е там.

— Не! — каза мис Мати силно разтревожена, — не си отивай! Моля те, мили Питър, моля, Мери, о, не си отивай!

Тя беше така развълнувана, че и двамата обещахме всичко, което поиска. Питър седна отново и й подаде ръката си, която за по-голяма сигурност тя взе в своите две, а аз излязох от стаята, за да направя необходимото разместване.

До късно, много късно през нощта, чак до ранни зори, мис Мати и аз си говорихме. Тя имаше да ми каже много неща за живота и приключенията на брат си, които той й разказал, докато седяха сами. Твърдеше, че всичко й било съвсем ясно, но аз докрай не можах да разбера цялата история и когато в по-късни дни, загубила вече това страхопочитание, което изпитвах в началото, сама разпитвах мистър Питър, той се смееше на любопитството ми и разказваше истории, които звучаха така, както историите на барон Мюнхаузен, и бях убедена, че си прави шеги с мен. От мис Мати разбрах, че бил доброволец при обсадата на Рангун; бил взет в плен от бирманците и някак си спечелил благоволението им; а накрая и свободата си, понеже един път, когато главатарят на едно малко племе заболял от опасна болест, той знаел как да му пусне кръв. А като го освободили от пленничество след години, писмата му до Англия се връщали оттам, надписани със злокобната дума „умрял“, и тъй като смятал, че е единственият останал от своя род, той се установил като плантатор на растенията, от които се получава боята индиго, и възнамерявал да прекара остатъка от живота си в страната, с чиито жители и начин на живот бил свикнал, когато получил моето писмо. Със същата странна необузданост, характерна за него в напреднала възраст, както и на младини, той продал на първия купувач земята си и всичкото си имущество и се върнал в родината си при старата си бедна сестра, която се чувстваше по-щастлива и по-богата, от която и да е принцеса всеки път, щом го погледнеше. Заслушана в приказките й, най-после заспах и отново се събудих от лекия шум край вратата, а мис Мати ме помоли да я извиня и изпитвайки угризения, се мушна в леглото; но изглежда, че когато вече не бях в състояние да я уверя, че отдавна изчезналият се е завърнал и е наистина тук, под същия покрив, тя започнала да изпитва страх да не би това да е само сън наяве, че никога не е имало никакъв Питър, седнал до нея през тази благословена вечер, а че истинският Питър лежи мъртъв под някоя бурна морска вълна или под някакво странно източно дърво. И това тревожно чувство се засилило толкова много у нея, че тя трябвало да стане и отиде при вратата му, за да се увери, че той наистина е тук, като чуе спокойното му равномерно дишане — не бих искала да го нарека хъркане, но аз самата го чувах през две затворени врати, — и полека-лека мис Мати се успокои и заспа.

Мисля, че мистър Питър не си дойде от Индия богат като набаб[78], дори смяташе, че е беден, но нито той, нито мис Мати се тревожеха от това. Във всеки случай той имаше достатъчно средства, за да живее „много изискано“ в Кранфорд заедно с мис Мати. Ден-два след пристигането му магазинът престана да работи, а цяла рота хлапетии очакваха със светнали очи дъжда от бонбони и карамелчета, който от време на време се сипеше по лицата им, когато зяпаха нагоре към прозорците на гостната на мис Мати, а тя (полускрита зад завесите) им казваше:

— Мили дечица, внимавайте да не се разболеете.

Но една здрава ръка я дръпваше от прозореца и нов дъжд от бонбони изтрополяваше още по-силно. Част от чая беше изпратена на кранфордските дами — във вид на подаръци, а друга беше разпределена между старите хора, които си спомняха Питър от лудешките млади години. Индийската муселинова рокля беше скътана за милата Флора Гордън (дъщерята на мис Джеси Браун). Гордънови бяха в Европа през последните няколко години, но се очакваше да се завърнат скоро, а мис Мати със сестринска гордост предвкусваше голямото удоволствие от радостта да ги представи на Питър. Бисерната огърлица изчезна и в същото време много хубави и полезни подаръци се появиха в домовете на мис Поул и мисис Форестър, а някои редки и изящни орнаменти красяха гостните на мисис Джеймисън и мисис Фиц-Адъм. А и аз не бях забравена, между другите неща получих възможно най-доброто издание с най-красивата подвързия на трудовете на доктор Джонсън и милата мис Мати със сълзи на очи ме молеше да го приема като подарък не само от нея, но и от сестра й. С една дума, никой не беше забравен и което е по-важно, всеки, проявил и най-малката добрина към мис Мати, можеше да разчита на сърдечното отношение на мистър Питър.

Глава XVI

Мир в Кранфорд

Не беше изненадващо, че мистър Питър стана любимец в Кранфорд. Дамите си съперничеха коя да прояви по-голямо възхищение от него и нищо чудно, защото с неговото пристигане от Индия спокойният им живот учудващо се раздвижи, още повече, че той разказваше истории, по-чудни и от тези на Синдбад Моряка, и когато и да се съберяха вечер, все едно, че слушаха приказки от „Хиляда и една нощ“. Що се отнася до мен, аз цял живот прекарвах ту в Драмбъл, ту в Кранфорд и си мислех, че е съвсем възможно всички истории на мистър Питър да са верни, макар и чудновати. Но когато разбрах, че ако преглътнехме някой сравнително приемлив анекдот, следващата седмица дозата се увеличаваше значително, и аз започнах да изпитвам съмнение, особено когато забелязах, че в присъствието на сестра му разказите за живота му в Индия бяха по-въздържани, и то не защото тя знаеше нещо повече от нас, тя може би знаеше и по-малко. Забелязах също и че когато енорийският свещеник идваше на посещение, мистър Питър говореше по различен начин за страните, които беше посетил. Но струва ми се, че кранфордските дами нямаше да го смятат за такъв удивителен пътешественик, ако го бяха чули да говори по този спокоен начин, по който разговаряше с него. Наистина той им се нравеше повече заради това, че както казваха те, в него имаше нещо „толкова ориенталско“.

Един ден на едно събиране на отбрани гости в дома на мис Поул, което мисис Джеймисън беше почела с присъствието си и дори бе предложила да изпрати мистър Малинър да сервира, а мистър и мисис Хогинс, както и мисис Фиц-Адъм бяха по необходимост изключени — един ден у мис Поул мистър Питър каза, че се уморявал да седи с изпънат гръб на неудобните столове с твърди облегала, и попита дали не може да си позволи да седне по турски. Мис Поул с готовност даде съгласието си и той много сериозно се отпусна на пода. Но когато мис Поул ме попита с висок шепот дали не ми напомня за Бащата на Правоверните[79], без да искам си помислих за горкичкия Саймън Джоуис, куция шивач, и докато мисис Джеймисън бавно коментираше елегантността и удобството на тази поза, аз си спомних как всички ние вземахме пример от тази дама и критикувахме простащината на мистър Хогинс просто защото той кръстосваше нозе, когато седеше спокойно на стола си. Много от маниерите на мистър Питър, когато се хранеше, бяха малко необичайни за такива дами, като мис Поул, мис Мати и мисис Джеймисън, и аз си спомних за недокоснатия пресен грах и двузъбите вилици на обяда у горкия мистър Холбрук.

Като споменах името на този джентълмен, аз се сетих за един разговор между мистър Питър и мис Мати една лятна вечер след завръщането му в Кранфорд. Денят беше извънредно горещ и мис Мати се чувствуваше потисната от жегата, на която брат й се наслаждаваше. Спомням си, че тя не беше в състояние да наглежда бебето на Марта, а това бе любимото й занимание напоследък. Бебето се чувстваше така добре в нейните ръце, както и в прегръдките на майка си, докато все още тежеше като перце и такава крехка жена като мис Мати можеше да го носи. В деня, за който говоря, мис Мати изглеждаше още по-немощна и по-отпусната от обикновено и се посъживи едва когато слънцето залезе и ние избутахме канапето, на което беше полегнала, до отворения прозорец — през него, макар че гледаше към главната улица на Кранфорд, можеше да се усети от време на време дъхавият мирис на околните ливади, донесен от лекия бриз, който раздвижваше замрелия в летния сумрак въздух и после стихваше. Тишината на знойната вечер се губеше в приглушения шум, носещ се от отворени врати и прозорци. Дори децата бяха излезли на улицата, макар че беше късно (между десет и единадесет часа), и весело играеха игри, за които жегата през деня беше убила настроението им. На мис Мати й доставяше удоволствие, като виждаше колко малко свещи бяха запалени дори в домовете на тези къщи, където кипеше живот. Мистър Питър, мис Мати и аз се бяхме смълчали, всеки унесен в своите мисли, когато мистър Питър наруши тишината:

— Знаеш ли, моя малка Мати, можех да се закълна, че си на път да се ожениш, когато напуснах Англия последния път. Ако тогава някой ми кажеше, че ще живееш и ще умреш стара мома, можех да му се изсмея в лицето.

Мис Мати не отговори, а аз напразно се мъчех да измисля нещо, което сполучливо да промени темата на разговора, но бях много глупава и преди още да проговоря, той продължи:

— Мислех си, че Холбрук, този чудесен истински мъж, който живееше в Удли, ще отведе моята малка Мати. Сега не можеше и да си представите, Мери, но смея да кажа, че тази моя сестричка беше някога едно много хубавичко девойче — поне аз мислех така, а струва ми се, че така мислеше и горкият Холбрук. Каква работа имаше той да умира, преди да се върна в родината, да му благодаря за всичката му добрина към онзи малък нехранимайко, какъвто бях тогава. Това ме накара да си помисля най-напред, че той има чувства към теб, защото всеки път, когато отивахме на риболов, той говореше само за Мати… Мати. Горката Дебора! Какво конско ми чете, когато веднъж го поканих на обяд у дома, а тя била видяла каретата на лейди Арли в града и си мислила, че милейди може да се отбие у нас. Е, много време мина оттогава, повече от половин живот, а като че ли беше вчера! Не познавам друг човек, който бих искал повече да ми стане зет. Ти явно си изтървала шансовете си, моя малка Мати, както и да е… искаше брат ти да те сватоса, а, малката ми? — каза той и протегна ръка да вземе нейната в своите, така както тя се беше излегнала на канапето. — Я, какво е това? Теб те тресе и ти трепериш, Мати. По дяволите този отворен прозорец! Затворете го веднага, Мери!

Така и направих и се наведох, за да целуна мис Мати и да видя дали действително й беше студено. Тя хвана ръката ми и я стисна здраво — но, струва ми се, несъзнателно, — защото само след миг заговори с обикновения си глас и с усмивка пропъди тревогата ни, макар че търпеливо прие наставленията, които й наложихме, да се затопли в леглото и да изпие чаша греяно подсладено вино. Щях да си заминавам от Кранфорд на следната сутрин и преди да си тръгна, се постарах да изчезнат всички лоши последици от отворения прозорец. Бях се погрижила през последната седмица от престоя си да приключим с всички необходими промени в къщата и домакинството. Магазинът отново се превърна във всекидневна, а празните отекващи стаи бяха отново мебелирани чак до таванските стаички.

Стана дума Марта и Джем да се установят в друга къща, но мис Мати не щеше и да чуе за това. Наистина никога не я бях виждала така раздразнена, както когато мис Поул сметна, че това ще е най-желателното решение. Дотогава, докато Марта е готова да остане при мис Мати, мис Мати може само да й благодари, а и на Джем също, с когото е много приятно да живееш в една къща, защото него тя виждаше само от неделя на неделя. А що се отнася до възможността да имат още деца, ако всичките са такива сладки малчуганчета, както нейната кръщелница Матилда, за нея няма значение броят им; стига Марта да няма нищо против. А освен това следващото ще се нарича Дебора, тъй като Марта упорито беше решила първородната й дъщеря да се нарича Матилда, макар че мис Мати се беше съгласила неохотно. Така че мис Поул трябваше да свие знамената и да сниши глас, като ми каза, че тъй като мистър и мисис Хърн ще продължат да живеят в същата къща с мис Мати, ние действително сме постъпили много разумно, като сме наели племенницата на Марта за помощница.

Оставих мис Мати и мистър Питър доволни и добре устроени. Единственото нещо, което можеше да предизвика съжаление в чувствителното сърце на единия и общителната, дружелюбна природа на другия, беше неприятната свада между мисис Джеймисън и плебеите Хогинсови и техните близки. На шега аз предрекох, че то ще трае до деня, в който мисис Джеймисън или мистър Малинър се разболеят и в такъв случай те ще бъдат наистина щастливи, ако мистър Хогинс им е приятел, но мис Мати не одобри лекомислието, с което изказах пожелание някой да се разболее, и преди още да изтече една година, всичко се уреди по много задоволителен начин.

През една многообещаваща октомврийска утрин получих две писма от Кранфорд. Както мис Поул, така и мис Мати пишеха да отида, за да се срещна с Гордънови, които се бяха върнали в Англия живи и здрави с двете си, вече пораснали деца. Милата Джеси Браун беше запазила стария си добросърдечен нрав, макар да беше променила името и положението си. Тя пишеше, че двамата с майор Гордън предполагат, че ще бъдат в Кранфорд на четиринадесети, и се надяваше и молеше да предадат поздравите й на мисис Джеймисън (спомената на първо място, както подобаваше на положението й), мис Поул, мис Мати — тя никога няма да забрави добрината им към горките й баща и сестра, — мисис Форестър, мистър Хогинс (и тук отново се говореше за добрината, оказана към отдавна починалите), неговата съпруга, която мисис Гордън се надява, че ще бъда така добра да удовлетвори желанието й да се запознае с нея, още повече, че тя е стара приятелка на съпруга й още от Шотландия. Накратко, всички бяха споменати — от енорийския свещеник, който беше назначен в Кранфорд в периода между смъртта на капитан Браун и женитбата на Джеси и по този начин се свързваше с последното събитие, та чак до мис Бети Баркър. Всички бяха поканени на обяда — всички, освен мисис Фиц-Адъм, която се беше преселила в Кранфорд, след като мис Джеси Браун го напусна, и която беше доста умърлушена за това, че са я пропуснали. Хората се чудеха, че и мис Бети Баркър е включена в почетния списък, но всъщност, както мис Поул каза, трябва да не забравяме, че капитанът беше възпитал дъщерите си да не се съобразяват с правилата за коректност, присъщи на доброто общество, и заради него ние преглътнахме гордостта си. Всъщност мисис Джеймисън прие като комплимент това, че тя слага на едно ниво мис Бети (нейна бивша прислужница) и „тези Хогинсови“.

Но когато пристигнах в Кранфорд, все още нищо не се знаеше за намеренията на мисис Джеймисън: дали почитаемата дама ще отиде, или няма да отиде. Мистър Питър заяви, че трябва да отиде и ще отида. Мис Поул поклати отчаяно глава. Но мистър Питър беше много изобретателен човек. Най-напред той убеди мис Мати да пише на мисис Гордън, като й съобщи за съществуването на мисис Фиц-Адъм и я помоли тази така любезна, така сърдечна и така великодушна дама да бъде включена в приятната покана. Още със следващата поща дойде отговорът заедно с една мила бележка за мисис Фиц-Адъм и молба мис Мати сама да я предаде и обясни направения пропуск. Мисис Фиц-Адъм беше много доволна и неколкократно благодари на мис Мати. А мистър Питър каза:

— Оставете мисис Джеймисън на мен.

Така и направихме, още повече, че съвсем не знаехме как бихме могли да я накараме да промени решението си, след като веднъж го е взела.

Нито аз, нито пък мис Мати знаеше как стоят нещата, докато мис Поул не ме попита, точно в деня преди мисис Гордън да дойде, дали не мисля, че мистър Питър и мисис Джеймисън възнамеряват да се оженят, и дали заради това всъщност мисис Джеймисън ще отиде на обяда в странноприемницата. Тя била изпратила мистър Малинър да заангажира най-топлото място за сядане в стаята и да поиска да се постави столче за краката, тъй като тя възнамерявала да дойде, а знаела, че там столовете са много високи. Когато мис Поул научила новината, тя предположила най-различни неща и започна още повече да се вайка:

— Ако мистър Питър се ожени, какво ще стане с горката, мила мис Мати? И то не за друг, а за мисис Джеймисън?

Мис Поул, изглежда, си мислеше, че в Кранфорд има и други жени, които биха заслужили много повече неговия избор, и струва ми се, че тя имаше предвид някоя неомъжена жена, защото казваше непрестанно:

— Проявява липса на всякакъв финес, като си мисли за такова нещо, и при това тя е вдовица.

Когато се върнах при мис Мати, действително започнах да си мисля да не би мистър Питър да възнамерява да вземе мисис Джеймисън за жена и ми стана така неприятно, както и на мис Поул. Той държеше един голям плакат. „Синьор Брунони, придворен фокусник на краля на Делхи, на раджата на Уде и на Великия лама на Тибет… (и прочее, и прочее) ще изнесе представление в Кранфорд само една вечер“, и то следващата, а мис Мати ми показа, ликуваща, писмо от Гордънови с обещание да останат за това забавление, което мис Мати каза, че е работа само на Питър. Той писал на синьора, поканил го да дойде и бил готов да поеме всички разноски по представлението.

Щели да изпратят гратис билети на толкова души, колкото залата побере.

С една дума, мис Мати беше очарована от това намерение и каза, че вдругиден Кранфорд ще й напомня за Престън Гилд, където е била на млади години — с обяда в странноприемницата „Джордж“ с милото семейство Гордън, и с вечерта със синьор Брунони в голямата зала. А аз… аз виждах само фаталните думи: Под патронажа на почитаемата мисис Джеймисън.

Значи тя щеше да председателства това забавление, организирано от мистър Питър. Вероятно щеше да измести моята мила мис Мати от неговото сърце и да направи живота й отново самотен! Не можех да очаквам с радост утрешния ден и невинното вълнение на мис Мати увеличаваше моето раздразнение.

И така, аз продължавах да съм ядосана и нервирана, раздувайки и най-малката случка, която можеше да усили раздразнението ми, докато всички се събрахме в приемната на „Джордж“. Майор Гордън и съпругата му, хубавата Флора и мистър Ладъвик, красиви и сияещи, се държаха приятелски с всички, но аз не можех да им обръщам много внимание, защото наблюдавах мистър Питър, а забелязах, че и мис Поул беше заета със същото. Досега не бях виждала мисис Джеймисън така развълнувана и оживена; на лицето й беше изписан жив интерес към това, което мистър Питър разказваше. Приближих се, за да чуя по-добре. Усетих голямо облекчение, като разбрах, че думите му не са думи на любов и макар че изразът му беше сериозен, това бяха пак старите му номера. Той й разправяше за пътешествията си из Индия и описваше фантастичната височина на Хималаите. Всяка следваща краска увеличаваше размера на планината и надминаваше казаното преди малко по своята абсурдност, но мисис Джеймисън съвсем доверчиво изпитваше удоволствие от разказа. Предполагам, че само силно стимулиращи средства можеха да я развълнуват и измъкнат от нейната апатичност. Мистър Питър приключи разказа си с думите, че на такава височина, разбира се, не можели да се срещнат тези животни, които обитават по-ниските области, и дивечът, и всичко било различно. Като стрелял веднъж по някакво летящо същество, той бил много смутен, когато, като паднало на земята, видял, че е улучил едно херувимче. В същия миг мистър Питър срещна погледа ми и така смешно ми смигна, че от този миг разбрах, че не възнамерява да направи мисис Джеймисън своя съпруга.

— Но, мистър Питър, да застреляте херувим… не мислите ли, че… боя се, че това е светотатство!

За миг мистър Питър доби сериозно изражение и като че ли беше ужасен от тази мисъл, която, както той каза, действително едва сега за пръв път му идва наум. Но мисис Джеймисън трябва да има предвид, че все пак той е живял дълго време между диваци, а те всички били езичници, а някои от тях, той е убеден, са направо дисентъри. След това, като забеляза, че мис Мати се приближава, той бързо промени темата на разговора и след малко се обърна към мен и ми каза:

— Моя малка педантична Мери, не се ужасявайте от всичките чудновати истории. Смятам, че така ще мога лесно да атакувам и предразположа мисис Джеймисън, а аз съм си наумил да я омилостивя и първата стъпка към това е да я държа будна. Подкупих я да дойде тук, като ми позволи представлението на горкия фокусник да мине под нейно покровителство, и не искам да й дам време омразата й срещу Хогинсови да се надигне, а те току-що влизат. Толкова искам всички да са приятели помежду си, а Мати така много се измъчва, като чува за техните сръдни; аз сега отново ще я подхвана, а вие не добивайте такъв ужасен вид. Моето намерение тази вечер е да вляза в залата с мисис Джеймисън от едната ми страна и мисис Хогинс от другата. Ще видите няма ли да е така.

Не зная как, но той успя да направи това и някак си успя да, ги въвлече в общ разговор. Майорът и мисис Гордън спомогнаха в доброто начинание с това, че не знаеха нищо за съществуващата хладина между някои от жителите на Кранфорд.

От този ден насам в кранфордското общество се възстанови старата дружелюбна атмосфера, а аз бях благодарна, че стана така заради милата мис Мати, която така обича да има мир и любов. Ние всички обичаме мис Мати и мен ми се струва, че някак си всички ставаме по-добри, когато тя е край нас.

Паша Бульова

Викторианска Англия през погледа на Елизабет Гаскел

Името на Елизабет Гаскел (1810–1865) е малко познато у нас и „Кранфорд“ е първият й роман, който се предлага на българските читатели. В литературната история на Англия Елизабет Гаскел е известна като една от създателките на социалния роман, изведен на преден план в литературата от промените, настъпили в икономиката на страната през 30-те и 40-те години на миналия век. Неговата поява е свързана с произведенията на трима писатели — Гаскел, Дизраели и Кингсли. И тримата отразяват едни и същи събития, но най-висока художественост имат творбите на Елизабет Гаскел. Името й стои редом с имената на другите прочути жени романистки от викторианската епоха — Шарлот Бронте, Емили Броите и Джордж Елиът.

Средата на XIX век е период на литературен разцвет в Англия и критическият реализъм достига своя връх в произведенията на Дикенс, Текери и Тролъп. Творчеството на Гаскел постепенно се затрупва от лавината нови и нови викториански писатели. Докато с появата на своя първи роман „Мери Бъртън“ (1848) тя привлича погледите на литературна Англия, интересът към произведенията й позатихна през следващите десетилетия. Днес литературните критици я споменават сред най-добрите представители на критическия реализъм, като я поставят във втората редица.

През целия си живот Елизабет Гаскел вибрира между грохота и вълненията на индустриален Манчестър и пасторалната идиличност на провинциална Англия. В предговора си към „Мери Бъртън“ тя пише, че е започнала роман за селото от XVIII век, защото изпитва дълбоко влечение и възхищение от спокойния провинциален живот, но събитията в града се налагат на съзнанието и чувствата й и център на първия й роман стават работническите вълнения. Манчестър, този най-важен индустриален град в света по думите на Енгелс, този „земен ад“, е огнище на чартизма. По-голямата част от живота си Елизабет Гаснел прекарва сред тамошните събития. Герои на нейния роман стават работниците. „Винаги съм изпитвала дълбоко съчувствие към отрудените хора, обречени сякаш да се борят през целия си живот, в който се редуват труд и лишения“ — пише мисис Гаскел.

Въпреки своя документален характер „Мери Бъртън“ не е просто романизирана хроника за социалното положение на работническата класа в Англия, а произведение с висока художествена стойност. След повече от столетие откриваме недостатъци в разбиранията на Гаскел за социалната правда. Самата тя признава: „Аз не зная нищо за политическата икономия“, но факт е, че пише със съчувствие и искрен патос, до голяма степен от позициите на християнското човеколюбие. В историята на социалния роман тя изгражда великолепния образ на героя бунтар.

„Кранфорд“ е идилично връщане към детството на авторката. „Кранфорд“ е другият полюс, към който тя винаги се е стремила импулсивно. След появата на първия й роман, приветствуван от Карлайл и Дикенс („Мери Бъртън“ вдъхновява Дикенс да напише „Тежки времена“), гениалният романист поканва Гаскел да сътрудничи в неговото списание „Хаусхолд Уърдс“. В литературната рубрика се печатат творби, които излизат периодично, на части. Мисис Гаскел предлага един-два епизода, където главни действуващи лица са жителите на провинциалния градец Кранфорд — достоверно копие на любимия Натсфорд, в който тя е отрасла. Епизодите допадат на читателите и те очакват продължение. Така се ражда „Кранфорд“, който излиза на части от 1851 до 1853 година. Този начин на публикуване обяснява и малко необичайната структура на романа. В него няма ясно очертана сюжетна линия, нито пък главни герои. Всеки епизод може да съществува почти самостоятелно и всички те са все пак органически свързани. Сякаш се редят диапозитиви на Кранфорд и неговото общество, които разказвачката Мери Смит представя ненатрапливо. Героите се оформят с техните добродетели и слабости и всеки се налага със своята характерна черта. В тях няма нищо героично — те са съвсем обикновени и реални, ала все пак идеализирани като в приказка. Дори и събитията, колкото да са тривиални, крият елемент на неочакван обрат и доброто и човечното винаги вземат връх. Гаскел наблюдава своите герои в ежедневието им и ги рисува със сантиментална обич, но и с много хумор. Тя осмива слабостите и странностите им с лека ирония — сарказмът е чужд на нейното перо. Насмешката е туширана и героите й, или по-скоро героините, никога не добиват гротескните чудатости на Дикенсовите образи. Тази галерия от дребнобуржоазни, материално затруднени дами и западнали аристократки е колкото абсурдна и смешна, толкова и мила.

В „Кранфорд“ факторът време не съществува — индустриална Англия е далеч, а Драмбъл, всъщност Манчестър, е само на двадесет мили. Бурните вълни на социалните промени едва докосват бреговете на застоялия провинциален живот. Ако Гаскел взема за тема неплатежоспособността на една банка, то е, за да подчертае човечното отношение на обеднялата мис Мати и нейните приятелки, и е повече една психологическа дисекция, отколкото коментар на икономическото положение в страната.

Макар че често излиза на повърхността, елементът на трагичност не е определящ. Читателят усеща, че в Кранфорд нищо не може да бъде непоправимо трагично — то може да навява тъга, но не и да предизвиква гняв и озлобление.

Елизабет Гаскел успява да постигне комичен ефект във всяка ситуация и именно това чувство за здрав хумор прави романа свеж и жизнен, а не сълзливо-сантиментален. Този умерен хумор, далеч от причудливата гротеска, придава пастелни тонове на разказа, смекчава острите очертания на характерите и приглушава нравоучителния елемент.

„Кранфорд“ е светло жизнено петно в картината на викторианската литература. Със свежестта и ведростта и с житейската си мъдрост тази книга има своето място и в нашия трескав век.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/4598

Издание:

Елизабет Гаскел. Кранфорд

Редактор: Димитър Стефанов

Рецензент: Рада Шарланджиева

Художник: Иван Есенов

Художник — редактор: Стефан Десподов

Технически редактор: Ставри Захариев

Коректор: Ана Тодорова

ДИ „Народна култура“

1

Парламентът на остров Ман. — Б.пр.

2

Чувство за солидарност (фр.). — Б.пр.

3

Песен по стихотворение на Уолтър Скот. — Б.пр.

4

Роман от Чарлс Дикенс (1812–1870). — Б.пр.

5

Самюел Джонсън (1709–1784), английски писател, лексикограф, критик и поет. — Б.пр.

6

Соаре, вечерен прием. — Б.пр.

7

Новела на етични теми от д-р Джонсън. — Б.пр.

8

Псевдоним на Дикенс. — Б.пр.

9

Роман на д-р Джонсън, печатан на части. — Б.пр.

10

На себе си, полугласно (ит.). — Б.пр.

11

В течение (фр.). — Б.пр.

12

Цитат от „Старият завет“ — Йов. — Б.пр.

13

Цитат от „Подражание на Хораций“ от А. Поуп със значение „интелектуален разговор на възвишени теми“. — Б.пр.

14

Разкази от Дикенс. — Б.пр.

15

Хербаризирани градински цветя (лат.). — Б.пр.

16

Страшен тиранин, герои от приказка на Шарл Перо. — Б.пр.

17

Среден чифликчия. — Б.пр.

18

Цитат от стихотворението „Разходката на дявола“ от Робърт Сауди (1774–1843). — Б.пр.

19

Едри земевладелци. — Б.пр.

20

Източен демон. — Б.пр.

21

Цитат от стихотворение на Алфред Тенисън (1809–1892). — Б.пр.

22

Тримесечно списание за литература. — Б.пр.

23

Стихотворение от А. Тенисън. — Б.пр.

24

Ароматични семена на южноамериканско тропическо дърво от рода на акациите. — Б.пр.

25

Дреха, направена от гладка, здрава, плътна коприна. — Б.пр.

26

Докато имам памет, докато диханието управлява крайниците (лат.). — Б.пр.

27

Стихотворение (лат.). — Б.пр.

28

Писмата на Марк Тулий Цицерон — римски държавник, оратор и писател. — Б.пр.

29

Естър Чапоун (1727–1801), английска писателка, авторка на „Писма за усъвършенствуването на ума“. — Б.пр.

30

Елизабет Картър (1717–1806), английска писателка, — превела „Епиктет“. — Б.пр.

31

Епиктет (60–120) гръцки философ стоик. — Б.пр.

32

Мария Еджуърт (1767–1849), английска писателка. — Б.пр.

33

Аполион, гръцкото име на Абадон, цар на Хел, използвано от Баниън в алегорията му „Пътят на поклонника“. — Б.пр.

34

Добрият Бернард не вижда всичко (лат.). — Б.пр.

35

Придворен вестник. Дворецът Сейнт Джеймс е бил официалната кралска резиденция. — Б.пр.

36

В Библията Ксеркс се явява под името Ахасвер. Естир е негова съпруга. — Б.пр.

37

Типично английски. — Б.пр.

38

Аделаида, жена на английския крал Уилям IV. Царувала през 1830–1837 г. — Б.пр.

39

С „Хол“ се означавали големите провинциални къщи на едри земевладелци. — Б.пр.

40

На английски „хог“ значи „шопар“ или „свиня“. — Б.пр.

41

На английски „пиг“ значи „прасе“. — Б.пр.

42

Известен стар театър в Лондон. — Б.пр.

43

Представка, означаваща син (обикновено незаконен) на крал. — Б.пр.

44

Игра на карти. — Б.пр.

45

Асо пика при ламбер и кадрил, игри на карти на мода през XVII и XVIII в. — Б.пр.

46

Втори по сила коз при кадрил. — Б.пр.

47

Уилям Хогарт (1697–1764) — английски художник и график. — Б.пр.

48

Лице от Стария завет, прочуто със своята бедност и търпение. — Б.пр.

49

Вероятно местната странноприемница. — Б.пр.

50

Стоунхендж — праисторически паметник в Англия, състоящ се от няколко кръга високи каменни блокове, подобни на колони, някои от които са свързани с напречни трегери. Предполагаемо място за свещенодействие на друидите. — Б.пр.

51

Умение, такт (фр.) — Б.пр.

52

Закон, издаден през 1829 г., който възстановява правото на католиците да заемат административни, държавни и военни постове. — Б.пр.

53

Умуел притежавал една от първите пътуващи менажерии в Англия. — Б.пр.

54

Менуети, танцувани в двореца (фр.). — Б.пр.

55

„Тадеуш Варшавски“ и „Унгарските братя“, романи на английските писателки Джейн Портър (1776–1850) и Ан Мери Портър (1780–1832). — Б.пр.

56

Лице от Библията. Можела да вика духовете на мъртвите. — Б.пр.

57

Кралица Шарлот (1744–1818), жена на английския крал Джордж III. — Б.пр.

58

Мадам дьо Стал (1766–1817). Френска писателка. — Б.пр.

59

Доминик Денон (1747–1825). Френски художник и археолог. — Б.пр.

60

Според една гръцка легенда тракийската девойка Филомела била превърната в славей. — Б.пр.

61

Уличката на тъмнината (англ.). — Б.пр.

62

До 1971 г. един шилинг съдържа дванадесет пенса. — Б.пр.

63

Херцог Уелингтън (1769–1825), пълководец и държавник. Победител на Наполеон при Ватерло. — Б.пр.

64

Лорд Честърфийлд (1694–1773), английски писател и политик, известен с „Писмо до моя син“. — Б.пр.

65

Уилям II Руфус (1087–1100), английски крал. — Б.пр.

66

Тауър, лондонската историческа крепост и кралски дворец, впоследствие превърната в затвор. — Б.пр.

67

Основно ядене при хранене (фр). — Б.пр.

68

Поема от Томас Мур. — Б.пр.

69

Цитат от стихотворение на доктор Джонсън. — Б.пр.

70

Във връзка с това (фр.) — Б.пр.

71

Неравен брак (фр.). — Б.пр.

72

Монета, равна на два и половина шилинга. — Б.пр.

73

Мярка, отговаряща на около 453 грама. — Б.пр.

74

Една лира съдържа двадесет шилинга до 1971 г. — Б.пр.

75

Древносирийски бог на богатствата, олицетворение на алчност. — Б.пр.

76

Да ви кажа ли, мамо? (Фр.) — Б.пр.

77

Мярка за тегло, около 30 грама. — Б.пр.

78

Голям богаташ, европеец в Индия. — Б.пр.

79

Т.е. Мохамед. — Б.пр.

Content

Елизабет Гаскел
Кранфорд

Глава I Нашето общество

Глава II Капитанът

Глава III Една отдавнашна любовна история

Глава IV На гости при стария ерген

Глава V Стари писма

Глава VI Горкият Питър

Глава VII На гости

Глава VIII „Ваше Благородие“

Глава IX Синьор Брунони

Глава X Паниката

Глава XI Самюел Браун

Глава XII Сгодена

Глава XIII Преустановени плащания

Глава XIV Приятели в нужда

Глава XV Щастливо завръщане

Глава XVI Мир в Кранфорд

Паша Бульова Викторианска Англия през погледа на Елизабет Гаскел

Информация за текста

1