Маккалоу Колін

Ті, що співають у терні

ЧАСТИНА ПЕРША 1915–1917, Меґі

1

Восьмого грудня 1915 року Меґі Клірі відзначала свій четвертий день народження. Прибравши зі столу тарілки після сніданку, мати мовчки тицьнула їй коричневий паперовий пакунок і наказала вийти надвір. Тож Меґі присіла за ялівцевим кущем біля парадного в’їзду і почала нетерпляче сіпати та смикати. Маленькі пальці були слабкі й незграбні, а папір — товстий та цупкий; від нього йшов легенький запах універмагу в містечку Вахіне[1], а це свідчило, що предмет у пакунку був — о, диво! — придбаний за гроші, а не передарований чи зроблений власноруч.

У кутку пакунка блиснуло щось золотисте, і Меґі з новою силою взялася за папір, заповзято лущачи його довгими нерівними смужками.

— Аґнеса! Ой, та це ж Аґнеса! — замилувалася вона і кліпнула, оглядаючи ляльку, що лежала у пошматованому паперовому кубельці.

То й справді було диво. У Вахіне Меґі була лише раз у житті, й то давним-давно, ще минулого травня, бо вона була слухняною дівчинкою. Але, сидячи високо в тарантасі поруч із матір’ю і намагаючись поводитися зразково, вона не змогла побачити багато через власне хвилювання і радісне збудження. Та все ж вона помітила Аґнесу — красуню-ляльку на полиці універмагу, вбрану в кринолін із рожевого атласу, рясно оздобленого мереживними рюшами. І одразу ж охрестила її Аґнесою, бо не знала іншого імені, достатньо елегантного для такого незрівнянно-чудесного створіння. Упродовж наступних місяців Меґі згадувала Аґнесу, однак ні на що не сподівалася: власної ляльки Меґі не мала, а про те, що ляльок вигадали саме для маленьких дівчаток, вона ще не знала. Меґі бавилася свищиками, рогатками та подряпаними солдатиками, що стали непотрібними її братам; її руки часто бували брудними, а черевички — у багнюці. їй навіть на думку не спадало, що Аґнеса призначена для гри. Погладивши складки яскраво-рожевого плаття, прекраснішого за будь-яке з тих, що бачила на живих жінках, Меґі обережно підняла Аґнесу. Лялька мала шарнірні руки й ноги, які поверталися навсібіч; навіть шия й талія — і ті були на шарнірах. Всіяне перлинами золотисте волосся Аґнеси було елегантно укладене високою зачіскою в стилі помпадур; із-під легкої, як піна, мереживної хустки, скріпленої брошкою з перлами, виднілася впадинка між блідими грудьми. Ретельно розфарбоване порцелянове обличчя навмисне не вкрили глянцем, щоб надати тонко підфарбованій «шкірі» природної матової текстури. З-під вій зі справжнього волосся поблискували блакитні очі, навдивовижу схожі на очі живої людини — з темно-блакитним забарвленням райдужних оболонок. Меґі виявила, що коли нахилити ляльку горілиць, вона заплющить очі. На трохи підрум’яненій щоці виднілася родимка, а крізь злегка розтулені темно-червоні губи Аґнеси проглядали маленькі білі зубки. Меґі сіла, схрестивши ноги, вмостилася зручніше, обережно поклала ляльку собі на коліна і дивилася на неї.

Вона так і сиділа за кущем ялівця, коли з’явилися Джек та Г’юї. Вони йшли, човгаючи по траві, що лишилася попід парканом — там, де її незручно косити. Волосся Меґі було типовим маячком Клірі — всім дітям їхньої родини, за винятком Френка, дісталася у кару чуприна з рудуватим відтінком. Джек підштовхнув брата і вишкірився. Вони розійшлися в різні боки, вдаючи з себе поліцейських, що вистежують утеклого маорі. Та Меґі, яка сиділа тихенько щось мугикаючи, не почула їх, бо була надто захоплена Аґнесою.

— Що там у тебе таке, Меґі? — гукнув Джек, підстрибнувши до сестри. — Нумо покажи!

— Еге ж — покажи! — хихикнув Г’юї, заходячи з протилежного боку.

Меґі міцно притиснула ляльку до грудей і похитала головою.

— Ні, вона моя! Мені її на день народження подарували!

— Покажи її нам, ну! Ми просто хочемо поглянути на неї.

Радість та гордість взяли гору, і Меґі показала братам ляльку.

— Погляньте, яка вона гарна! Її звуть Аґнеса.

— Аґнеса… Аґнеса? — здивовано перепитав Джек, удавши, що мало не вдавився від огиди. — Яке сентиментальне й сопливе ім’я! Чому ж ти не назвала її Марґарет або Бетті?

— Тому що вона Аґнеса!

Тут Г’юї помітив шарнір на ляльковому зап’ястку й аж присвиснув.

— Ти диви, Джеку, вона руками рухати може!

— Як це? Ану давай подивимося!

— Ні! — скрикнула Меґі й знову притиснула до себе ляльку. — Ні! Ви її зламаєте! Ой, Джеку, не забирай її, бо ти ж її зламаєш!

— Тьху на тебе! — Його брудні засмаглі руки міцними лещатами стисли зап’ясток Меґі. — А «кропивки» не хочеш? І не скигли, бо розповім Бобу. — 3 цими словами Джек крутнув її шкіру в протилежних напрямах так, що та аж побіліла від натягу, а Г’юї вхопив ляльку за спідницю і смикнув. — Ану віддай, бо зроблю по-справжньому боляче!

— Ні, Джеку, будь ласка, не треба! Ти ж її зламаєш, я знаю, що зламаєш! Благаю, не чіпай її! Не забирай ляльку, будь ласка! — Попри сильний біль у зап’ясті, вона не відпускала Аґнеси, пхикала і хвицала ногами.

— Ось вона! — вигукнув Г’юї, коли лялька вислизнула з-під схрещених рук Меґі.

Заволодівши здобиччю, Джек та Г’юї, захопилися нею не менше за Меґі: відразу ж стягнули з неї платтячко, спідниці та довгі розцяцьковані підштаники. Аґнеса лежала гола, а хлопці смикали та крутили її навсібіч, скільки фантазії вистачало: то ногу їй заведуть за спину аж до потилиці, то повернуть голову так, що лялька втуплювалася очима у власну спину. Меґі стояла й плакала, але вони на те не зважали; дівчинці навіть не спадало на думку гукати на допомогу, бо в родині Клірі той, хто не міг за себе постояти, не мусив розраховувати на поміч та симпатію. Це стосувалося й дівчат.

Ляльчине золотисте волосся розкуйовдилося, а перлини, блиснувши на сонці, полетіли в траву й погубилися там. Запилений черевик безжально втоптав кинуте плаття, вимазавши його атлас ковальським мастилом. Меґі стояла навколішки і похапцем збирала мініатюрні одежинки, щоб хлопці не завдали їм ще більшої шкоди, а потім нишпорила між стеблами трави там, де впали перлини. Сльози сліпили її, а душу переповнювало ще незнане відчуття горя, бо до цього дня вона не мала нічого, за чим можна було б горювати.

* * *

Френк випростувався і кинув підкову, а та з сичанням впала у холодну воду. Останніми днями спина не боліла, тож, мабуть, він таки звик до ковальської роботи. Його батько зауважив би, що на це пішло чимало часу — аж півроку роботи в кузні. Та Френк краще розумів, скільки часу минуло відтоді, як він узнав, що таке горно та ковадло: він міряв час не хвилинами та годинами, а ненавистю та огидою. Кинувши молот у спеціальний ящик, він тремтячою рукою відкинув із чола пасмо прямого чорного волосся і стягнув через голову старий шкіряний фартух. Його сорочка лежала в кутку на копиці соломи. Важкими кроками він рушив туди і на якусь мить зупинився, втупившись широко розкритими немиготливими очима в тріснуту стіну сараю так, наче її перед ним не було.

Він був по-підлітковому худорлявий та малий на зріст — не вище за п’ять футів три дюйми, але завдяки роботі з молотом його плечі вже огорнули тверді бугорки м’язів; бліда й бездоганно-чиста шкіра поблискувала потом. У його чорних очах та чорному волоссі вгадувався чужорідний відтінок, а повногубий рот та широкий ніс вирізняли його з родини Клірі: у жилах матері Френка текла кров предків-маорі, і в ньому вона далася взнаки. Йому було майже шістнадцять, тоді як Бобу ледь виповнилося одинадцять, Джекові десять, Г’юї — дев’ять, Стюартові — п’ять, а маленькій Меґі — три. Невдовзі він згадав, що цього дня Меґі «стукнуло» чотири, бо сьогодні ж восьме грудня. Френк вдягнув сорочку і вийшов із сараю.

Будинок стояв на вершечку невеликого пагорба, вивищуючись футів на тридцять над сараєм та стайнями. Як і всі будинки в Новій Зеландії, він був дерев’яний, розлогий і мав лише один поверх, бо вважалося, що коли трапиться землетрус, хоч якась частина споруди має встояти. Довкола будинку повсюдно ріс ялівець, о цій порі року всіяний пишними квітами. Трава була зелена й розкішна — як і всяка трава в Новій Зеландії; вона не жовтіла навіть взимку, коли іній часом лежав у затінку весь день, а тривале й м’яке літо надавало їй іще багатшого зеленого відтінку. Дощі падали тихо й лагідно, не завдаючи шкоди ніжній свіжості рослин, сніг не випадав, а сонце мало вдосталь сили, щоб плекати й вирощувати, а не виснажувати й висушувати. Лиха, що спіткали Нову Зеландію, з громовим гуркотом виривалися з черева землі, а не падали з неба. Тут панувало приглушене недобре передчуття, а ледь уловиме тремтіння та гупання передавалося через ступні ніг, бо під земною поверхнею ховалася сила, яка наводила побожний страх, сила такої моці, що тридцять років тому повністю знищила височенну гору; тоді з розщелин на схилах начебто безневинних пагорбів із завиванням виривалися струмені пари, вершини вулканів куріли димом, а в гірських ручаях текла тепла вода. Гучно булькотіли величезні озера багнюки, морські хвилі невпевнено плескотіли об стрімкі прибережні скелі, адже де буде берег під час наступного припливу не знав ніхто, а земна кора місцями мала лише дев’ятсот футів товщини.

Однак це була привітна й красива земля. За будинком розляглася зелена, як смарагдова обручка Фіони Клірі, долина, поцяткована копичками кремового кольору, котрі при ближчому розгляді виявлялися вівцями. Там, де звивисті пагорби впиралися в обрій світло-блакитного неба, здіймалася у височінь аж на десять тисяч футів гора Еґмонт, що засніженими схилами занурювалася у хмари; її симетрія була такою бездоганною, що нею не втомлювалися милуватися навіть такі, як Френк, котрий бачив її щодня.

Від сараю до будинку треба здолати досить нелегкий підйом, та Френк поспішав, бо знав, що відлучатися він не міг — батьків наказ був чіткий і недвозначний. За рогом будинку він побачив біля ялівцевого куща маленьку компанію.

Нещодавно Френк возив матір до універмагу по ляльку для Меґі. Він і досі дивувався: що ж наштовхнуло її на таку думку? Бо мати не мала схильності до непрактичних святкових подарунків — на них бракувало грошей, тому вона нікому й ніколи не купувала іграшок. Натомість дарувала всім своїм дітям одежу, поповнюючи на дні народження та різдвяні свята їхній скромний гардероб. Але, вочевидь, Меґі помітила ту ляльку під час своєї першої і поки що єдиної подорожі до міста, і Фіона про це не забула. Коли ж Френк спробував розпитати її, Фіона пробурмотіла щось про те, що кожній маленькій дівчинці потрібна лялька і швидко змінила тему розмови.

Лялька лежала на дорозі, і Джек із Г’юї грубо й безжально крутили навсібіч її шарніри. Меґі стояла до Френка спиною і дивилася, як брати знущаються з Аґнеси. Чепурненькі білі шкарпетки його сестрички спустилися зіжмаканими складками на чорні черевички, а у вузькому проміжку між ними та каймою святкового платтячка з коричневого вельвету рожевіли її ніжки. Копичка вишукано завитого волосся іскрилася на сонці й спадала каскадом їй на спину — ні золотисте, ні руде, а щось середнє. Білий тафтовий бантик, що тримав кучері, не даючи їм спадати на обличчя, обвис запилюжений, у пилюці було і платтячко Меґі. В одній руці вона міцно стискала одежинки ляльки, а другою марно намагалася відштовхнути Г’юї.

— Ану облиште, байстрюки чортові! — гаркнув Френк.

Джек та Г’юї миттю скочили на ноги і, забувши про ляльку, прожогом чкурнули навтьоки: коли Френк лаявся, то втеча була найрозумнішим кроком.

— Ах ви ж хамлюги рудоволосі! Спробуйте ще хоч раз доторкнутися до тієї ляльки — і я надеру ваші маленькі сраки! — крикнув Френк їм навздогін.

Він нагнувся і, взявши Меґі за плечі, легенько струснув її.

— Ну, не плач! Припини — бачиш, вони вже втекли і більше ніколи не чіпатимуть твою ляльку, обіцяю тобі. Усміхнися, сьогодні ж твій день народження, еге ж?

Личко Меґі набрякло від плачу, по щоках струменіли сльози; дівчинка поглянула на Френка, і в її широко розкритих сірих очах було стільки горя, що у хлопця до горла підкотився клубок. Він витягнув із кишені бриджів брудну ганчірку, незграбно витер Меґі обличчя, а потім затиснув їй носа.

— Сякай!

Меґі зробила, як він сказав, кинула плакати і гучно гикнула.

— Ой, Фр-Фр-Френку, вони ві-ві-відібрали у мене Аґнесу! — скімлила вона, шмигаючи носом. — Вся її зачіска розпатлалася, а з во-во-волосся позлітали всі клясиві п-п-п-перлинки! Вони попадали в тр-тр-траву, і я ніяк не можу їх знайти!

Її очі знову заступили сльози, і кілька краплинок упали Френку на руку. Він трохи постояв, витріщившись на свою вологу шкіру, і злизав сльозинки.

— Що ж, доведеться їх знайти, еге ж? Але якщо плакатимеш, то не знайдеш нічого. І що це за сюсюкання дитяче? Ти ж уже півроку тому замість «клясиві» промовляла правильно — «красиві»! А тепер висякайся знову і підбери свою бідолашну… як там її?.. Аґнесу. Якщо ти її не вдягнеш, у неї будуть сонячні опіки.

Френк всадовив сестру на краю стежини, обережно подав їй ляльку, а сам став навколішки в траві й повзав, вишукуючи перлини. Нарешті він радісно скрикнув, підняв руку й показав свою знахідку.

— Ось! Перша перлина! Я їх усі знайду, ти лишень почекай.

Меґі милувалася своїм найстаршим братом, поки той нишпорив у траві, час від часу піднімаючи руку з кожною знайденою перлиною; аж раптом пригадала, що Аґнеса, напевне, має ніжну і вразливу шкіру, тож її може обпекти сонце, і почала зосереджено вдягати ляльку. Вона не помітила на ній якихось серйозних ушкоджень. Волосся Аґнеси розтріпалося і тепер безладно висіло, а руки й ноги були брудні в тих місцях, де хлопчаки смикали та стискали її, але все було в порядку і працювало.

Волосся Меґі над вухами тримали черепахові гребінці; дівчинка висмикнула один із них і заходилася вичісувати волосся Аґнеси — справжнє людське волосся вибілене до кольору золотавої соломи, що майстерно трималося на основі з клею та марлі.

Коли Меґі невміло й незграбно намагалася розчесати велике скуйовджене пасмо, сталося нещастя; волосся відірвалося, геть усе, і повисло безладною копичкою на зубцях гребінця. І виявилося, що за широким гладеньким лобом Аґнеси не було нічого — ні маківки, ні лисого черепа. Лише одна жахлива зяюча діра. Тремтячи від страху, Меґі нахилилася і зазирнула всередину ляльчиного черепа. Там проступали зворотні контури щік та підборіддя; крізь розтулені губи пробивалося світло, надаючи чорному силуету зубів виразно хижого вигляду. А зверху були очі Аґнеси — дві моторошні цокаючі кульки, нанизані на дротину, яка жорстоко й немилосердно пронизувала ляльчину голову.

Меґі закричала — тоненько й пронизливо; відкинувши Аґнесу геть, вона верещала, затуливши долонями лице, а її тіло здригалося від ридань. Невдовзі вона відчула, як Френк розчепив їй пальці й підняв на руки, притиснувши обличчям до шиї. Дівчинка обхопила його руками і потроху вгамовувалася, аж поки близькість брата заспокоїла її, і мала відчула, як гарно він пахнув — кіньми, потом та кузнею.

Коли ж Меґі притихла, Френк умовив її розповісти, що трапилося; він підняв іграшку, уставився поглядом у порожню ляльчину голову та спробував пригадати, чи був всесвіт його дитинства так само обтяжений химерними страхами. І пригадав, що його переслідували інші лячні привиди — привиди людей, недобрих поглядів та лихих чуток. Йому пригадалося сором’язливе і боязке обличчя матері, її постава, тремтіння її руки, коли вона тримала його за руку.

Що ж там побачила Меґі? Що її так вразило? Френку подумалося, що вона й анітрохи так не засмутилася б, якби у ляльки після втрати волосся почалася кровотеча. Кровотеча свідчила про життя, бо принаймні раз на тиждень у кого-небудь із родини Клірі неодмінно траплялася сильна кровотеча.

— Очі, її очі! — прошепотіла Меґі, намагаючись не дивитися на ляльку.

— Та у неї прекрасні очі, Меґі, — спантеличено пробурмотів Френк, зариваючись обличчям у волосся сестри. Воно було таке розкішне, таке барвисте!

Він аж півгодини умовляв її поглянути на Аґнесу, ще півгодини витратив на те, щоб переконати її зазирнути в порожній череп. Френк показав сестрі, як працюють ляльчини очі, як ретельно вони припасовані, однак при цьому легко розплющуються й заплющуються.

— А тепер ходімо, бо час повертатися додому, — сказав він і підхопив сестру на руки, а лялька виявилася затиснутою між Меґі та його грудьми. — Попросимо маму полагодити Аґнесу, еге ж? Виперемо й вигладимо її одежинки і приклеїмо волосся. А ще я зроблю тобі гарні шпильки і повставляю в них оці перлинки, щоб ти могла робити ляльці такі зачіски, які тобі заманеться.

* * *

Фіона Клірі чистила на кухні картоплю. Надзвичайно вродлива білява жінка трохи нижче середнього зросту, але з суворим виразом обличчя, вона мала прекрасну фігуру й тендітний стан; анітрохи не змарніла, попри те, що виносила аж шістьох дітей. На ній було довге плаття з сірого ситцю, поділ якого торкався бездоганно чистої підлоги, а зверху на ньому величезний білий фартух, одягнений через шию і зав’язаний на талії хрустким бездоганно красивим бантом. Увесь час зранку до ночі вона товклася на кухні та на городі, і її короткі й міцні чоботи протоптали замкнуту стежку — від плити до пральні, потім — до городу та мотузків для білизни, а звідти — назад до кухні.

Поклавши ножа на стіл, вона пильно поглянула на Френка й Меґі, і куточки її красивого рота невдоволено опустилися.

— Меґі, я дозволила тобі вдягнути найкраще святкове плаття з умовою, що ти його не забрудниш. А ти лишень поглянь на себе, замазуро!

— Мамо, вона не винувата, — втрутився Френк. — Джек та Г’юї відібрали в неї ляльку, щоб роздивитися, як рухаються її руки та ноги. Я пообіцяв Меґі, що ми її полагодимо, і вона буде як нова. Ми зможемо, правда ж?

— Дай-но погляну. — Фі простягнула руку і взяла ляльку.

Вона була мовчазною жінкою, не схильною до спонтанних розмов. Ніхто не здогадувався, що в неї на думці, навіть її чоловік; обов’язок виховання дітей вона поклала на нього і виконувала все, що він наказував, без коментарів та заперечень, вдаючись до них лише в ситуаціях абсолютно екстраординарних. Якось Меґі підслухала, як хлопці перешіптувалися між собою: мати поважала і побоювалася татка не менше, ніж вони, але якщо це й справді було так, то своє ставлення до нього вона ховала під непроникною маскою непохитного спокою. Вона ніколи не сміялася і ніколи не втрачала самовладання.

Скінчивши огляд, Фі поклала Аґнесу на кухонний стіл біля плити і поглянула на Меґі.

— Завтра вранці я виперу їй одежу і зроблю зачіску. А сьогодні увечері Френк викупає ляльку і приклеїть їй волосся.

Ці слова прозвучали не заспокійливо, а прозаїчно й діловито. Меґі кивнула і непевно всміхнулася. Інколи їй страшенно хотілося, щоб мама розсміялася, але марним було її сподівання. Вона відчувала, що між ними існує щось особливе, щось таке, чого не було між батьком та хлопцями, але це «щось» ховалося за цією прямою спиною, за ногами, що ніколи не стояли на місці. Мама лише байдуже кивала, граціозно шелестіла широченними спідницями від плити до столу і працювала, працювала, працювала…

З усіх дітей лише Френк здатен був бачити, що Фі постійно і невиліковно зморена. Бо роботи навалилося стільки, що ні за які гроші не переробиш, часу бракувало, а рук — лише одна пара. Фіона чекала, коли Меґі подорослішає, щоб допомагати; мала вже виконувала деякі прості завдання, але у свої чотири роки вона не могла істотно зменшити материне навантаження. Шестеро дітей, і серед них лише одна дівчина, до того ж — наймолодша. Усі знайомі Фіони і заздрили їй, і співчували, але їхнє співчуття ніяк не могло зменшити обсяг роботи, яку треба було виконувати. В її кошику для шиття купою лежали ще не заштопані шкарпетки, на в’язальних шпицях стриміла чергова шкарпетка, а тут іще Г’юї виростав зі светрів так швидко, що Джек не встигав віддавати йому свої.

* * *

Педрік Клірі суто випадково провів удома тиждень, на який припав день народження Меґі. До початку сезону стрижки овець було достатньо часу, тому він працював неподалік домівки — то орав, то саджав. За фахом він був стригалем овець. Це була сезонна робота, що тривала від середини літа до кінця зими, коли розпочиналося ягніння овець. Зазвичай йому легко вдавалося знайти роботу, щоб перебитися весну і перший місяць літа: він допомагав у ягнінні овець, орав або пособляв двічі на день доїти корів комусь із місцевих фермерів-молочарів. Педрік вирушав туди, де була робота, полишаючи родину напризволяще у великому старому будинку, щоб та виживала, як могла. Саме цим — виживанням — і займалися ті нечисленні люди, яким не пощастило мати клапоть землі.

Педрік повернувся додому невдовзі після заходу сонця, коли запалили лампи, і мерехтливі тіні витанцьовували на високій стелі. Хлопці скупчилися на веранді — гралися з жабою, всі, окрім Френка. Педрік знав, де його старший син, бо від стосу дров чулося розмірене цюкання сокири. Він зупинився на веранді рівно настільки, скільки знадобилося для того, щоб дати легенький запотиличник Джеку і крутнути Боба за вухо.

— Нумо допоможіть Френку дрова рубати, малі лінюхи! І краще зробити це до того, як мама подасть на стіл чай, інакше я з вас три шкури здеру!

Педрік кивнув Фіоні, яка поралася біля плити. Він її не обійняв і не поцілував, бо вважав подібні вияви симпатії годящими лише для спальні. Коли він заходився зчищати палицею багнюку, присохлу до чобіт, до нього пристрибом підбігла Меґі з його капцями в руках. Педрік поглянув на малу і просяяв: щоразу, коли він бачив Меґі, йому на думку приходила згадка про диво. Дівчинка була така гарненька, мала таке чудове волосся; він взяв її довгий кучерик і, потягнувши, випрямив його, а потім відпустив і дивився, як той, підстрибуючи та гойдаючись, знову стає на місце. Взявши малу на руки, Педрік пішов до єдиного зручного стільця на кухні — віндзорського стільця з прикріпленою до сидіння подушечкою, що стояв побіля каміна. Тихо зітхнувши, він сів, витягнув люльку і недбало вибив з неї на підлогу рештки тютюну. Меґі вмостилася у нього на колінах, обхопила рученятами за шию і, піднявши до батька гарненьке личко, почала свою вечірню гру: роздивлялася, як світло проблискує крізь коротку щетину його золотистої бороди.

— Як ся маєш, Фі? — спитав Педрік Клірі дружину.

— Нормально, Педді. Ти впорався сьогодні з отим нижнім лужком?

— Так, зробив геть усе. Завтра вранці зможу взятися за верхній. Але ж як я зморився, Боже милосердний!

— Ще б пак. Макферсон знову дав тобі оту вередливу стару шкапу?

— Авжеж! Чи дасть він мені чалого коня, щоби шкапу взяти собі?! Здається, у мене руки повисмикувалися з суглобів. Клянуся, це найвередливіша кобила в усій Новій Зеландії!

— Не переймайся. У старого Робертсона всі коні добрі, а ти скоро будеш у нього.

— Думаю, не скоро. — Педрік набив люльку грубим тютюном і витягнув вощений гніт із великого глека, що стояв біля плити. Потім швидко тицьнув ним у вогонь, злегка прочинивши дверцята, — і гніт зайнявся. Він відкинувся на спинку стільця і так міцно присмоктався до люльки, що вона аж забулькотіла. — Ну, як воно — почуватися чотирирічною, Меґі? — спитав він доньку.

— Дуже добре, татку.

— Мама зробила тобі подарунок?

— Ой, татку, а як ви з мамою здогадалися, що мені хотілося Аґнесу?

— Аґнесу? — він зиркнув на Фіону і запитально підняв брову. — То її ім’я — Аґнеса?

— Так. Вона така гарна, татку. Цілий день на неї дивилася б.

— Їй пощастило, що вона має на що дивитися, — похмуро зауважила Фіона. — Джек та Г’юї відняли ляльку в бідолашної Меґі, та ще й розгледіти її як слід не встигла.

— Що ж, хлопці є хлопці. Вони дуже пошкодили ляльку?

— Та ні. Нічого такого, що не можна було б полагодити. Френк застукав їх на гарячому, то вони не встигли завдати непоправної шкоди.

— Френк? А що він тут робив? Він мав цілий день бути в кузні! Треба вчасно зробити Хантеру ворота.

— Він працював на кузні цілий день. А сюди навідався по якийсь інструмент, — швидко відказала Фіона, бо знала: Педрік був до Френка аж занадто немилостивий.

— Ой, татку! Френк — мій найкращий брат! Він врятував мою Аґнесу від убивства, а після чаю приклеїть їй волосся.

— Це добре, — сонно мовив батько, відхиляючи голову на спинку, і заплющив очі.

Біля печі було жарко, але він, здавалося, цього не помічав; на лобі у нього виступили блискучі краплини поту. Заклавши руки за голову, батько задрімав.

Саме від Педріка Клірі його дітям дісталося густе кучеряве волосся з рудуватими відтінками. Утім, ніхто з них не успадкував його яскраво-рудої чуприни. Він був невисоким чоловічком, немов зробленим зі сталевих стрижнів та пружин. Його ноги викривилися дугою через те, що все життя він провів верхи на конях, а руки видовжилися після довгорічної стрижки овець. Його груди та руки вкривав скуйовджений золотистий пух, і якби Педрік був чорнявий, це здавалося б огидним. Зрештою він мав яскраво-блакитні очі зі зморшками від постійного примружування — як у моряка, котрому доводиться безперервно вглядатися в далечінь; обличчя приємне, з веселою усмішкою, завдяки якій інші чоловіки з першого ж погляду відчували до нього симпатію; величний ніс — справжній римський ніс, який, вочевидь, дещо спантеличував його ірландських співтоваришів, але Ірландія завжди була країною невдах. Педрік і досі розмовляв швидко, з малозрозумілим ірландським акцентом графства Голвей, трохи шепелявив і промовляв у кінці слів «с» замість «т». Але двадцять років життя під екватором таки змінили його манеру говорити, і його мова дещо уповільнилася — як у старого годинника, що потребував, щоб його добряче завели. Педрік був щасливою людиною, бо примудрявся легше за інших зносити важке життя з його надсильною працею, і хоча він і був прихильником жорсткої дисципліни та мав важку руку, всі його нащадки, за винятком одного, обожнювали батька. Якщо бракувало хліба, він обходився без нього; якщо поставав вибір між купівлею нової одежі для нього або ж для когось із дітей, він обходився без нової одежі. По-своєму, але це було набагато промовистішим виявом батьківської любові, аніж тисяча нічого не вартих поцілунків. Педрік був чоловіком запальної вдачі й колись навіть убив одного чоловіка. Але доля була на його боці: той чоловік був англійцем, а з гавані Дан Лаогер саме вирушав із припливом корабель до Нової Зеландії.

Фіона підійшла до задніх дверей і гукнула:

— Чай!

Один за одним до кімнати повільно увійшли хлопці, останнім зайшов Френк з оберемком дров і кинув їх до великого ящика біля печі. Педрік поставив Меґі на підлогу і пішов у протилежний кінець кухні до голови саморобного обіднього столу, хлопці повсідалися з боків, а Меґі видерлася на вершечок дерев’яного ящика, який батько поставив на стілець поруч себе.

Фіона розклала їжу по обідніх тарілках на кухонному столі швидше і вправніше за будь-яку офіціантку й рознесла їх по дві за раз усім присутнім: спочатку Педді, потім Френку, і так далі аж до Меґі. Себе вона обслужила останньою.

— Тю-у-у! Знову тушковане м’ясо! — скривився Стюарт, беручи в руки ніж та виделку. — Мабуть, судилося мені все життя ним харчуватися!

— Їж і не тринди! — гаркнув на нього батько.

Великі тарілки були завалені їжею: на них щедрими порціями лежали варена картопля, тушкована ягнятина та зірвані того ж ранку на городі боби. Попри приглушені стогони та невдоволене бурчання, всі, включно зі Стюартом, до блиску відполірували хлібом спорожнені тарілки, а потім підхарчилися бутербродами з маслом та варенням із місцевого аґрусу. Фі присіла і похапцем поїла, потім швидко підвелася і знову поквапилася до кухонного столу, де розклала по великих супних тарілках купу бісквітів, просякнутих варенням і щедро политих солодким кремом. Фіона рознесла їх також — по дві тарілки за кожну ходку, і нарешті сіла, полегшено зітхнувши: тепер вона зможе спокійно поїсти.

— Ой, ти диви! Пудинг із варенням! — вигукнула Меґі й потицяла в крем ложкою, аж поки протекло варення, утворивши рожеві смужки на жовтому тлі.

— Еге ж, моя маленька Меґі, сьогодні — твій день народження, тому мама приготувала твій улюблений пудинг.

Цього разу ніхто не бурчав і не стогнав із досади; хоч який би не був пудинг, а наминали його з великим ентузіазмом: у родині Клірі таки полюбляли солодке.

Та попри чималу кількість крохмалистої їжі, ніхто в сім’ї не мав ані фунту зайвої ваги, бо кожна її дещиця витрачалася під час роботи або розваг. Овочі та фрукти споживалися за їхню корисність, але саме хліб, картопля, м’ясо та гарячі поживні пудинги запобігали фізичному виснаженню.

Фіона налила кожному по чашці чаю з гігантського чайника, але дітлахи з чоловіком іще з годину сиділи за столом — розмовляли, сьорбали чай або читали. Педді пихкав люлькою, встромивши носа в бібліотечну книгу, Фі постійно доливала чай, Боб також занурився в читання, а молодші діти ділилися планами на завтра. Парафіяльна школа закрилася на довгі літні канікули, хлопці були тепер вільні, і їм не терпілося приступити до виконання призначених їм робіт по дому та городу. Боб мав підфарбувати дещо у будинку, на Джеку з Г’юї були дрова, надвірні господарські споруди та доїння, а Стюарт відповідав за овочі. Після шкільних мук це було для них заіграшки. Фіона мовчала, а Френк сидів, зморено опустивши плечі, й сьорбав чай чашку за чашкою. Час від часу Педді відривався від книги і додавав до списку ще якусь роботу.

Нарешті Фі поманила до себе Меґі, всадовила її на стільчик і вправно заплела доньці волосся стрічечками тканини — час було вкладатися спати їй зі Стю та Г’юї; Джек та Боб умовили матір не вкладати їх і вийшли надвір погодувати собак. Френк поклав Аґнесу на кухонний стіл і заходився клеїти їй волосся. Педрік потягнувся, згорнув книжку і поклав люльку до величезної райдужної мушлі, яка слугувала йому попільницею.

— Ну що, мати, піду спати.

— Добраніч, Педді.

Фі прибрала зі столу тарілки і зняла з гака на стіні великий емальований таз. Поставила на протилежний від Френка бік, взяла з печі масивний чавунний чайник і налила гарячої води; розвела паруючу рідину холодною водою і, поколотивши в тазу милом у маленькому дротяному кошику, помила й виполоскала тарілки, а потім поскладала їх стосом біля тазу.

Френк возився з лялькою, не піднімаючи голови, але коли стос тарілок перетворився на чималеньку гору, він мовчки підвівся, узяв рушник і почав їх витирати. Він рухався між кухонним столом та шафою для посуду з легкістю людини, що робила це не вперше. То була таємна й небезпечна гра, у яку вони грали з матір’ю, бо найсуворішим правилом у царстві Педді був чіткий розподіл повноважень. Домашню роботу мала виконувати жінка, і по-іншому й бути не могло. Жоден чоловік у родині не мав права торкатися жіночої роботи. Однак щовечора, коли Педді йшов спати, Френк допомагав матері, а та навмисне відтягувала миття посуду до того моменту, поки почується стукіт капців, що їх Педді скинув на підлогу. Бо Педді, знявши їх, вже ніколи не повертався на кухню.

Фіона ніжно поглянула на Френка.

— Не знаю, щоб я без тебе робила, синку. Але ти не мусиш допомагати мені. Бо до ранку не встигнеш відпочити.

— Та то нічого, мамо. Нічого зі мною не станеться, якщо я допоможу тобі витерти кілька тарілок. Я мушу хоч трохи полегшувати тобі життя.

— Це ж моя робота, Френку. І я не нарікаю.

— От якби ми несподівано розбагатіли і ти змогла б найняти служницю!

— Не вигадуй, чого нема. — Мати витерла почервонілі руки рушником для посуду і, схрестивши їх на грудях, тихо зітхнула. Вона поглянула на сина трохи занепокоєно, бо відчула, що його невдоволення сильніше за звичне нарікання трудяги на свою гірку долю.

— Френку, не варто будувати грандіозні плани. Бо окрім халепи, нічого доброго з того не буде. Ми — робочі люди, а це означає, що нам не судилося розбагатіти і найняти служницю. Задовольняйся тим, що маєш, будь тим, ким є. Коли ти таке кажеш, ти ображаєш татка, а він цього не заслуговує. Він не пиячить, не грає в карти і працює заради нас, як віл. Він ані копійки не залишає собі з зароблених грошей — все витрачається на нас із тобою.

Мускулисті плечі Френка роздратовано смикнулися, а смагляве обличчя посуворішало.

— А що поганого в тому, щоб хотіти від життя більше, ніж важкої й нудної праці? Хіба це погано, коли мені хочеться, щоб ти найняла служницю?

— Це погано тому, що так не буде! Ти ж знаєш, що ми не маємо грошей на твоє навчання в школі, а якщо ти не матимеш змоги ходити до школи, то ти станеш лише чорноробом, і ніким іншим! Твоя мова, твій одяг і твої руки свідчать, що ти заробляєш на життя важкою фізичною працею. Як каже татко, «людина з мозолястими руками — це чесна людина».

Френк стенув плечима і більше нічого не сказав. Склавши вимиті тарілки, Фіона витягнула свій кошик для шиття і сіла в крісло Педді біля каміна, а Френк повернувся до лагодження ляльки.

— Бідолашна Меґі! — раптом вихопилося у нього.

— Що таке?

— Коли ці поганці знущалися з її ляльки, вона стояла поруч і плакала так, наче її світ розпався на шматки і вже не варто жити. — Він поглянув на ляльку з частково приклеєним волоссям. — Це ж треба було таке ім’я придумати — Аґнеса! Звідки ж вона його взяла?

— Напевне, вона чула, як я розповідала про Аґнесу Фортеск’ю-Сміт.

— Коли я відібрав у хлопців ляльку і віддав їй, вона зазирнула Аґнесі в голову і мало не померла від страху. Щось у ляльчиних очах нажахало Меґі, але я точно не знаю, що саме.

— їй завжди ввижається те, чого нема.

— Шкода, що бракує грошей на школу. Дітлахи такі кмітливі.

— Ой, Френку! Якби побажання були кіньми, то жебраки їздили б верхи, — зморено зауважила мати. Тремтячою рукою Фіона потерла очі й глибоко встромила в’язальні шпиці в клубок сірої вовни.

— Більше не можу. Я так втомилася, що погано бачу.

— Йди спати, мамо. Я задмухаю лампи.

— Після того як пошурую в каміні.

— Я сам. — Френк підвівся з-за стола і заховав красиву порцелянову ляльку на кухонному столі за формою для випічки тортів — подалі від гріха. Втім, він не надто переймався тим, що Джек та Г’юї знову спробують заволодіти Аґнесою: вони боялися його помсти ще більше, аніж батькової, бо Френк мав дещо злостиву вдачу. У спілкуванні з матір’ю та сестрою це не виявлялося, але от молодші хлопці потерпали добряче.

З болем у серці Фіона дивилася на сина; було у ньому щось відчайдушне й несамовите, якийсь виразний неспокій, що провіщав лихо. От якби між ним та батьком була злагода! Але вони один одного терпіти не могли і без упину сперечалися. Може, Френк занадто турбувався про матір і співчував їй, а може, він таки був трохи матусиним синком. Якщо це так, то це її провина. Та, певно, у Френка добре й любляче серце, він хотів трохи полегшити їй життя. І вкотре вона спіймала себе на думці, що жде не діждеться, коли Меґі стане достатньо дорослою і зніме тягар із плечей Френка.

Фіона взяла зі стола маленьку лампу, потім знову поставила її і підійшла до Френка, який закладав дрова у піч через широкі дверцята і возився з димовою заслінкою. На руках у нього помітно проступали вени, а долоні й пальці були такі брудні, що, здавалося, їх вже ніколи не відмити. Фіона сором’язливо простягнула руку і прибрала пасмо волосся, що впало синові на очі — то був максимум ніжності, на який вона була здатна.

— Спасибі тобі, Френку, і добраніч.

* * *

Тіні прожогом кинулися навтьоки від світла, що наближалося, — то Фіона з лампою в руках тихо пройшла у двері до передньої частини будинку.

Перша спальня належала Френку та Бобу; Фіона безшумно штовхнула двері, високо підняла лампу, і її світло хлинуло потоком на подвійне ліжко в кутку. Боб лежав на спині з відвислим роззявленим ротом і раз у раз звивався і посмикувався, мов пес. Фіона підійшла до ліжка і перевернула Боба на правий бік, щоб йому не наснився важкий кошмар, а потім трохи постояла, дивлячись на сина. Який же ж він схожий на Педді!

У сусідній кімнаті, міцно притулившись один до одного, немов пасма в заплетеній косі, спали Джек та Г’юї. От негідники! Постійно бешкетують, але немає в них зла. Фіона спробувала було розсунути братів по різні боки і хоч якось поправити зібгані ковдри та простирадла, та даремно: дві кучеряві руді голівки трималися купи. Тихо зітхнувши, Фіона облишила їх. Як Джек та Г’юї примудрялися виспатися під час такого «спання», залишалося поза межами материного розуміння, але, схоже, братам такий сон ішов на користь.

Кімната, де спали Меґі та Стюарт, була надто тьмяною та похмурою для маленьких дітлахів: із коричневим лінолеумом на підлозі та густо-коричневими стінами без жодної картини чи малюнку. Втім, вона була такою самою, як і решта спалень.

Стюарт спав на животі, з-під ковдр його майже не було видно, тільки вкрита нічною сорочкою сідниця стирчала в тому місці, де мала бути його голова, а головою малий притиснувся до колін. Фіона вкотре здивувалася, як йому вдається не задихнутися, обережно просунула руку під простирадло — і заціпеніла: знову напудив! Що ж, доведеться чекати до ранку, коли й подушка буде мокра. Стю завжди так робив, а потім перевертався — і знову пудив. Утім, усього один сцикун з п’яти хлопців — це не так вже й погано.

Меґі, смокчучи великий палець, скрутилась маленьким калачиком, а волосся, закріплене ганчірочками, розсипалося довкола її голови. Єдина дівчина в сім’ї. Удостоївши доньку лише побіжним поглядом, Фі вийшла з кімнати: у Меґі не було нічого загадкового, бо вона була жіночої статі. Мати знала, якою буде її доля, і не відчувала до неї ані заздрощів, ані жалю. З хлопцями було інакше: вони дивовижні, чоловіки, що якимсь чудесним алхімічним чином матеріалізувалися з її жіночого тіла. Звісно, без їхньої допомоги важко було поратися в хаті, але воно того варте. З усіх однолітків сини Педді найбільше були схожі на свого батька. Коли чоловік породжує синів, то він — справжній мужчина.

Фіона нечутно причинила двері своєї спальні й поставила лампу на комод. Занімілими пальцями розстебнула вона численні ґудзики від закритого коміру плаття до стегон, а потім стягнула його з рук. Знявши бретельки ліфчика і міцно притискаючи його до грудей, вона натягнула, звиваючись, нічну фланелеву сорочку. І тільки коли її тіло було пристойно прикрите, Фіона зняла з себе підштаники та неміцно затягнутий корсет. Розсипалося по плечах золотисте волосся, зав’язане удень тугим вузлом, а шпильки опинилися в морській мушлі на комоді. Але навіть йому, хоч яким би прекрасним воно було — густим, блискучим та прямим — свобода не дозволялася: Фіона підняла лікті над головою і почала швидко заплітати його у косу. А потім вона обернулася і, мимоволі затамувавши дух, зиркнула на ліжко. Педді спав, і вона рвучко видихнула з полегшенням. І не тому, що їй не подобалося, коли чоловік перебував у відповідному настрої, бо Педді був сором’язливим, ніжним та вмілим коханцем. Поки Меґі не подорослішає на два-три роки, ростити ще одну дитину буде дуже важко.

2

По неділях, коли Клірі ходили до церкви, Меґі залишалася вдома з одним із старших хлопців; їй нетерпеливилося подорослішати, щоб теж відвідувати службу. Педрік Клірі дотримувався тієї думки, що малим дітям не місце в будь-якому іншому домі, окрім власного, і це поширювалося й на молитовний дім. Лише тоді, коли Меґі піде до школи і навчиться подовгу сидіти непорушно, її можна буде пускати до церкви. Але до того — в жодному разі. І щонеділі вона, одинока, стояла біля ялівцевого куща збоку від парадних воріт і дивилася, як уся родина набивалася у старий тарантас, а один із братів, котрому довірили доглядати за нею, вдавав, що то є велика радість — уникнути відвідин служби. Єдиним із Клірі, кому подобалося відокремлюватися від решти, був Френк.

Релігія була невід’ємною частиною життя Педді. На його шлюб із Фіоною католицький священик погодився вкрай неохоче, бо вона була парафіянкою англіканської церкви. І хоча Фі й відмовилася від своєї віри заради Педді, його віру приймати вона не стала. Важко сказати чому, хоча одна причина була очевидною: Армстронґи походили з древнього роду першопрохідців, щирих англіканців, а Педді був іммігрантом без шеляга в кишені та ще й ірландцем. Армстронґи з’явилися в Новій Зеландії ще до прибуття перших «офіційних» поселенців, а це було своєрідним паспортом, що засвідчував приналежність до колоніальної аристократії. Армстронґи про Фіону сказали лиш одне: її шлюб із Педріком був мезальянсом.

Родерік Армстронґ заснував новозеландський клан у дуже цікавий спосіб. Усе почалося з події, яка справила величезний вплив на Англію вісімнадцятого сторіччя: з Війни за незалежність в Америці. До 1776 року щорічно понад тисячу дрібних порушників відправляли морем до Вірджинії та до Північної й Південної Кароліни, продаючи їх там у кабалу не кращу за рабство. Тогочасне британське правосуддя було немилосердним та безжальним: убивство, підпал, загадковий злочин під назвою «видавати себе за циганів», а також крадіжка на суму більше за шилінг каралися шибеницею. Скоєння ж дрібного злочину тягло за собою заслання порушника до Америки на термін, що визначався тривалістю решти його життя.

Та 1776 року Америку «закрили», й Англія опинилася в ситуації, коли кількість засуджених швидко зростала, а подіти їх нікуди. В’язниці були забиті вщент, тому надлишок в’язнів розміщували в трюмах старих кораблів, що стояли на якорі у гирлах річок. Щось треба було робити, і вихід знайшли. З величезною неохотою (бо це означало витрату кількох тисяч фунтів) капітану Артуру Філіпу наказали плисти до Великої південної землі. Це сталося 1787 року. Його флот з одинадцяти кораблів перевозив понад тисячу каторжників, а також матросів, морських офіцерів та загін морських піхотинців. Та це не була славетна одисея у пошуках свободи. Спливло вісім місяців, і наприкінці січня 1788 року флот прибув до бухти Ботані-бей. Його божевільна величність король Георг Третій знайшов нове звалище для своїх каторжан — колонію Новий Південний Уельс.

1801 року Родеріка Армстронґа, якому виповнилося лише двадцять один, засудили до довічного заслання на каторгу. Наступні покоління Армстронґів наполягали, що він походив із дворянської родини з графства Сомерсет, яка розорилася через американську революцію, і що жодного злочину Родерік не скоював. Утім, ніхто з нащадків не виказав особливого ентузіазму, щоб скласти славетний родовід їхнього предка; вони купалися в променях його слави і трохи фантазували.

Та хоч якими були походження та статус Родеріка Армстронґа в англійському суспільстві — він був чоловіком запальної вдачі. Впродовж восьми місяців невимовно жахливої подорожі до Нового Південного Уельсу він зарекомендував себе впертим і непоступливим каторжанином і своїм небажанням помирати заслужив повагу до себе з боку корабельного начальства. По прибутті до Сіднея 1803 року Родерік став більш непокірливим, і його вислали кораблем на острів Норфолк до в’язниці для невиправних. Ніщо не могло змінити його поведінку: його морили голодом; його кидали до камери настільки тісної, що там не можна ані сісти, ані лягти; його били батогами, перетворюючи на криваве місиво; його приковували ланцюгами до скелі у морі й чекали, поки він почне захлинатися. А він сміявся зі своїх мучителів — скелет у рваному ганчір’ї, без жодного зуба в роті й без жодного живого місця на шкірі, живлений зсередини вогнем злості та гордині, який, здавалося, ніщо не могло загасити. На початку кожного дня Родерік зусиллям волі налаштовував себе вижити, а наприкінці кожного дня він тріумфально всміхався, виявивши, що він не помер і досі живий.

1810 року його перевели на Землю Ван-Дімена в групу каторжників, скутих одним ланцюгом, які мали вирубувати дорогу в твердючому пісковику за містом Хобарт. За першої ж нагоди він пробив кайлом груди поліцейському, що командував їхньою експедицією; з десятьма іншими каторжниками жорстоко убив іще п’ятеро поліцейських: потроху, дюйм за дюймом вони зрізали з них плоть, аж поки ті не померли в муках, волаючи від жахливого болю. І каторжники, і їхні охоронці були тваринами, примітивними істотами, чиї емоції відмерли і дегенерували до рівня недолюдків. Для Родеріка Армстронґа втекти з неволі, залишивши своїх мучителів неушкодженими або вбити їх швидко, без мук, було те саме, що змиритися зі статусом каторжанина.

Харчуючись ромом, хлібом та в’яленим м’ясом, забраними у вбитих поліцейських, одинадцятеро втікачів пробралися в собачий холод крізь дощовий ліс. Здолавши багато миль, вони вийшли до китобійні міста Хобарт, де викрали баркас і вирушили через Тасманське море без харчів, води та вітрил. Коли баркас викинуло на безлюдний західний берег новозеландського Південного острова, Родерік Армстронґ та ще двоє чоловіків були й досі живі. Він ніколи не розповідав про ту неймовірну подорож, але ходили чутки, що ті троє вижили, бо вбивали та їли своїх слабших супутників.

Минуло дев’ять років відтоді, як Родеріка вислали з Англії. Він був іще молодою людиною, але скидався на шістдесятилітнього діда. Коли ж 1840 року до Нової Зеландії прибули перші офіційно дозволені поселенці, він вже відкусив собі чималий шмат землі в багатому кентерберійському районі Південного острова, «одружився» з маорійкою і обзавівся виводком із тринадцяти гарненьких напівполінезійських дитинчат. На 1860 рік Армстронґи були представниками колоніальної аристократії; вони посилали нащадків чоловічої статі навчатися до Англії, а винахідливою хитрістю та пожадливістю цілковито й неспростовно довели, що вони й справді є нащадками того визначного й страхітливого чоловіка. Онук Родеріка, Джеймс, 1880 року породив Фіону, єдину доньку серед своїх дітей, а їх було в нього аж п’ятнадцятеро.

Якщо Фіона й сумувала за більш аскетичними протестантськими обрядами свого дитинства, то ніколи про це не казала. Вона толерантно ставилася до релігійних переконань Педді й відвідувала разом із ним службу, піклуючись про те, щоб її діти молилися лише католицькому Богу. Утім, через те, що вона сама так і не стала католичкою, декотрих дрібних деталей бракувало: подячної молитви перед їдою, молитви на ніч чи щоденних виявів благочестя.

* * *

Меґі ніколи не бувала від дому далі за кузню та сарай, окрім єдиної подорожі до Вахіне півтора роки тому. Уранці того дня, коли вона вперше мала піти до школи, мала так розхвилювалася, що виблювала свій сніданок, і її швидко віднесли до спальні, щоб помити і перевдягнути. Новий гарненький темно-синій костюмчик із великим матроським комірцем з неї зняли, а натомість вдягнули жахливе коричневе плаття з напіввовняної матерії, що застібалося під саму шию, від чого Меґі здавалося, що воно її душить.

— І заради Бога, Меґі, наступного разу, коли почуватимешся зле, неодмінно скажи мені! Не сиди й не жди, поки буде запізно і мені доведеться прибирати після тебе місиво і прати твої речі! А тепер поквапся, бо якщо ти спізнишся на дзвінок, сестра Аґата неодмінно відшмагає тебе різкою. Поводься як слід і поважай своїх братів.

Коли Фіона нарешті випхала Меґі за двері зі старим потертим ранцем, у якому лежали бутерброди на обід, Боб, Джек, Г’юї та Стю нетерпляче підстрибували біля парадних воріт.

— Мерщій, Меґі, бо спізнимося! — гукнув Боб і рушив у путь.

Меґі побігла наздоганяти братів, бо їхні силуети вже розпливалися вдалині.

Було по сьомій ранку, і лагідне осіннє сонце, котре кілька годин тому піднялося над обрієм, встигло висушити росу на траві; лишилася тільки там, де була глибока тінь.

Дорога до Вахіне — колія, вибита в ґрунті колесами возів і тарантасів, — дві яскраво-червоні стрічки, розділені широкою смугою яскраво-зеленої трави. По обидва боки колії рясніли білі лілії та помаранчеві настурції, а охайні дерев’яні паркани охороняли сусідню маєтність від зловмисників.

Боб завжди ходив до школи попід парканами, що тягнулися праворуч від дороги, несучи свій шкіряний ранець на голові, замість як треба — на спині. Паркани ліворуч належали Джеку, а сама дорога лишалася трьом наймолодшим Клірі. На вершечку високого крутого пагорба, на який вони видряпалися з темної впадини, дорога на Робертсон зливалася з дорогою на Вахіне; тут діти трохи перепочили, засапано хекаючи — п’ять рудих гало на тлі неба з ріденькими хмаринками, схожими на овечій пух. Перед ними розлягалася найкраща частина шляху — униз по схилу. Узявшись за руки, дітлахи галопом помчали порослим травою узбіччям, аж поки воно не зникло у густому сплетінні квітів понад парканом маєтності пана Чепмена. Дітвора страшенно жалкувала, що не має часу прослизнути попід парканом і покотитися далі вниз, немов округлі валуни.

Від домівки Клірі до Вахіне було п’ять миль, і коли Меґі побачила вдалині телеграфні стовпи, її ноги вже тремтіли від втоми, а шкарпетки посповзали. Нашорошивши вуха на шкільний дзвінок, що мав невдовзі прозвучати, Боб нетерпляче зиркнув на сестру, що пленталася позаду, час від часу скрушно ойкаючи та підсмикуючи підштаники. Її обличчя розпашілося, порожевіло і раптом незвично зблідло. Боб досадливо зітхнув, передав свій ранець Джеку й обтер спітнілі долоні об штанці.

— Йди-но сюди, Меґі, я понесу тебе решту шляху на спині, — суворо наказав він, люто зиркнувши на братів, щоб ті, бува, не подумали, що він виявляє надмірну поблажливість.

Меґі видряпалася Бобу на спину достатньо високо, щоб обхопити його ногами за талію, і вдячно схилила голівку на його кістляве плече. Тепер вона могла спокійно і з певним комфортом роздивлятися Вахіне.

Втім, там майже нічого було роздивлятися. Трохи більше за велике село, містечко Вахіне розкинулося обабіч гудронної дороги. Найбільшою спорудою був місцевий двоповерховий готель із навісом, що захищав від сонця тротуар, а палі, на яких цей навіс тримався, стирчали вздовж водостічної канави. Другим за розміром будинком був універмаг, що теж міг похвалитися навісом, а під його вікнами стояли дві довгі дерев’яні лави для перепочинку перехожих. Перед Масонською залою височів флагшток, де на потужному ранковому бризі майорів Юніон Джек[2]. Містечко ще не мало автосервісу, бо саморухомих екіпажів тут було кілька штук, але біля Масонської зали розташовувалася кузня, а за нею стайня, де поруч із годівницею для коней гордо стирчала бензоколонка. Єдиною спорудою в усьому поселенні, яка впадала в око, був чудернацький яскраво-блакитний будинок, якийсь неанглійський, бо решта будівель були розсудливо пофарбовані в практичний коричневий колір. Середня школа та англіканська церква стояли одна біля одної, напроти церкви Пресвятого Серця та парафіяльної школи.

Коли Клірі поспішали повз універмаг, вдарили дзвони католицької церкви, а за ними почувся басовитий гул великого дзвону, поставленого на підпорках перед фронтоном середньої школи. Боб побіг підтюпцем, і вони влетіли на вкрите гравієм подвір’я саме тоді, коли близько п’ятдесяти дітей шикувалися перед крихітною черницею з вербовою різкою в руках, вищою за монахиню. Боб, який і без слів усе зрозумів, підвів свою рідню до одного краю шеренги школярів, зупинився на деякій відстані й утупився немиготливим поглядом у палицю.

Жіночий монастир Пресвятого Серця мав два поверхи, але це було видно не одразу, бо розташовувався він за високим парканом далеченько від дороги. Троє черниць ордену Сестер милосердя мешкали на другому поверсі разом із четвертою черницею, яку ніхто не бачив, але знали, що вона працювала там економкою; внизу були три великі кімнати, де й проводилися шкільні заняття. Будівлю по периметру оточувала широка тіниста веранда, де в дощові дні дітям дозволялося благочинно сидіти під час ігрових та обідніх перерв, а в сонячні дні не дозволялося й ногою ступити. Кілька фігових дерев затінювали частину великого двору, а за школою положистий схил виходив на поросле травою коло, яке гучно охрестили «майданчиком для гри в крикет», бо там часто грали саме в цю гру.

Ігноруючи приглушене хихотіння, що чулося з шеренг школярів, Боб із братами завмерли по стійці струнко, поки учні марширували до школи під звуки церковного гімну «Віра наших батьків», що їх видобувала зі шкільного піаніно сестра Катерина. І лише коли останній школяр зник у приміщенні школи, сестра Аґата змінила позу. Поважно шерехтячи по гравію саржевими спідницями, вона пішла туди, де на неї чекали Клірі.

Меґі досі ніколи не бачила черниці, й тепер ошелешено витріщилася на неї, роззявивши рота. А вигляд у черниці й справді був вкрай незвичний: три клаптика живої плоті — обличчя сестри Аґати і її руки. Решта — накрохмалені сліпучо-білі апостольник та нагрудник, товста мотузка з чотками на залізному кільці, що з’єднувало кінці широкого шкіряного пояса на дебеленькому стані сестри Агати. Її шкіра була незмінно червоною від надміру власної чистоти та тиску гострих, як ножі, країв апостольника, що обрамляв її голову спереду, утворюючи те, що важко було назвати «лицем», бо надто відокремленим здавалося воно від решти тіла. По всьому її підборіддю, яке нагрудник безжально передавив навпіл, стирчали волосинки. Губ черниці майже не було видно, бо вона суворо стиснула їх тонкою ниткою, зосередившись на роздумах про свою тяжку просвітницьку місію в цій глухій глушині Британської імперії з перекрученими догори ногами порами року, хоча майже півсторіччя тому вона присяглася бути Христовою нареченою в затишному монастирі в Кілларні[3]. Окуляри у сталевій оправі безжально вчепилися їй у носа й утворили на ньому дві невеличкі яскраво-червоні мітки, а крізь скло виднілися підозріло примружені очі — блідо-блакитні й злі.

— І чому ж ви спізнилися, Роберте Клірі? — гаркнула сестра Аґата; в її вимові від ірландського акценту вже й слід прохолов.

— Вибачте, сестро, — дерев’яним тоном відповів Боб, і досі не зводячи блакитно-зелених очей із тремтячого кінчика палиці, якою черниця помахувала туди-сюди.

— Чому ви спізнилися? — повторила сестра.

— Вибачте, сестро.

— Сьогодні перший ранок нового навчального року, Роберте Клірі, й мені думається, що принаймні цього разу ви могли б зробити над собою зусилля і прийти вчасно.

Меґі затремтіла, але опанувала себе і набралася мужності говорити.

— Ой, сестро, вибачте, це була моя провина! — пискнула вона.

Блідо-блакитні очі перемістилися з Боба на Меґі й, здавалося, пронизали її наскрізь та зазирнули в самісіньку глибину її душі. А Меґі стояла, витріщившись на черницю безневинно-щиро, і не усвідомлювала, що порушила перше правило поведінки в смертельному двобої між вчителями та учнями, що тривав із незапам’ятних часів: мовчи, доки тебе не спитають. Боб швидко хвицнув її ногою по нозі, й дівчинка ошелешено поглянула на брата.

— А чому це була ваша провина? — спитала черниця холодним та зловісним тоном, який Меґі ще ніколи не доводилося чути.

— Ну, за столом я виблювала, і все протекло мені на підштаники, тому мамі довелося мити мене і перевдягати, тому ми всі й спізнилися, — безхитрісно пояснила Меґі.

Обличчя сестри Аґати не змінило виразу, але її рот стиснувся тугою пружиною, а кінчик палиці опустився на пару дюймів.

— А це хто така? — різко спитала вона Боба так, наче предметом її цікавості був досі невідомий і вкрай небезпечний вид комах.

— Не гнівайтеся, сестро, це моя сестра Меґан.

— Тоді, Роберте, вам доведеться пояснити їй, що є певні речі, про які серед нас не говорять, якщо ми є істинними панами та панянками. За жодних обставин не згадуємо ми назву того чи іншого предмета нашої спідньої білизни, про що діти з пристойних родин знають змалечку. Виставте руки, усі без винятку.

— Але ж, сестро, то була моя провина! — верескнула Меґі, простягаючи руки долонями догори, бо вже сотні разів бачила, як брати мовчки робили цей жест вдома.

— Мовчати! — прошипіла сестра Аґата. — Мені байдуже, хто з вас відповідальний. Ви спізнилися всі, тому я мушу покарати вас усіх. Шість ударів, — виголосила вона вирок монотонним голосом, у якому чулося задоволення.

Меґі перелякано витріщилася на руки Боба: довга палиця зі свистом опустилася так швидко, що дівчинка ледь встигла її побачити, і з хруском вдарила по центру братової долоні, де плоть була м’яка та ніжна. На шкірі відразу ж вискочив червоно-синій набряк; наступний удар прийшовся по з’єднанню пальців та долоні — ще вразливішому місцю, а останній — по кінчиках пальців, які мозок людини наділив найбільшою після губ чутливістю. Сестра Аґата цілилася бездоганно влучно. Наступні три удари впали на другу руку Боба, а потім черниця перемкнула увагу на Джека, який стояв наступним у шерензі. Боб пополотнів, але жодного разу не скрикнув і не поворухнувся, так само поводилися і його брати, коли підійшла їхня черга; навіть тихий тендітний Стю — і той тримався достойно.

Меґі простежила очима за злетом палиці й мимовільно заплющила їх, щоб не бачити, як та опуститься. Однак біль, наче вибух, спопеляв та розривав її плоть, він проникнув аж до кісток. Не встигли кольки болю розійтися передпліччям, як впав другий удар, і поки завданий ним біль добігав плеча, третій удар по кінчиках пальців проскреготів тим самим шляхом і, здавалося, обпік серце. Меґі впилася зубами в нижню губу і зціпила зуби, надто присоромлена й надто горда, щоб плакати, надто зла й обурена несправедливістю, щоб насмілитися розплющити очі й поглянути на черницю; урок був швидко засвоєний, хоча суть його виявилася зовсім інакшою від того, чого намагалася навчити її сестра Аґата.

Біль у руках вщух лише під обід. Ранок Меґі провела в тумані страху та спантеличення, не розуміючи нічого з того, що робилося чи ввижалося. Коли її заштовхали за двомісну парту в тильній частині класу для наймолодших школярів, вона навіть не помітила, з ким сиділа поруч. Це їй вдалося аж після скудного обіду, який дівчинка провела, скоцюрбившись за Бобом та Джеком у віддаленому куточку майданчика для гри. І тільки суворий наказ Боба змусив Меґі з’їсти приготовані Фіоною бутерброди з аґрусовим варенням.

Коли дзвінок покликав школярів на післяобідні заняття і Меґі знайшла собі місце в шерензі, в очах нарешті розвиднілося й мала почала помічати те, що відбувалося довкола неї. Ганьба від побиття палицею досі відчувалася доволі гостро, але вона високо тримала голову, вдаючи, що не помічає легеньких поштовхів та глузливих перешіптувань дівчаток довкола.

Сестра Аґата стовбичила попереду з палицею в руках; сестра Деклан походжала, як пантера, позаду шеренг; сестра Катерина всілася за піаніно, що стояло біля дверей класу для наймолодших школярів і вигравала «Вперед, Христове воїнство», навмисне наголошуючи на розмір дві чверті. Взагалі-то, це був протестантський гімн, але війна зробила його міжконфесійним. «Ці любі діти марширують під нього, немов крихітні солдатики», — гордо подумала сестра Катерина.

З трьох черниць сестра Деклан була копією сестри Аґати, тільки на п’ятнадцять років молодшою, а в сестрі Катерині й досі вгадувалося щось віддалено людське. їй було лише тридцять із гаком; звичайно ж, вона була ірландкою, і її палке завзяття ще не зійшло нанівець. їй і досі подобалося вчити дітей, вона й досі бачила Безсмертний образ Христа в цих маленьких личках, обернених до неї з почуттям любові та обожнення. Але вона вчила старших школярів, яких сестра Аґата вважала достатньо заляканими й забитими, щоб слухатися молоду добросердну черницю. Сама ж сестра Аґата взяла собі наймолодших дітлахів, щоб ліпити серця й душі з незрілої глини, а середні класи залишила сестрі Деклан.

Надійно заховавшись на останньому ряді парт, Меґі насмілилася поглянути вбік на маленьку дівчинку, що сиділа поруч. Її переляканий погляд наштовхнувся на щербату усмішку та величезні чорні очі, що витріщалися на неї зі смаглявого, трохи лискучого обличчя. Вона вразила уяву Меґі, звиклої до світлої шкіри, світлого волосся та ластовиння, бо навіть Френк із його темними очима та волоссям мав чисту білу шкіру. Тож Меґі швидко дійшла висновку, що її товаришка по парті — найпрекрасніше з усіх бачених нею створінь.

— Як тебе звуть? — промимрила смаглява красуня кутиком рота, гризучи кінчик олівця і спльовуючи розжовані крихти в порожню дірку для чорнильниці.

— Меґі Клірі, — прошепотіла вона у відповідь.

— Гей ви там! — долетів із передньої частини класу різкий сухий голос.

Меґі підскочила і спантеличено озирнулася. Почувся тихий стукіт — то двадцятеро дітлахів разом поклали олівці; потім приглушено зашерехтіли безцінні аркуші паперу — то їх відсунули убік так, щоб можна було тишком обпертися ліктями об парти і злегка, майже непомітно, обернутися назад. З похололим серцем Меґі збагнула, що всі учні витріщаються на неї, а проходом до її парти наближається сестра Аґата. Меґі охопив такий сильний страх, що вона відчайдушно кинулася б навтьоки, якби було куди бігти. Та позаду неї була перегородка, що відділяла середній клас від початкового, з обох боків напосідали парти, а спереду грізно насувалася сестра Аґата. Здавалося, очі Меґі, розширившись від страху, заповнили собою все її перелякано зіщулене личко, а руки то стискали, то розтискали край парти.

— Ви щось сказали, Меґан Клірі.

— Так, сестро.

— І що ж ви сказали?

— Моє ім’я, сестро.

— Ваше ім’я?! — Сестра Аґата пирхнула і озирнулася, окида-ючи поглядом решту дітей, немов ті, поза сумнівом, мали відчути не менше презирство. — Діти! Нам неймовірно пощастило! У нашій школі з’явилася ще одна Клірі і їй не терпиться повідомити нам своє ім’я! Так, щоб усі чули! — Сестра Аґата обернулася до Меґі. — Встати, бо я звертаюся до вас, нетямуща маленька дикунко! І простягніть, будь ласка, ваші руки.

Долаючи страх, Меґі підвелася з сидіння, і її довгі кучері гойднулися до обличчя і знову відскочили назад, мов пружинки. Зціпивши пальці, вона крутила і стискала їх у безнадійному відчаї. Але сестра Аґата навіть не поворухнулася, тільки чекала, чекала й чекала.

…Потім якимось незбагненним чином Меґі все ж змусила власні руки піднятися і випростатися, та коли впала палиця, вона, охнувши від страху, знову їх відсмикнула. Сестра Аґата вчепилася у вузлик волосся на маківці Меґі й сіпонула її так, що обличчя дівчинки опинилося за кілька дюймів від отих страшних окулярів.

— Виставте вперед ваші руки, Меґан Клірі, — мовила сестра Аґата ввічливо холодним невблаганним тоном.

Меґі розтулила рота — і заблювала сестрі Аґаті увесь одяг спереду. Діти охнули і заціпеніли од страху, а сестра Аґата з почервонілим, як буряк, обличчям, отетеріло завмерла, витріщившись на огидне блювотиння, що капало на підлогу зі складок її чорного плаття. І полетіла вниз палиця, лупцюючи Меґі де тільки можна, а та, скинувши догори руки і намагаючись захистити від ударів обличчя й голову, відступила, зіщулившись, у куток, не перестаючи блювати. Коли рука сестри Аґати втомилася махати палицею, черниця вказала на двері.

— Геть додому, ви, непокірлива обивателько! — кинула вона і, різко крутнувшись на п’ятах, пішла через клас до кімнати сестри Деклан. Переляканий погляд Меґі розшукав Стюарта, і той кивнув головою, мовляв, роби, як кажуть. Братові лагідні блакитно-зелені очі повнилися жалем та співчуттям. Витерши рота хустинкою, вона видибала крізь двері на ігровий майданчик. До кінця занять було ще дві години, і Меґі збайдужіло попленталася вулицею, знаючи, що брати ніяк не зможуть піти разом із нею, але вона була надто переляканою, щоб десь зупинитися і на них почекати. Дівчинці довелось іти додому самій і самій в усьому зізнатися матусі.

Погойдуючись від натуги, Фіона вийшла з повним кошиком білизни з чорного ходу і мало не впала: на верхній сходинці веранди сиділа Меґі, опустивши голову; кінці її гарненьких яскраво-рудих кучерів злиплися, а платтячко спереду було вимазане. Поставивши на сходи немилосердно важкий кошик, Фіона зітхнула і відкинула з обличчя неслухняне пасмо волосся.

— Ну, і що ж трапилося? — стомлено спитала вона.

— Я заблювала сестру Аґату.

— О, Господи! — вжахнулася Фі, взявши руки в боки.

— А та мене палицею побила, — прошепотіла Меґі зі сльозами, що застигли, непролиті, в її очах.

— От халепа так халепа… — Фіона підняла кошик і, гойднувшись під його вагою, насилу втримала рівновагу. — Меґі, їй-богу, я не знаю, що з тобою робити. Доведеться почекати, доки не повернеться татко. — І вона рушила через двір до мотузки, наполовину завішаної білизною, що гойдалася на вітрі.

Зморено потерши руками обличчя, Меґі якусь мить невідривно дивилася на матір, а потім підвелася і пішла стежиною до кузні.

Коли Меґі з’явилася на порозі, Френк саме скінчив підковувати гніду кобилу пана Робертсона і відводив її до стійла. Він обернувся, побачив сестру — і спогади про власні поневіряння в школі захопили його. Меґі була така маленька, така по-дитячому пухкенька, невинна й миленька… Але світло в її очах жорстоко й нещадно загасили; в них з’явився такий вираз, що Френку нестримно захотілося убити сестру Аґату. Так, убити, насправді убити, задушити, стиснувши руками оте огидне подвійне підборіддя… Кинувши інструменти і скинувши фартуха, Френк поквапом підійшов до сестри.

— Що сталося, крихітко? — спитав він і нахилився до неї так, що його обличчя опинилося напроти обличчя Меґі. Від неї жахливо смерділо блювотиною, але Френк придушив у собі мимовільне бажання відвернутися.

— Ой, Фр-Фр-Френку! — заскиглила мала. Її личко зморщилося, а з очей нарешті хлинули сльози — немов греблю прорвало. Вона обхопила його руками за шию, міцно притиснулася і заплакала отим химерним беззвучним плачем, яким плакала вся дітвора Клірі, вже вийшовши з раннього дитинства. Моторошно було чути той плач, і не могли його заспокоїти й вгамувати ані поцілунки, ані лагідні слова.

Коли Меґі нарешті заспокоїлася, Френк взяв її на руки і відніс на копицю солодко-пахучого сіна біля кобили пана Робертсона. Вони сіли поруч, на мить забувши про все довкола, немов нічого більше й не існувало, і дивилися, як коняка злегка торкається губами краю їхнього ложа із сухої трави. Меґі вмостила голову на гладеньких голих грудях Френка, і коли конячина пирхала на сіно, її руді кучері злегка ворушилися.

— А чому вона побила нас усіх, Френку? — спитала Меґі. — Я ж сказала їй, що то була моя провина.

Френк вже звикнув до неприємного запаху, що йшов від сестри, і не звертав на нього уваги. Простягнувши руку, він від-сторонено-задумливо погладив кобилі носа і відштовхнув, бо вона стала надто надокучливою.

— Ми — бідні люди, Меґі, й це основна причина. Черниці завжди ненавидять школярів із бідняцьких сімей. Коли побудеш в отій смердючій школі сестри Аґати кілька днів, то побачиш, що вона зганяє злість не лише на Клірі, а й на Маршалах та Макдональдсах. Бо всі ми бідні. От якби ми були багатіями і приїздили до школи у великих екіпажах, як О’Браєни, то вони метушилися б, не знаючи, як нам догодити. Але ми неспроможні дарувати церкві органи, позолочену одежу для ризниці чи новий тарантас із конякою для черниць. Тому на нас не зважають, бо ми для них ніхто. І вони можуть робити з нами все, що їм заманеться. Пам’ятаю, як колись сестра Аґ наче сказилася, загорлала на мене: «Ну заплачте, заради всього святого! Заплачте, Френсісе Клірі, не мовчіть! Якщо ви потішите мене своїм ревінням, я не битиму вас так часто і так сильно!» Ось ще одна причина її ненависті до нас, тут ми кращі за Маршалів та Макдональдсів: їй не вдається змусити нас плакати. Бо ж на її думку, ми маємо їй чоботи лизати. До речі, я попередив хлопців, що зроблю з усяким Клірі, котрий хоча б запхикає, а не те, що заплаче, коли його битимуть палицею. І це стосується й тебе, Меґі. Хоч як би сильно вона не била тебе — не здумай навіть писнути. Ти сьогодні плакала?

— Ні, Френку, — зморено позіхнула мала, заплющуючи очі й тицяючи великим пальцем у щоки, марно намагаючись встромити його в рота. Френк поклав Меґі на сіно, а сам, мугикаючи і всміхаючись, повернувся до роботи.

Меґі спала, коли до кузні увійшов Педді. Руки в нього брудні, бо він вичищав від гною молочарню пана Джармена, а крислатий капелюх низько насунувся на лоба. Змірявши поглядом Френка, який, розсипаючи іскри, кував на ковадлі вісь, він перевів очі туди, де на копичці сіна лежала його донька, а конячина пана Робертсона схилила голову над її сонним обличчям.

— Я так і думав, що вона тут, — сказав Педді, кинувши батіг, і провів свого старого чалого в ту частину сараю, де були облаштовані стійла.

Френк ледь помітно кивнув і кинув на батька той похмурий погляд, сповнений непевності та сумніву, який завжди так дратував Педді, а потім, поблискуючи спітнілими боками, повернувся до розжареної добіла осі.

Розсідлавши свого чалого, Педді відвів його до стійла, налив води у напувальницю і змішав висівки та овес із невеликою кількістю води, щоб нагодувати його. Коли він висипав корм у годівницю, кінь вдячно забурчав і провів Педді поглядом, коли той підійшов до великої діжі біля горна і, знявши сорочку, вимив руки, обличчя та торс, рясно забризкавши верхові бриджі та намочивши волосся. Він витерся старим мішком і запитально поглянув на сина.

— Мати сказала, що Меґі ганебно прогнали додому. Ти не знаєш, бува, що саме там сталося?

Френк полишив вісь, що поволі остигала.

— Бідолашну крихітку занудило, і вона заблювала геть усю сестру Аґату.

Швидко придушивши на обличчі мимовільний веселий вишкір, Педді втупився поглядом у дальній кінець сараю, щоб заспокоїтися і зібратися з думками. А потім обернувся до Меґі.

— Була надто збуджена через те, що пішла перший раз у перший клас?

— Хтозна. Її знудило ще вранці, до того, як вона пішла до школи, і через це всі затрималися і спізнилися на дзвінок. Кожен отримав по шість ударів, але Меґі страшенно засмутилася, бо гадала, що мали покарати лише її одну А коли сестра Аґ ще раз напустилася на неї, наша Меґі виригала хліб із джемом на її чорну одіж.

— А що сталося опісля?

— Сестра Аґ добряче відшмагала її і з ганьбою прогнала додому.

— Що ж, її справді всипали добряче. Аж занадто. Я поважаю черниць і знаю, що то не наше діло — пхати носа в їхні справи, але хотілося б, щоби вони не так заповзято хапалися за палицю. Знаю, вони мають палицею вбивати абетку в наші нетямущі ірландські голови, та сьогодні мала Меґі вперше пішла до школи.

Френк ошелешено витріщився на батька. Ще жодного разу батько не розмовляв із ним по-дорослому, як чоловік із чоловіком. Вражений настільки, що забув про свою перманентну відразу до нього, Френк збагнув, що, попри вихваляння, Педді любив Меґі більше за синів. З подивом усвідомлюючи несподівану симпатію до батька, він усміхнувся йому, відкинувши підозру й недовіру.

— Вона така гарненька, еге ж? — спитав Френк.

Педді задумливо кивнув, поглинутий спогляданням дівчинки. Конячина пирхнула, залопотівши губами, Меґі заворушилася, перекотилася на спину і розплющила очі. Побачивши батька біля Френка, вона швидко сіла й випрямилася, пополотнівши од страху.

— Що, моя маленька Меґі, важкий тобі сьогодні день випав, еге ж? — Педді підійшов до неї, підняв із сіна — і аж смикнувся від неприємного запаху. Але потім здвигнув плечима і міцно притиснув доньку до себе.

— Мене палицею відшмагали, татку, — зізналася мала.

— Що ж, добре знаючи сестру Аґату, можу сказати тобі, що це не востаннє, — розсміявся Педді, садовлячи Меґі собі на плечі. — Краще ходімо подивимося, чи є у мами достатньо гарячої води у котлі, щоб тебе викупати. Бо від тебе сморід гірший, ніж у молочарні Джармена.

Френк вийшов на поріг і провів поглядом дві яскраво-руді голови, що погойдувалися над стежиною, потім обернувся і побачив, що гніда не зводить із нього своїх добрих спокійних очей.

— Що ж, ходімо, стара шкапо. Я відведу тебе додому.

* * *

Як це й не дивно, але Меґі, заблювавши сестру Аґату, отримала з цього і певний зиск: черниця й далі регулярно лупцювала її, але завжди з відстані, щоб уникнути небажаних наслідків, а це неминуче послаблювало силу й точність ударів.

Темне дитинча, що сиділо разом із Меґі за партою виявилося донькою італійця, який володів і керував отим яскраво-блакитним кафе в містечку Вахіне. Звали її Тереза Анунціо, і була вона достатньо нетямущою та нездатною до науки, щоб уникнути прискіпливої й лиховісної уваги сестри Аґати, але достатньо тямущою, щоби не перетворитися на постійну мішень. Коли в дівчинки виріс новий зуб, вона стала вражаюче гарною, і Меґі просто обожнювала її. На перервах вони гуляли майданчиком, обійнявши одна одну за талію, і це означало, що вони — «друзі не розлий вода» і унеможливлювало приставання з будь-чийого боку. Вони тільки й знали, що розмовляли, розмовляли й розмовляли…

Одного разу під час обідньої перерви Тереза повела Меґі до кафе, щоб познайомити її з батьками та дорослими братами й сестрами. Ті захоплено дивувалися вогненно-рудому волоссю Меґі не менше, ніж вона — їхній смаглявості. Коли ж Меґі поглянула на них великими сірими очима, вишукано обрамленими ластовинням, вони сказали, що вона схожа на янгола. Від матері вона успадкувала ледь вловиму шляхетність манер, яку відразу ж відчували всі, і члени родини Анунціо не стали винятком. Вони не менше за Терезу бажали сподобатися їй, тож почастували її великими кружальцями картоплі, смаженої в казані на витопленому ягнячому салі, та шматком риби з видаленими кістками, що смакувала пречудово; її засмажили в тісті в тому ж казані з ягнячим салом, але в окремому дротяному кошику Меґі ще ніколи не куштувала такої смачнючої їжі, їй захотілося частіше харчуватися в цьому кафе під час обідньої перерви. Але для такого царського пригощання потрібен дозвіл її матері та черниць.

Вдома від неї тільки й чулося: «Тереза каже» або ж «А ви знаєте, що зробила Тереза?» Аж поки Педді не гаркнув, що про Терезу він начувся достобіса.

— Водитися з макаронниками — то не добре, — пробурмотів він, бо поділяв інстинктивну недовіру всіх представників британської спільноти до будь-яких смаглявих чи середземноморських народів. — Затям, Меґі: макаронники темношкірі тому, що рідко миються, — не надто переконливо пояснив він, уникаючи докірливого й ображеного погляду, яким його обпекла донька.

Попри свою нелюбов до батька, Френк мусив погодитися з ним. Тепер Меґі рідко розповідала вдома про подругу, але домашній осуд не міг стати на заваді цій дружбі, хоч як би вона не обмежувалася відстанню до школи та днями й годинами, проведеними там. До того ж Боб та решта хлопців неабияк тішилися з того, що Меґі цілковито поглинута Терезою, і шалено гасали ігровим майданчиком, геть забувши, що у них є сестра.

Незрозумілі речі, що їх писала на дошці сестра Аґата, поступово прояснилися і набули сенсу, і Меґі вже знала, що «+» означав складення всіх цифр докупи, а «-» — віднімання цифр угорі від цифр унизу, в результаті чого виходило менше, ніж було спочатку. Вона була здібною дитиною і стала б відмінницею, якби здолала свій страх перед сестрою Аґатою. Але щойно в неї втуплювалися оті очі-буравчики, і сухий старечий голос каркав їй стисле запитання, думки вилітали з її голови, і Меґі заїкалася та бекала й мекала. Арифметика давалася їй легко, та коли її викликали до дошки, щоб вона наочно продемонструвала своє вміння, дівчинка розгублювалася і не могла пригадати, скільки буде двічі по два. Читання ж стало для неї як брамою до нового незвіданого світу, світу настільки цікавого, що вона читала й начитатися не могла, та коли сестра Аґата піднімала її прочитати уголос той чи інший параграф, дівчинка ледь могла прочитати «кіт», не кажучи про «нявчить». Меґі здавалося, що їй назавжди судилося тремтіти під саркастичними зауваженнями сестри Аґати і густо червоніти під кпинами однокласників. Бо саме її грифельну дошку піднімала сестра Аґата для зневажливого осміяння, саме її старанно списані аркуші паперу найчастіше показувала учням як приклади неохайно виконаного завдання. Деякі заможніші учні мали гумку, але єдиною гумкою Меґі був кінчик її пальця, який вона наслинювала й нервово витирала помилки доти, поки написане розмазувалося по аркушу, а сам аркуш розшаровувався, скручуючись кавалочками, схожими на маленькі ковбаски. Так утворювалися дірки, які суворо заборонялися, але Меґі у відчаї готова була на що завгодно, аби тільки уникнути суворих кпин від сестри Аґати.

До її появи у школі головною мішенню мстивої злоби та палиці сестри Аґати був Стюарт. Однак Меґі виявилася набагато зручнішою мішенню, бо Стюарт із його задумливим спокоєм та майже святою відчуженістю та байдужістю був міцним горішком навіть для сестри Аґати. Меґі ж тремтіла й червоніла як буряк, хоч як би мужньо не намагалася триматися лінії поведінки, накресленої Френком для всіх Клірі, що ходили до школи. Стюарт глибоко співчував сестрі й намагався полегшити їй життя, навмисне накликаючи гнів черниці на свою голову. Однак сестра Аґата швидко розгадала його хитрощі й розлютилася ще сильніше, бо переконалася, що типова для Клірі кланова солідарність проявилася в дівчинці не меншою мірою, аніж раніше в її братах. Якби хтось спитав сестру Аґату про причини її затятої упередженості до Клірі, вона, напевне, й сама не знала, що відповісти. Але підстаркуватій черниці, розлюченій та засмученій тим, що її життя пішло не так, як їй хотілося, було нелегко змиритися з гордовитістю емоційно вразливих Клірі.

А найбільший гріх Меґі полягав у тому, що вона була шульга. Коли дівчинка боязко й обережно взяла грифельний олівець, щоб розпочати свій перший урок із письма, сестра Аґата накинулася на неї, немов шуліка на курча.

— Меґан Клірі, покладіть ваш олівець! — загримотіла вона.

Отак і почалася між ними вперта позиційна війна. Меґі була невиправно і безнадійно ліворука. Коли сестра Аґата силоміць зігнула пальці на правій руці дівчинки так, як вважалося правильним, і занесла її над грифельною дошкою, Меґі розгублено завмерла. Вона й гадки не мала, як змусити неслухняну праву руку робити те, що, як наполягала сестра Аґата, вона може й мусить робити. Дівчинка немов оглухла, оніміла й осліпла; її права рука, цей малокорисний придаток, був пов’язаний із її розумовими процесами не більше за пальці на ногах. Тремтячою рукою вона накреслила подобу прямої лінії аж до кінця грифельної дошки, бо ніяк не могла цю лінію вигнути, і випустила олівець так, немов її рука була паралізована, і хоч як би не старалася сестра Аґата, їй так і не вдалося змусити Меґі написати правою рукою літеру «А». Але потім Меґі потайки брала олівець у ліву руку і, незграбно обхопивши дошку, виписувала рядок красивих, немов карбованих літер «А».

Та сестра Аґата виграла війну. Якось на шкільній лінійці вона прив’язала ліву руку Меґі мотузкою до тіла і не відв’язувала її, поки о третій пролунав дзвінок на закінчення занять. Навіть під час обідньої перерви Меґі довелося їсти, гуляти й гратися з надійно знерухомленою лівою рукою. На це пішло три тижні, але зрештою вона навчилася писати правильно за канонами сестри Аґати, хоча літери були дещо кособокими. Щоб Меґі не здумала повернутися до писання лівицею, рука лишалася прив’язаною ще два місяці; потім сестра Аґата зібрала усіх школярів, щоб ті по чотках прочитали подячну молитву Всевишньому за те, що він своєю мудрістю змусив Меґі усвідомити хибність її звички. Адже діти Господні мають бути праворукими; діти ж ліворукі, та ще й руді, — це створіння Диявола.

За перший рік у школі по-дитячому пухкенька Меґі стала дуже худою, хоча трохи й підросла. Вона обгризала нігті аж до живої шкіри, і тому мусила терпіти ще один вид екзекуції: сестра Аґата водила її по класу з простягнутими руками, щоб усі школярі бачили її страхітливо обкусані нігті. Хоч мало не половина учнів у класі обкусювали нігті так само, як і Меґі.

Фіона дістала пляшку з настоянкою алое і цією жахливою рідиною намазала кінчики пальців Меґі. Кожного члена родини залучили пильнувати, щоб мала не змила алое, а коли інші дівчатка у школі побачили на її пальцях промовисто-зрадницькі коричневі плями, Меґі відчула страшенне приниження. Коли вона брала пальці в рот, то відчувала неймовірну огидність смаку цього зілля, схожого на самогон або розчин для миття овець. Доведена до відчаю Меґі слинила свою хустку і до крові терла нею пальці, й таки примудрилася позбутися більшої частини коричневих плям. Педді взяв хворостину — інструмент значно милосердніший за палицю сестри Аґати — і Меґі добряче поскакала кухнею, щоб уникнути батькових ударів. Він не вірив у корисність биття власних дітей по руках, обличчю чи сідницях — лише по ногах, бо ноги, на його думку, боліли не менше за решту частин тіла, а завдати їм значної шкоди неможливо. Та попри гіркуще алое, глузування, палицю сестри Аґати та батькову хворостину Меґі й далі гризла нігті.

Дружба з Терезою Анунціо була єдиною радістю в її житті, єдиним, заради чого вона терпіла ненависну школу. Меґі просиджувала уроки, з нетерпінням чекаючи, коли настане час перерви і вони з Терезою сядуть, обнявшись, під великим фіговим деревом, і говоритимуть, говоритимуть, говоритимуть… Про дивовижну чужинецьку родину Терези, про її численних ляльок та про її чайний сервіз зі справжньої китайської порцеляни з вербним візерунком.

Меґі страшенно приголомшив цей чайний сервіз. Він мав сто вісім предметів: мініатюрні чашечки, тарілочки, чайник, цукорницю, глечик для молока, глечик для вершків, а також крихітні ножички, виделочки та ложечки розміру, який підходив лялькам. Тереза мала незліченну кількість іграшок; мало того, що вона була набагато молодшою за свою найближчу за віком сестру, їй ще й випало народитися в італійській родині, а це означало, що батько її пристрасно любив і відверто балував, тож Тереза повною мірою користувалася його чималими фінансовими ресурсами. Дівчата ставилися одна до одної з побожним захватом і заздрістю, хоча Терезі не припало до душі кальвіністське стоїчне виховання подруги. «Бідолашна Меґі, їй не дозволяють підбігати до мами і обнімати та цілувати її!» — співчувала вона їй.

Сама ж Меґі ніяк не могла уявити веселу опецькувату матір Терези поруч зі своєю похмурою та худорлявою матір’ю. Вона ніколи не думала: «От якби матуся обняла мене й поцілувала!» Насправді ж вона думала ось що: «От якби мене обняла й поцілувала матуся Терези!» Втім, обійми та поцілунки займали її уяву набагато менше за вербний візерунок. Він такий елегантний, такий витончений, такий прекрасний! От якби вона мала власний чайний сервіз, щоб подати Аґнесі вечірній чай у синьо-білій чашечці на синьо-білій тарілочці!

Під час благословення в Страсну П’ятницю у старій церкві, прикрашеній химерною маорійською різьбою по дереву, та зі стелею, розписаною в маорійському стилі, Меґі стала навколішки і помолилася за те, щоб у неї з’явився власний чайний сервіз. Коли отець Хейз високо підняв прикрашену самоцвітами дароносицю, Тіло Христове тьмяно проглянуло в скляному віконці в центрі її променистих ліній і благословило усіх парафіян, що схилили голови. Тобто усіх, окрім Меґі, бо вона навіть не поглянула на Тіло Христове, надто зайнята пригадуванням: скільки ж тарілочок у Терезиному чайному сервізі. Коли ж маорі на органній гальорці грянули величну пісню, голова Меґі йшла обертом від ультрамаринової блакиті, такої далекої від католицтва та Полінезії.

* * *

Шкільний рік добігав кінця, і грудень із днем її народження обіцяв бути не на жарт спекотним. Саме тоді Меґі й дізналася вперше в житті, як інколи дорого доводиться платити за здійснення сокровенних бажань. Вона сиділа на високому стільці біля печі, а Фіона робила їй звичну шкільну зачіску, що було справою досить непростою й делікатною. Волосся Меґі мало природну схильність кучерявитися, і її мати вважала це подарунком долі. Дівчата з прямим волоссям мали купу проблем, коли дорослішали, бо їм доводилося витворювати пишну хвилясту масу волосся з кволих та тонких пасмів. Перед сном волосся Меґі, що майже сягало колін, болісно смикаючи, накручували на довгі смужки, нарвані зі старого простирадла. Щоранку вона видряпувалася на стілець, і мати розв’язувала ганчірочки і розчісувала їй кучері.

Фіона брала скуйовджене пасмо в ліву руку і вміло розчісувала його старим гребінцем фірми «Мейсон Піерсон», накручуючи на вказівний палець, аж поки воно не перетворювалося по всій довжині на блискучу товсту ковбаску. Потім обережно витягувала палець із центру циліндрика, струшувала його — і виходило довге й густе кучеряве пасмо, якому позаздрила б кожна дівчина. Процедуру доводилося повторювати кільканадцять разів, передні кучері Меґі мати зав’язувала на маківці бантом із випрасуваної стрічки з білої тафти. Решта маленьких дівчаток носили у школі косу, приберігаючи кучері на особливі випадки, але Фіона в цьому була непоступлива: Меґі ходитиме з кучерями увесь час, хоч як би важко не було викроїти уранці ще кілька хвилин. Якби Фі добряче подумала, то зрозуміла б, що робить доньці ведмежу послугу, і ось чому: за красою волосся жодна дівчина у школі й близько не могла зрівнятися з Меґі, тому безперервне нагадування про це щоденними кучерями лише призвело до того, що ровесниці тихо ненавиділи Меґі й заздрили їй.

Процедура була болісною, та Меґі цього не помічала, бо вже звикла і навіть не пам’ятала такого ранку, коли б мати не накручувала їй волосся. Безжально й різко м’язиста рука Фіони розчісувала вузлики та сплутані клубочки, на очі Меґі набігали сльози, і вона обома руками хапалася за стілець, щоб не впасти. Йшов понеділок останнього тижня шкільних занять, і до її дня народження залишалося два дні. Вчепившись у стілець, Меґі мріяла про чайний сервіз із вербним візерунком, знаючи, що ця мрія — нездійсненна. В універмазі містечка Вахіне був один такий сервіз, і Меґі вже розбиралася в цінах настільки, щоб розуміти: його вартість далеко за межею скромних статків її батька.

Раптом Фіона видала звук настільки незвичний, що приємні роздуми Меґі вмить урвалися, а чоловіча частина родини, відірвавшись від сніданку, спантеличено повернула голови.

— Господи Ісусе! — розпачливо вигукнула Фіона.

Педді ошелешено скочив на ноги, бо ще ніколи не чув, щоб його дружина всує згадувала ім’я Господа. Вона завмерла, тримаючи пасмо доньчиного волосся в руці й занісши над ним гребінець, а обличчя її перекривила гримаса огиди й жаху. Педді та хлопці скупчилися довкола; Меґі спробувала подивитися, що ж відбувається, — і заробила запотиличник колючою стороною гребінця, від чого в її очах виступили сльози.

— Поглянь-но! — прошепотіла Фіона, піднявши пасмо до сонячного променя, щоб Педді міг роздивитися.

Густе красиве волосся блищало на сонці, мов золото, і Педді спочатку не побачив нічого. Та потім узрів якусь істоту, що марширувала собі по руці Фіони. Він теж взяв пасмо, придивився — і в поблисках сонця побачив інших істот, що заповзято займалися своїми справами: купчилися на окремих пасмах і енергійно виробляли все нові й нові купки собі подібних створінь. Волосся Меґі ворушилося, немов мурашник.

— Та в неї ж воші! — вигукнув Педді. Боб, Джек, Г’юї та Стю самі теж придивилися — і відступили на безпечну відстань; тільки Френк та Фі залишилися біля Меґі, а та сиділа, нещасно скоцюрбившись і не розуміючи, що ж вона такого скоїла. Педді важко опустився на стілець і, витріщившись на вогонь у каміні, закліпав очима.

— Це через оту дівчину-макаронницю! — нарешті видав він і люто зиркнув на Фіону. — Чортові вилупки, брудне свиняче кодло!

— Педді, як ти смієш! — вжахнулася Фіона.

— Вибач, мамцю, мою лайку, але коли думаю, як ота огидна макаронниця поділилася своїми вошами з нашою Меґі, то мені хочеться негайно податися до Вахіне і розвалити їхнє мерзотне брудне кафе! — вибухнув він і несамовито гепнув кулаком по столу.

— А що то, мамо? — нарешті насмілилася озватися Меґі.

— На, поглянь, замазуро! — відповіла мати, тицьнувши їй під носа свою руку. — Їх повно у твоєму волоссі, й ти набралася їх від отієї мерзотної макаронниці, від якої ти аж млієш! І що ж мені тепер із тобою робити?

Меґі витріщилася на маленьку істоту, що сліпо блукала голою шкірою Фіони в пошуках волохатішої території, — і заплакала.

Розуміючи все без слів, Френк розтопив котел. Педді походжав кухнею, вивергаючи прокльони, і його лють зростала з кожним поглядом на Меґі. Нарешті він підійшов до гачків на стіні біля задніх дверей, насунув на лоба капелюха і зняв із гвіздка довгий батіг.

— Фіоно, я поїду до Вахіне і скажу отому огидному італійцю, куди йому слід засунути свою смердючу рибу та смажену картоплю! Потім подамся до сестри Аґати і скажу все, що про неї думаю, бо хіба можна пускати до школи вошивих дітей!

— Обережніше, Педді! — благально вигукнула Фіона. — А що, як то не макаронниця винувата? Навіть якщо у неї теж воші, вона могла підчепити їх разом із Меґі від когось іншого.

— Дурня! — презирливо пхикнув Педді.

Він загупав сходами, і через кілька хвилин по дорозі застукотіли копита чалого коня. Фіона зітхнула і розпачливо поглянула на Френка.

— Що ж, гадаю, нам дуже поталанить, якщо він не опиниться за ґратами. Френку, ти б краще зазвав хлопців назад. Школи сьогодні не буде.

Фіона ретельно продивилася волосся кожного хлопця окремо, потім перевірила волосся Френка і попросила його зробити те саме в неї. Ознак лиха, що спіткало бідолашну Меґі, не виявилося ні в кого, та Фіона не хотіла ризикувати. Коли вода у величезному мідному котлі для білизни закипіла, Френк зняв із гачка кадіб для миття посуду і налив до половини гарячої й до половини холодної води. Потім пішов у сарай і приніс звідти непочату п’ятилітрову бляшанку з гасом, взяв із пральні брусок лужного мила і почав обробляти Боба. Голову кожного хлопця він ненадовго занурював у кадіб, виливав по кілька чашок нерозведеного гасу, а потім натирав скуйовджене волосся милом. Гас та мило страшенно пекли; хлопці завивали від болю, розтираючи очі та шкребучи почервонілі, охоплені сверблячкою голови, і клялися жорстоко помститися всім макаронникам.

Фі витягла з кошика для шитва великі ножиці. Повернувшись до Меґі, яка понад годину просиділа на стільці, не насмілюючись поворухнутися, вона стала поруч і, піднявши в руці ножиці, уставилася на прекрасний каскад волосся. А потім почала його обрізати — чиргик, чиргик — аж поки на підлозі утворилася лискуча купа довгих кучерів, а на голові у Меґі проглядали нерівні ділянки білої шкіри. З сумнівом у погляді обернулася вона до Френка.

— Може, поголити її? — спитала Фіона крізь міцно стулені губи.

Френк заперечливо виставив руку.

— Ой мамо, не треба! Звісно, не треба! Якщо її добряче полити гасом, цього вистачить. Будь ласка, не голи її!

Тож Меґі повели до кухонного столу і, нахиливши над кадібом, полили їй голову гасом і пошкребли ядучим милом залишки волосся. Коли її мучителі нарешті вдовольнилися, Меґі майже нічого не бачила, безперервно терла очі, а все її обличчя та голова вкрилися маленькими пухирцями. Френк змів обрізані кучері на аркуш паперу і спалив їх у топці котла, взяв мітлу і вимочив її у тазу з гасом. Удвох із матір’ю вони теж помили голови, охаючи від пекучого мила, а потім Френк витягнув цебро і протер кухонну підлогу розчином для миття овець.

Коли ж кухня стала стерильною, як шпиталь, вони пройшлися по всіх спальнях, познімали ковдри й простирадла з кожного ліжка, і решту дня провели за кип’ятінням, викручуванням та сушінням сімейної білизни. Матраци та подушки розвішали на тильному паркані й полили гасом, а потім як слід витіпали килимки з передпокою. До цього залучили усіх хлопців, одну лише Меґі звільнили від необхідності допомагати, бо вона потрапила в абсолютну немилість. Дівчинка заповзла за сарай і гірко заплакала. Її голова пульсувала пекучим болем від мила та пухирів; їй було так соромно, що вона навіть не поглянула на Френка, коли той прийшов і умовляв її повернутися додому, але марно.

Зрештою довелося йому тягнути малу додому силоміць, хоча та пручалася і хвицалася. А коли підвечір із Вахіне повернувся Педді, вона від страху забилася в куток. Батько, зиркнувши на острижену голову Меґі, розплакався і, важко опустившись у своє віндзорське крісло, затулив обличчя руками і погойдувався туди-сюди. А вся сім’я стояла поруч і переминалася з ноги на ногу, бажаючи лише одного: провалитися на місці, аби цього не бачити. Коли Фіона помітила, що Педді потроху отямлюється, вона заварила чаю і налила йому.

— Що сталося у Вахіне? — спитала вона. — Тебе так довго не було.

— Ну, спершу я почастував отого мерзенного макаронника батогом і вкинув його в годівницю для коней. Потім я помітив Маклеода — він саме стояв біля своєї крамниці й спостерігав; тож я розповів йому в чім річ. Маклеод покликав із бару кількох хлопців, і ми вкинули у годівницю весь виводок отих макаронників та й полили їх рідиною для миття овець. Далі я подався до школи, щоб побачитися з сестрою Аґатою, і, мушу сказати, вона клялася власного головою, що нічого такого не помітила. Вона витягнула оту дівчинку-італійку з-за парти, щоб перевірити її волосся, і, ясна річ, там було повнісінько вошей. Сестра Аґата відіслала її додому і наказала не повертатися до школи, аж поки її волосся не стане чистим. Я змусив її, а також сестер Деклан та Катерину передивитися всіх дітей у школі, й серед них виявилося багато завошивлених. Самі сестри чесалися, як навіжені, коли гадали, що на них ніхто не дивиться.

Педді весело вишкірився, пригадавши цей епізод, але коли ще раз поглянув на стрижену голову Меґі, його веселість як вітром здуло. Він свердлив доньку похмурим поглядом.

— Що ж стосується вас, панянко, то щоби я більше не бачив поруч із вами жодного макаронника чи іншого чужинця. Тільки брати, і все. Якщо вони тобі не пара, то що ж — то їхні проблеми. А ти, Бобе, дивись, щоб Меґі не водилася в школі ні з ким, тільки з тобою та рештою хлопців. Затямив?

— Так, батьку, — кивнув Боб.

Наступного ранку Меґі з жахом дізналася, що має йти до школи.

— Ні, ні, я не піду! Я не можу! — заскиглила вона, обхопивши руками голову. — Мамо, мамо, я не піду до школи в такому вигляді. Сестра Аґата мене з’їсть!

— Ще й як зможеш! — відповіла мати, ігноруючи благальні погляди Френка. — Інакше тобі дістанеться від мене на горіхи!

І Меґі попленталася до школи з коричневою хусткою на голові. Сестра Аґата повністю її ігнорувала, але на великій перерві інші дівчата спіймали Меґі й зірвали хустку, щоб подивитися, який вона має вигляд тепер. Обличчя Меґі майже не постраждало, але розкрита голова являла собою жахливу картину: геть уся в червоних наривах, вкритих сукровицею. Та Боб, помітивши, що відбувається, враз забрав сестру і відвів її у віддалений куток крикетного майданчика.

— Не звертай на них уваги, Меґі, — грубо сказав він і незграбно пов’язав на голову сестрі хустку, а потім погладив її по напружено закляклих плечах. — Сцикалки гидотні! От якби в тебе на голові залишилося трохи вошей, я взяв би та й непомітно посипав ними їхні голови! Вони б там швидко розмножилися!

Підійшли решта хлопців Клірі, й до дзвінка вони разом оберігали Меґі.

На обідній перерві до школи зайшла Тереза Анунціо з обстриженою головою. Вона хотіла була напасти на Меґі, але хлопці легко її відігнали. Задкуючи, Тереза підняла догори праву руку зі стиснутим кулаком і лівою ляснула по біцепсу правої. То був загадковий та смішний жест, який ніхто не зрозумів, але хлопці пожадливо запозичили його, щоб використовувати в подальшому.

— Я тебе ненавиджу! — верещала Тереза. — Моєму татку доведеться перебратися в інше місце через те, що твій батько з ним зробив! — Вона відвернулася і, завиваючи, побігла геть з ігрового майданчика.

Меґі високо підняла голову і стримала сльози. Це був іще один урок, і вона його добре засвоїла. Їй байдуже, що про неї думають інші! Байдуже, байдуже! Решта дівчат уникали її — частково через те, що боялися Боба та Джека, а частково через те, що їхні батьки, коли зачули про воші, заборонили спілкуватися з нею. Вони вважали, що коли їхні діти водитимуться з Клірі, то це до добра не доведе. Тому останні кілька днів у школі Меґі провела, так би мовити, «в немилості», бо всі учні її цілковито ігнорували. Навіть сестра Аґата пристала на цю нову політику і тепер зганяла свою лють на Стюарті.

Як і у всіх дітлахів, чий день народження припадає на заняття, святкування дня народження Меґі відклали до суботи, коли їй нарешті подарували омріяний чайний сервіз із вербним візерунком. Його розставили на вишукано змайстрованому ультрамариновому столику зі стільцями, що їх виготував Френк у нечасті хвилини свого вільного часу. На одному з двох крихітних стільчиків сиділа Аґнеса в новому блакитному платті, що його пошила Фіона в нечасті хвилини свого вільного часу. Меґі похмуро роздивлялася біло-блакитні візерунки, що весело вистрибували на кожній чашці сервізу; фантастичні дерева з чудернацькими пишними квітами, вигадливо оздоблену маленьку пагоду, двійко химерно закляклих пташок і малесенькі фігурки, що навічно застигли посеред ажурного місточка, від когось тікаючи. Сервіз втратив свою магічну принадливість. Але Меґі усвідомлювала: родина у всьому собі відмовляла, щоб купити їй подарунок, який, на їхню думку, був любий її серцю. Тому вона, як і належить, заварила Аґнесі чаю в крихітному квадратному чайничку, а потім, вдаючи неймовірний захват, ретельно виконала увесь ритуал чаювання. І вона вперто гралася подарунком роками, так і не розбивши і навіть не надщербивши жодного предмета з цього сервізу. І ніхто з рідних і близько не здогадувався, що насправді Меґі ненавиділа і сервіз, і блакитний столик зі стільцями, і блакитне платтячко Аґнеси.

* * *

За два дні до Різдва 1917 року Педді приніс додому щотижневу газету і новий стос книжок із бібліотеки. Та цього разу газета взяла гору над книжками. Її видавці та редактори пристали на новацію, запозичену з модних американських журналів, що час від часу доходили до Нової Зеландії: увесь середній розділ присвячувався війні. Там були нечіткі фото австралійських та новозеландських вояків, що штурмують неприступні кручі півострова Галіполі, розлогі статті, у яких виславлялася хоробрість солдат із нижнього боку екватора, нотатки про австралійських та новозеландських кавалерів ордена Хрест Вікторії від його започаткування, а також прекрасна гравюра на всю сторінку, яка зображувала кіннотника австралійської легкої кавалерії на бойовому скакуні з шаблюкою наготові та довгими пасмами сріблястого волосся, що вибивалися з-під повстяного капелюха з широкими обвислими крисами.

За першої ж нагоди Френк схопив газету і жадібно перечитав цей матеріал; він упивався його ура-патріотичним стилем та якось лячно поблискував очима.

— Татку, я хочу на війну! — мовив він, із побожним трепетом відкладаючи газету на стіл.

Фіона аж здригнулася — і шмат тушкованого м’яса з овочами вискочив із каструлі на плиту, а Педді закляк у своєму віндзорському кріслі, враз забувши про книгу.

— Ти ще малий, Френку, — зауважив він.

— Ні, не малий! Мені сімнадцять, татку, і я вже дорослий чоловік! Як же я можу сидіти тут на печі, коли німчура з турками ріжуть наших хлопців, як поросят?! Вже давно хтось із Клірі має виконати свій обов’язок!

— Ти ще неповнолітній, Френку, тебе не візьмуть до війська.

— Візьмуть, якщо ти не заперечуватимеш, — швидко відказав Френк, витріщившись на батька своїми темними очима.

— Я заперечуватиму. Бо ти — мій єдиний помічник, і нам дуже потрібні ті гроші, які ти приносиш у сім’ю.

— Але ж мені у війську платитимуть!

Педді розсміявся.

— Ти про солдатські копійки? Бути ковалем у Вахіне набагато вигідніше, аніж бути солдатом у Європі.

— Але ж коли я туди потраплю, то, може, у мене з’явиться можливість вибитися в люди і стати кимось набагато поважнішим за коваля! Це мій єдиний шанс, татку.

— Дурниця! Заради Бога, хлопче, ти не тямиш, про що кажеш. Війна — жахлива річ. Я приїхав сюди з країни, що воювала тисячу років, і знаю, що кажу. Хіба ти не чув, що розповідають чоловіки, які побували на бурській війні? Ти ж часто буваєш у Вахіне, тож наступного разу прислухайся до їхніх оповідок, гаразд? До того ж мене страшенно злить, що бісові англійці використовують австралійців та новозеландців як гарматне м’ясо там, де їм, бач, не бажається гнати під кулі своїх дорогоцінних солдатів. Цей войовничий Черчілль, і оком не змигнувши, кинув наших хлопців здобувати нікому й задарма не потрібний Галіполі! З п’ятдесяти тисяч загинуло аж десять тисяч! Це навіть гірше за різанину! Тобі що, більше нема чого робити, окрім воювати за стару бабу Англію? Що доброго вона для тебе зробила? Тільки й знала, що пила кров зі своїх колоній. Якби ти опинився в Англії, тамтешні люди відвертали б від тебе носа і впритул не помічали б, бо ти, бач, селюк із колоніального закапелка. Ані Новій Зеландії, ані Австралії нічого не загрожує. Можливо, старій бабці Англії навіть піде на велику користь, якщо її розіб’ють у війні. Бо давно вже варто комусь помститися за те, що вона скоїла з Ірландією. Хто-хто, а я й сльози не пророню, якщо війська кайзера пройдуть урочистим маршем головною вулицею Лондона.

— Але ж батьку, я хочу записатися до війська!

— Можеш хотіти що завгодно, Френку, але я тебе нікуди не відпущу, тож краще відразу ж викинь цю думку з голови. Ти ще малий, щоби бути солдатом.

Френкове обличчя спалахнуло, губи стиснулися у тоненьку ниточку: малий зріст був його болючим місцем. У школі він завжди був найменшим хлопцем у класі, й через це йому доводилося битися вдвічі частіше, аніж іншим. А нещодавно все його єство сповнила одна страшна думка: у свої сімнадцять він мав ті самі п’ять футів три дюйми, що і в чотирнадцять років. Невже він більше не росте? Лише йому були відомі всі ті муки, на які він приречував своє тіло та душу, намагаючись видовжитися: болісні вправи на розтягування та марні сподівання.

Однак, займаючись ковальством, він став надзвичайно дужим як для свого зросту. Для хлопця з темпераментом Френка батько не міг запропонувати кращого вибору, хоча й цей вибір зробив неусвідомлено. Френка, з його невеличким, але сповненим сили тілом, ніхто не міг подужати у бійці, й до сімнадцяти років він встиг прославитися на всьому півострові Таранакі. У бійці він давав вихід усьому своєму гніву, приниженню та відчуттю неповноцінності, перед ним не могли встояти найсильніші місцеві хлопці, бо ці Френкові почуття були союзниками його прекрасно тренованого тіла, блискавично-кмітливого розуму, несамовитості та незламної волі до перемоги.

Чим здоровішими та злішими були його супротивники, тим більше хотілося Френку змусити їх принижено валятися в пилюці. Однолітки, добре знаючи його агресивність, обходили хлопця десятою дорогою. А нещодавно він, шукаючи нових суперників, вийшов за межі хлопчачого кола: місцеві чоловіки й досі згадували той день, коли Френк дав чортів Джиму Колінзу — зробив із нього відбивну, хоча Джиму було двадцять два, зростом він був шість футів чотири дюйми без картуза й черевиків і заіграшки міг підняти коня. Зі зламаною лівою рукою та тріснутими ребрами Френк бився, аж поки супротивник, скиглячи, впав скривавленим лантухом йому під ноги; дорослим чоловікам довелося силоміць відтягувати хлопця, щоб він ногами не розтрощив знепритомнілому Джиму черепа. Щойно зрослися рука та ребра, Френк подався до міста і підняв там коня — просто так, щоб продемонструвати, що це до снаги не одному лише Джиму і не залежить від зросту чоловіка.

Як батько цього феноменального хлопця Педді добре знав репутацію Френка і з розумінням ставився до синівської битви за повагу оточуючих, але не стримував гнів, коли бійки заважали роботі в кузні. Педді, котрий і сам був малий на зріст, свого часу теж довелося чимало повоювати, щоб довести свою сміливість, але в тій частині Ірландії, звідки він родом, Педді не здавався курдупелем, а до Нової Зеландії, де чоловіки були вищими, він перебрався вже дорослим мужчиною. Тому для нього малий зріст не був таким болючим мозолем, як для Френка.

І тепер батько пильно вдивлявся у хлопця, марно намагаючись зрозуміти його; Френк завжди був немилим його серцю, хоча він старанно намагався не вирізняти його з-поміж решти своїх дітей. Педді знав: це страшенно засмучувало Фі, її гнітило невисловлене протистояння батька з сином, та навіть його любов до дружини не могла подолати того роздратування, яке викликав у нього Френк.

Вчепившись у розкриту газету своїми короткими, але красивими руками, Френк прикипів до Педді поглядом, і в його темних очах читалася дивовижна суміш благання й гордині, гордині надто впертої, щоби благати уголос. Яким же чужим було обличчя його сина! Не було в ньому нічого від Клірі та Армстронґів, хіба що очі трохи нагадували Фіонині — і тільки, бо очі Фіони не могли так раптово розширюватися, спалахуючи гнівом від найменшого приводу, як чорні очі її сина. Лише одного Френку не бракувало — хоробрості.

Зауваження Педді стосовно зросту Френка різко перервало обговорення теми; всі сиділи, доїдаючи тушкованого кролика у незвичній тиші. Навіть Г’юї та Джек, придушивши верескливе хихотіння, перемовлялися обережно і неквапливо. Меґі їсти не схотіла і сиділа, не зводячи очей із Френка, наче той міг щезнути в будь-яку мить. Френк їв повільно і з явною неохотою, а за першої ж нагоди вибачився і встав із-за столу. Через хвилину біля стосу дров чулося розмірене цюкання сокири: то Френк заходився рубати тверді колоди, що їх привіз Педді, заготовляючи на зиму дрова.

Коли всі думали, що Меґі пішла спати, вона вислизнула з вікна своєї спальні й нишком прокралася до стосу. То була ділянка, надзвичайно важлива для забезпечення безперервності життя в домівці: близько тисячі квадратних футів ґрунту, утрамбованого й омертвленого товстим шаром трісок та кори; з одного боку височіли стоси складених колод, які ще треба було пиляти, а з протилежного — мозаїчні стіни з акуратно складених дров, порубаних до підходящого для плити розміру. Посередині відкритого простору стирчали три невикорчуваних пеньки, що використовувалися як дровітні для рубання колод різної висоти.

Френка біля них не було — він обробляв масивну евкаліптову колоду, розтинаючи її так, щоб вона стала на найнижчу й найширшу дровітню. Стовбур два фути завтовшки лежав на землі, унерухомлений із країв залізними шпичаками. На ньому стояв, розставивши ноги, Френк і рубав його навпіл. Сокира з посвистом розсікала повітря, а її руків’я вжикало, ковзаючи вгору-вниз в спітнілих долонях Френка. Лезо, блиснувши над його головою, падало вниз розмитою сріблястою плямою, вигризаючи клинчастий вируб у твердому, як залізо, дереві з такою легкістю, немов то була сосна чи м’яке листвяне дерево. Тріски розліталися навсібіч, піт струменів голими грудьми та спиною Френка; а щоб рясний піт не сліпив очі, він пов’язав над бровами хустину. То була вкрай небезпечна робота: один невправний рух — і залишишся без ноги. На зап’ястях у Френка виднілися пов’язки для всотування поту, що стікав по руках, але самі руки були без рукавичок; пальці, стискали руків’я сокири легко і вправно, з дивовижною точністю спрямовуючи її лезо в потрібному напрямку.

Меґі сіла навпочіпки біля скинутої Френком сорочки та жилетки і заворожено спостерігала. Поряд лежали напоготові три запасні сокири, бо надміцна деревина евкаліпта вмить затуплювала найгостріше лезо. Взявши одну з сокир за руків’я, вона поклала її собі на коліна; їй захотілося навчитися володіти нею так само вправно, як і брат. Сокира була така важка, що дівчинка насилу підняла її. Колоніальні сокири мали лише одне лезо, наточене до такої гостроти, що ним можна волосину перерізати, бо сокири з подвійним лезом були надто легкі для евкаліпта. Обух такої сокири спеціально робили важким — у дюйм завтовшки, а крізь нього проходило руків’я, додатково закріплене невеличкими клинцями, бо якщо добряче розмахнутися, то погано закріплений обух може запросто зірватися з руків’я і, пронісшись у повітрі зі швидкістю гарматного снаряду, когось ненароком убити.

Надворі швидко сутеніло, і Френк рубав навмання майже інстинктивно, а Меґі, ухиляючись від трісок із легкістю, набутою з давно усталеною звичкою, терпляче чекала, поки він зверне на неї увагу. Наполовину перерубавши колоду, Френк судомно перевів дух, розвернувся в протилежний бік і знов розмахнувся сокирою, щоб підрубати другу половину. Проруб у колоді був вузький та глибокий — щоб зекономити дорогоцінну деревину і прискорити процес рубання; нарешті Френк добрався майже до середини стовбура, і тепер сокира при ударі майже повністю зникала у прорубі, а великі клинчасті тріски пролітали дедалі ближче до його тіла. Та хлопець не зважав на них, навпаки — ще швидше махав сокирою. Колода розполовинилася вдивовижу раптово, і Френк із граціозною легкістю підстрибнув, передбачивши цей момент іще до того, як лезо востаннє вгризлося в деревину. Половинки стовбура склалися, а хлопець приземлився поруч, усміхаючись, але не було в тій усмішці радості.

Френк був повернувся, щоб взяти нову сокиру, — і помітив сестру, що терпляче сиділа неподалік у чепурненькій, застебнутій на всі ґудзики нічній сорочці. Йому й досі було незвично бачити у неї на голові коротенькі скуйовджені кучері, а не довгі, перев’язані ганчірочками пасма, але він вирішив, що цей хлопчачий стиль личив сестрі, і йому захотілося, щоб такою вона й залишалася. Френк присів біля неї, поклавши сокиру собі на коліна.

— Як же ти примудрилася вибратися з хати, мала шибайголово?

— Я вилізла у вікно, коли Стю заснув.

— Стережися, бо перетворишся на дівчинку-шибеника.

— Ну то й що! Краще гратися з хлопцями, ніж самій із собою.

— Та ото ж. — Френк сів, прихилившись спиною до колоди, і втомлено повернув до сестри голову.

— Що сталося, Меґі?

— Френку, ти ж насправді нікуди не поїдеш, еге ж? — спитала вона, поклавши йому на стегно руки з обгризеними нігтями, і стривожено поглянула на брата; рот у неї був злегка розкритий, бо їй важко дихалося носом: його заклало, бо вона щосили намагалася стримати сльози.

— Може, й поїду, Меґі, — лагідно відповів він.

— Ой, Френку, не треба! Ти так потрібен мамі й мені! Якщо чесно, то я не знаю, що ми без тебе робитимемо!

Він гірко всміхнувся — його розвеселило, як Меґі мимовільно копіювала манеру розмови матері.

— Затям, сестричко: інколи все відбувається не так, як тобі хотілося б. Нас у родині Клірі завжди вчили працювати разом на спільне благо, ставлячи власний інтерес на останнє місце. Але я з цим не згоден: мені здається, що нам слід навчитися спершу думати про себе. Я хочу поїхати геть, бо мені сімнадцять, отже, час зайнятися облаштуванням власного життя. Але татко каже «ні», бо я потрібен вдома для блага усієї родини. І через те, що мені ще не виповнилося двадцять один рік, я мушу чинити так, як каже татко.

Меґі гаряче кивнула, щиро намагаючись розплутати клубок братового пояснення.

— Розумієш, Меґі, я вже давно і довго про це думав. Я таки поїду — і все. Знаю, ви з мамою будете за мною сумувати, але Боб зростає швидко, а татко з хлопцями за мною не сумуватимуть. Татка цікавлять лише гроші, які я приношу в сім’ю.

— Ти більше нас не любиш, Френку?

Він обернувся і рвучко обхопив сестру руками, обіймаючи й ніжно пестячи її з якимось зболеним задоволенням, у якому здебільшого переплелися смуток, біль та душевна спраглість.

— Ох, Меґі! Тебе та маму я люблю більше за інших разом узятих! Господи, ну чому ти не старша, бо тоді я зміг би з тобою поговорити по-справжньому? А може, це й краще, що ти ще мала, може, й краще…

Намагаючись взяти себе в руки, він так само рвучко відпустив сестру і, поклавши голову на колоду, почав хитати нею туди-сюди, беззвучно ворушачи губами. А потім поглянув на Меґі.

— Сестричко, коли ти підростеш, то краще мене зрозумієш.

— Благаю тебе, Френку, не полишай нас, — вперто повторила вона.

Він розсміявся, але той сміх більше скидався на схлипування.

— Ох, Меґі, Меґі! Ти що, не розчула? Втім, це вже не має значення. Головне, щоб ти нікому не розповіла, що бачила мене сьогодні уночі, чуєш? Мені не хотілося б, щоб вони думали, що ти про це заздалегідь знала, але не сказала.

— Я тебе добре розчула і все добре зрозуміла, Френку, — відказала Меґі. — Та я нікому ані слова не скажу, це я тобі обіцяю. Але ж мені так не хочеться, щоб ти їхав геть!

Вона була надто малою, щоб висловити брату те, що було не більш, ніж неусвідомленою тривогою в її серці: якщо Френк піде, то хто ж у ньому залишиться? Бо він був єдиним, хто відверто виказував їй свою любов, єдиним, хто обнімав її. Коли вона була меншою, татко часто брав її на руки, але відтоді, як Меґі пішла до школи, він не дозволяв їй сидіти у себе на колінах, обійнявши його за шию. Батько приказував: «Ти вже доросла дівчина, Меґі». А матуся… Вона була завжди така заклопотана, така втомлена, така зайнята хлопцями та господарством… Тому наймилішим її серцю був Френк, який сіяв, наче зірка, на її маленькому обмеженому небосхилі. Він був єдиним, хто любив сидіти з нею і розмовляти, пояснюючи все так, що вона з легкістю розуміла його. З того дня, коли Аґнеса позбулася волосся, Френк опинився на чільному місці у житті Меґі, й відтоді, хоч якими б гіркими не були її біди й печалі, вже ніщо не могло завдати їй пекучого пронизливого болю — ані палиця сестри Аґати, ані воші, ані глузування дівчат у школі. Бо тепер у неї був Френк, який міг утішити її і захистити.

Меґі підвелася і вимучила усмішку.

— Що ж, Френку, якщо маєш іти, то йди.

— Меґі, тобі давно треба бути в ліжку, тож повертайся, поки матуся не помітила твоєї відсутністі. Мерщій вшивайся!

Нагадування про те, що мати невдовзі почне обходити спальні, виштовхало з голови Меґі решту думок; вона нахилила голову, просунула між ногами довгий «хвіст» нічної сорочки і, тримаючи його рукою поперед себе, хутко гайнула додому, колючи босі ноги гострими трісками та скіпками.

Вранці Френка ніде не було видно. Коли мати зайшла зранку, щоб розбудити Меґі, її обличчя було похмуре й напружене; Меґі підскочила, як ошпарена кішка, і швидко вдягнулася, навіть не просячи Фіону допомогти їй застебнути безліч маленьких ґудзиків.

На кухні хлопці невесело сиділи за столом, а стілець Педді був порожній. І стілець Френка також. Меґі прослизнула на своє місце, торохтячи від страху зубами. Після сніданку мати суворо виштовхала їх за двері, й за сараєм Боб сповістив Меґі новину.

— Френк утік! — видихнув він.

— А може, він подався до Вахіне? — припустила Меґі.

— Та ні, дурепо! Він втік, щоб записатися до війська. Шкода, що я ще малий, інакше подався б разом із ним! От щасливчик!

— А мені шкода, що його немає вдома.

Боб стенув плечима.

— Ти всього-на-всього дівчисько. І говориш, як дівчисько. Інших слів я від тебе й не чекав.

Та цього разу вона пропустила образливе зауваження повз вуха. Меґі пішла назад до хати, щоб допомогти матері.

— А де татко? — спитала вона Фіону, коли та дала їй роботу — хустки прасувати.

— Подався до Вахіне.

— А він повернеться з Френком?

Мати пирхнула.

— У цій сім’ї ніщо не приховаєш. Ні, татко не спіймає Френка у Вахіне, і йому це добре відомо. Він поїхав дати телеграму поліції та армійському начальству в Вангануї. А вони затримають його і повернуть додому.

— Ой, мамо, я так сподіваюся, що його знайдуть! Мені не хочеться, щоб Френк поїхав!

Фіона з ляскотом вивернула на стіл вміст маслоробки і заходилася обробляти жовтий водянистий пагорбок дерев’яними патиками.

— Ніхто з нас не хоче, щоб Френк поїхав геть. Саме тому татко й потурбується, щоб його привезли назад. — Її рот на мить затремтів, і вона з іще більшим завзяттям накинулася на масло. — Бідолашний, бідолашний Френк! — зітхнула Фіона, звертаючись не до Меґі, а сама до себе. — Не розумію, чому дітям доводиться платити за наші гріхи. Мій бідолашний Френк, такий несхожий на… — Але враз замовкла, помітивши, що Меґі кинула прасувати і прислухається.

Три дні по тому поліція привезла Френка додому. Сержант, що його супроводжував, повідомив Педді, що його син чинив шалений опір.

— Ну він у вас і боєць! Зметикувавши, що військовиків уже попередили, стрілою кинувся сходами на вулицю, а за ним погналися двоє солдатів. Йому не поталанило, бо він налетів на патрульного полісмена, інакше точно втік би! Відбивався, як скажений, знадобилося аж п’ятеро чоловіків, щоб на нього кайданки начепити.

З цими словами сержант зняв із Френка важкі кайдани і грубо попхнув його до в’їзних воріт; той наштовхнувся на Педді — і скоцюрбився, наче вжалений батьковим дотиком.

Решта дітей спостерігали за дорослими на відстані футів зо двадцять, очікувально принишкнувши під стіною будинку. Боб, Джек та Г’юї заклякли, сподіваючись, що Френк влаштує ще одну бійку; Стюарт стояв і дивився, співчуваючи братові всією своєю лагідною дитячою душею; Меґі ж обхопила долонями щоки, щипаючи їх і мнучи від болісного страху: невже хтось збирається образити Френка?

Той спочатку поглянув на матір — своїми чорними очима в її сірі очі — немов встановлюючи між ними таємничий та болісний зв’язок, про який ніколи не говорилося і який завжди заперечувався. Лютий погляд блакитних очей Педді збивав Френка з ніг — презирливий та нищівний, яким він начебто промовляв: «Таки вийшло по-моєму!»; і син, опустивши очі, визнав батькове право на гнів. З того дня Педді, розмовляючи з Френком, обмежувався лише виразами, що не виходили за рамки загальноприйнятої ввічливості. Але найважче Френку було дивитися в очі решті дітей, він почувався присоромленим і приниженим, немов той птах, якого принесли назад додому з підрізаними крилами: небо так і залишилося незвіданим, а пісня — недоспіваною.

Дочекавшись, коли Фіона скінчила свій нічний обхід, Меґі вибралася зі спальні у розчинене вікно і гайнула через двір. Вона знала, де шукати Френка — на сіні у сараї, подалі від завидющих очей братів та батькового гніву.

— Ти де, Френку? — спитала вона гучним шепотом, невпевнено ступаючи у непроглядній темряві сараю і з чутливістю дикої тварини пальцями ніг намацуючи перед собою незвіданий простір.

— Я тут, Меґі, — долетів до неї зморений голос, ледь схожий на Френків, бо в ньому не чулося ані пристрасті, ані бажання жити.

Дівчинка пішла на звук, знайшла брата розпростертим на сіні й примостилася біля нього, обхопивши, скільки вистачило рук, його широкі груди.

— Ой, Френку, я така рада, що ти знову вдома, — промовила Меґі.

Френк застогнав, посунувся вниз і поклав голову їй на живіт. Вона гладила його густе пряме волосся і стиха наспівувала. Було темно, і Френк не бачив сестри, але невидиме тепло її співчуття розчулило хлопця. Він заплакав, скоцюрбившись у суцільний клубок болю, і його сльози промочили Меґі нічну сорочку. Сама ж мала не плакала. Щось у душі цієї дівчинки робило її достатньо дорослою і достатньо жінкою, щоб відчути незбориму й болісну радість від того, що ти комусь потрібна. Вона сиділа, чукикаючи братову голову доти, поки його горе не пішло геть, розчинившись у темній порожнечі.

ЧАСТИНА ДРУГА

1921–1928, Ральф

3

«Щось дорога до Дрогеди не навіяла мені спогадів юності», — мружачись від яскравого світла, подумав отець Ральф де Брикасар. Його новенький «даймлер» мчав, підскакуючи, вибоїстою колією, що пролягла у високій сріблястій траві. — «Хіба ж це прекрасна загадкова Ірландія? А Дрогеда? Не схожа вона ані на поле битви, ані на осереддя могутньої влади. А може, все було дещо інакше?» З притаманним йому почуттям гумору, яке з роками трохи вгамувалося, але не притупилося, він уявив собі Мері Карсон таким собі Олівером Кромвелем у жіночій іпостасі, яка, у своєму неповторному стилі, щось суворо віщає з нотками імперської пихи та злостивості у голосі. Втім, таке порівняння не було аж надто великим перебільшенням, бо ця дама, безперечно, мала не менше влади і керувала не меншою кількістю людей, аніж будь-який могутній воєначальник минулих літ.

Крізь живопліт та евкаліпти забовваніли крайні ворота, і авто зупинилося, злегка вібруючи на холостому ходу двигуна. Ральф насунув непоказного сірого капелюха з широкими крисами, щоб прикрити голову від немилосердного сонця, і важко поплентався до сталевого засуву на дерев’яному стояку, щоб розчинити ворота. Між домівкою католицького священика в Джиленбоуні та садибою Дрогеда нараховувалося аж двадцять сім воріт, і це означало, що Ральф мав зупинитися, вийти з авто, розчахнути ворота, знову увібратися до авто, проїхати у них, потім знову зупинитися, вийти, повернутися до воріт і зачинити їх, а опісля сісти в авто і рушити до наступних воріт. Скільки разів йому хотілося проігнорувати хоча б половину цього ритуалу і рвонути далі колією, залишивши позаду себе розчинені ворота — немов спантеличено роззявлені роти, — але в такому разі навіть побожний страх, навіюваний його духовним саном, не зупинив би власників цих воріт: вони неодмінно гудили б його за таку безвідповідальність та легковажність. «От якби коні були так само швидкі та зручні, як автомобілі, — подумалося йому, — тоді можна було б відчиняти ворота, не вибираючись із сідла».

— Щось здобуваєш, а щось неодмінно втрачаєш, — мовив Ральф і поплескав панель приладів свого новенького «даймлера» і, надійно зачинивши за собою ворота, рушив — до вигону Гоум Педдок лишалася миля трав’янистим безлісим пасовиськом.

Ця австралійська садиба справляла враження навіть на ірландця, звиклого до величних замків та особняків. Дрогеда була найдавнішою та найбільшою маєтністю в районі, яку покійний колишній власник, безтямно закоханий у неї, прикрасив відповідною будівлею. Споруджений в аскетичному георгіанському стилі з пісковику, вирубаного вручну в кар’єрах, що за п’ятсот миль на схід, будинок мав два поверхи, вікна з численними шибками та широку веранду з залізним поруччям, яка охоплювала увесь нижній периметр. Кожне вікно ошатно обрамляли чорні дерев’яні віконниці, які слугували не лише для прикраси, а й для користі: в літню спеку їх зачиняли, щоб зберегти внутрішню прохолоду.

Стояла осінь, і кучеряві лози зеленіли, а навесні гліцинія, посаджена п’ятдесят років тому по завершенні будівництва маєтку, перетвориться на пишну масу бузкових шлейфів, що нестримно ширитиметься зовнішніми стінами та дахом веранди. Будинок оточували декілька акрів ретельно підстриженої галявини з англійськими парками, які навіть тепер майоріли кольорами завдяки трояндам, жовтофіолі, жоржинам та чорнобривцям. Від немилосердного сонця будинок захищав гайок евкаліптів-привидів із блідими стовбурами та вузенькими листочками, що тремтіли на висоті сімдесяти футів над землею; подекуди їхні гілки перепліталися з лозами бугенвілії, прикрашаючи їх, немов прекрасні пурпурові гірлянди. Навіть баки з водою — такі неоковирні, але необхідні в господарстві — були вкриті товстим шаром витривалих місцевих лоз, троянд та гліциній, і тому більше скидалися на декоративні, а не функціональні елементи ландшафту. Покійний Майкл Карсон, пристрасно залюблений у свій маєток Дрогеда, не шкодував грошей на баки для води; подейкували, що господарі Дрогеди могли дозволити собі зелені галявини та квітучі клумби навіть якби дощу не було десять років.

Якщо наближатися до садиби через вигін Гоум Педдок, то в око спочатку впадали будинок та евкаліпти-привиди, але потім ставали помітними й решта споруд із пісковику, з’єднаних із головним будинком критими переходами, що потопали в повзучих рослинах. Вибоїста колія переходила в гравійну під’їзну алею, що, викривившись дугою, спочатку вела до округлої стоянки для автомобілів та екіпажів, розташованої з одного боку будинку, а потім продовжувалася до господарчих споруд Дрогеди: скотопригінних майданчиків, сараю для стрижки овець та численних клунь і комор. Отцю Ральфу більше подобалися велетенські перцеві дерева, що затіняли всі ці господарські будівлі, а не евкаліпти-привиди, що росли біля особняка. Перцеві дерева були вкриті щільною зеленою листвою, а над ними гуділи бджоли — підходящий природний антураж для заміського будинку з атмосферою лінькуватої неквапливості.

Коли отець Ральф вийшов з авто і рушив через галявину, він побачив на веранді служницю з усміхненим обличчям, вкритим зморшками і ластовинням.

— Доброго ранку, Мінні, — привітався він.

— Ой, здрастуйте, отче! Так приємно бачити вас у такий чудовий ранок! — відповіла вона з сильним ірландським акцентом, однією рукою широко розчиняючи двері, а другу простягаючи, щоб взяти потертий світський капелюх Ральфа.

У напівтемному залі з викладеною мармуровими плитами підлогою та широкими сходами з мідним поруччям він зупинився і почекав, доки Мінні, злегка кивнувши головою, увійде до вітальні.

Мері Карсон сиділа у кріслі з підголівником біля розчиненого вікна заввишки п’ятнадцять футів від долівки до стелі; їй було байдуже до холодного повітря, що потоком линуло до кімнати. Копиця її рудого волосся була майже такою ж яскравою, як і в юності; хоча загрубіла, вкрита ластовинням шкіра з віком і набула нових пігментних плям, для жінки шістдесяти п’яти років вона мала мало зморщок — малопомітну мережу невеличких ромбовидних подушечок, схожу на стьобану ковдру. Єдиними свідченнями її непоступливої вдачі були глибокі борозни, що тягнулися обабіч її римського носа, опускаючи вниз куточки рота, та непорушний погляд блідо-блакитних очей.

Отець Ральф мовчки пройшов по обюсонському[4] килиму і поцілував їй руки; цей жест добре личив такому високому елегантному чоловіку в простій чорній сутані, яка надавала йому майже аристократичного вигляду. Позбавлені виразу очі Мері Карсон несподівано грайливо заіскрилися, і вона самовдоволено й дещо манірно всміхнулася.

— Хочете чаю, отче? — спитала вона.

— Це залежить від того, чи бажаєте ви слухати месу, — відповів священик і сів у крісло напроти, схрестивши ноги; при цьому сутана трохи задерлася догори, і з-під неї показалися бриджі та високі, до колін, чоботи — поступка місцевим звичаям, бо так вдягалися чоловіки його парафії. — Я привіз вам причастя, але якщо ви бажаєте вислухати месу, то за кілька хвилин я буду готовий прочитати її. Я не проти трохи подовжити свій піст.

— Я недостойна вас, отче, — манірно мовила Мері Карсон, чудово знаючи, що він, як і решта претендентів, залицялися не до неї, а до її грошей.

— Благаю, попийте чаю, — наполягла вона. — А без причастя я як-небудь обійдуся.

* * *

Отець Ральф зробив зусилля, щоб не показати свого обурення; його парафія була ідеальним місцем для опанування вмінням контролювати емоції. Коли йому хоч раз випаде шанс піднятися з безвісти, до якої потрапив через нестриманість, він не повторить тієї помилки. І якщо добре розіграє свої карти, то ця немолода жінка може стати відповіддю на його молитви.

— Мушу визнати, отче, що цей рік видався досить вдалим та приємним, — зауважила господиня. — Ви — набагато кращий пастир, аніж покійний отець Келлі, Господи, спопели його душу. — Останню частину фрази вона несподівано промовила з різкими та мстивими нотками в голосі.

Священик закліпав на неї очима.

— Шановна пані Карсон! Таке ставлення до людини не можна назвати істинно католицьким.

— Зате воно правдиве. Він був старим п’яницею, і я впевнена, що Господь знищить його душу так само, як алкоголь знищив його тіло. — Вона подалася вперед. — Я вже досить добре вас знаю, і тому вважаю, що маю право поставити вам декілька запитань, ви не заперечуєте? Зрештою, ви ж користуєтеся без обмежень Дрогедою як власним гральним майданчиком: приїжджаєте сюди, щоб навчитися скотарства, удосконалювати навички верхової їзди, і просто, щоб втекти від незручностей, пов’язаних із життям у Джилі. Все, звісно, робиться на моє запрошення, але, вважаю, це дає мені право поставити вам декотрі запитання, чи не так?

Отцю Ральфу не подобалося, коли йому нагадували, що він має почуватися вдячним, але він вже звик до думки, що одного дня господиня маєтку вирішить, що достатньо має над ним владу, і почне диктувати йому свої вимоги.

— Звісно, пані Карсон. Бо я навіть не знаю, як віддячити вам за те, що ви дозволяєте мені приїздити до Дрогеди і почуватися тут, як вдома, за всі ваші подарунки — коней, авто…

— Скільки вам років? — спитала вона без подальших преамбул.

— Двадцять вісім, — відповів він.

— Молодший, ніж мені здавалося. Та навіть якщо зважити на вашу молодість — таких священиків, як ви, не посилають до місць на кшталт Джилі. Що ж ви скоїли, що ваше начальство послало такого священика, як ви, до нашого провінційного закапелку?

— Я образив єпископа, — з легкою усмішкою відповів Ральф.

— Не сумніваюся, що ви на таке здатні! Але я не уявляю, як священик із вашими непересічними здібностями може вдовольнятися життям в такій глушині, як Джилленбоун?

— Така воля Божа.

— Дурниці! Ви опинилися тут через людські вади — ваші та єпископа. Непогрішимий лише папа римський. У Джилі ви перебуваєте поза межами вашої природної стихії, всі ми це знаємо, хоча всі ми не проти, для розради, мати такого священика, як ви, а не отих висвячених невдах, що не змогли знайти собі достойного місця в Англії, бо саме таких сюди зазвичай і виряджають. Ваша ж природна стихія перебуває в коридорах церковної влади, а не поміж коней та овець. У червоній мантії кардинала ви мали б божественний вигляд.

— На це, боюся, я не маю жодного шансу. Звісно, я здогадуюся, що Джилленбоун розташований не в самісінькому центрі мапи архієпископа, який є посланцем папи. А могло бути й гірше. Бо в мене є ви, і в мене є Дрогеда.

Вона сприйняла ці навмисно відверті лестощі так, як він і сподівався; Мері Карсон тішилася його вродою, його увагою, його гострим уїдливим розумом — із нього й справді може вийти чудовий кардинал. Вона не пригадувала, щоб впродовж всього життя їй хоч раз трапився такий красень, та ще й із таким ставленням до власної вроди. Він не міг не усвідомлювати, наскільки гарним він є: високий, із бездоганно-пропорційною фігурою, з витончено-аристократичними рисами обличчя; усі складові його тіла зліплені докупи з такою ретельністю і довершеністю, на яку Господь Бог рідко коли розщедрювався для своїх творінь. Отець Ральф був сама довершеність — від чорних кучерів на голові та дивовижно блакитних очей і до тендітних елегантних рук та невеликих ступнів. Так, цей молодик неодмінно усвідомлює, яку чудову зовнішність він має. Але була в ньому і якась байдужість, і це збурювало в неї відчуття, що священик не є рабом своєї краси і ніколи ним не буде. Звісно, для досягнення бажаного він без докорів сумління скористається власного красою, якщо вона стане в пригоді, але навряд чи зробить це із задоволенням: скоріш за все матиме невисоку думку про людей, здатних піддаватися її впливу. Мері Карсон багато віддала б, аби дізнатися, яка ж подія в попередньому житті отця Ральфа зробила його таким, яким він є.

«Цікаво, — подумалося їй, — а чи багато було священиків вродливих, як Адоніс, і з сексуальним магнетизмом, як у Дон Жуана? Вони що, навмисне брали обітницю безшлюбності, щоб уникнути небажаних наслідків?»

— А чому ви погодилися поїхати до Джилленбоуна? — спитала вона. — Чи не краще було б відмовитися від священицького сану, аніж миритися з таким приниженням? З вашими талантами ви могли б стати багатим та впливовим у будь-якій галузі, тільки не кажіть, що вас анітрохи не приваблює сама думка про владу.

Він різко вигнув ліву брову.

— Шановна пані Карсон, ви — католичка. І ви знаєте, що обітниці, які я дав, є священними. Я до скону залишуся священиком. Інакше бути не може.

Вона пирхнула і розсміялася.

— Та годі вам! Невже ви й справді вірите в те, що коли зречетеся своїх клятв, то вони обернуться проти вас ударами блискавки, смертоносними кулями чи переслідуватимуть, наче оскаженілі гончаки?

— Звісно, не вірю. Не вірю я й у те, що ви — людина обмежена, і тому вважаєте, що саме страх перед неминучою карою втримує мене у лоні Церкви.

— Отакої! А ви дошкульний, отче де Брикасар! То що ж тоді вас стримує? Що змушує вас терпіти Джилі з його пилюкою, спекою та мухами? Чи усвідомлюєте ви, що це як довічне ув’язнення.

На мить його блакитні очі закрила тінь, але він усміхнувся, пожалівши свою співбесідницю.

— Ну ви вмієте утішити, нічого не скажеш! — Злегка розтуливши рота, отець Ральф поглянув на стелю і зітхнув: — Мене змалечку виховували на священика, але це ще не все. Як же ж це пояснити жінці… Я немов та посудина, пані Карсон, і час від часу я наповнююсь Богом. Був би я кращим священиком, то цих періодів порожнечі не було б взагалі. А це наповнення, це єднання з Богом не залежить від конкретного місця — чи буду я в Джилленбоуні, чи, скажімо, в палаці єпископа. Цей стан важко визначити, бо навіть для священиків він є великою таємницею. То є божественна одержимість, яку звичайні чоловіки можуть так ніколи і не пізнати. Саме так — божественна одержимість. То як мені відмовитися від неї? Це неможливо.

— То це енергія, чи не так? Чому ж тоді вона дається саме священикам? Чому ви гадаєте, що помазання єлеєм під час виснажливо довгої церемонії здатне наділити цією енергією будь-якого чоловіка?

Він похитав головою.

— Розумієте, на це йдуть роки життя ще задовго до висвячування. Це старанний і наполегливий розвиток такого стану душі й розуму, який розкриє Господу твою посудину. Його треба заслужити!

Зо дня в день. Невже ви не розумієте, що є метою обітниць? їхня мета полягає в тім, щоб ніщо земне не втрутилося між священиком та тим станом духу, якого він досягнув — ні любов до жінки, ні любов до грошей, ні небажання коритися диктату інших людей. Для мене злидні не є чимось незвіданим, бо я походжу з небагатої родини. Дотримуватися благочестя мені неважко. Найважчим є для мене третє — це покора. Але я корюся, бо знаю, що коли визнаю своє «я» важливішим за моє призначення бути божою посудиною — я пропав. Тому й корюся. І, коли треба, буду готовий терпіти Джилленбоун як довічне ув’язнення.

— Тоді ви дурень, — відказала Мері Карсон. — Я теж вважаю, що в житті є важливіші речі, ніж коханці, але вмістилище для Бога не є однією з них. Дивно. Я ніколи не думала, що ви так палко вірите в Бога. Мені здавалося, що ви — людина, сповнена сумнівів.

— Так я маю сумніви. Хіба ж мисляча людина може не сумніватися? Саме тому інколи я відчуваю внутрішню порожнечу. — З цими словами отець Ральф поглянув повз неї, на щось для неї невидиме. — Знаєте, мені здається, що я пожертвував би всіма амбіціями, всіма своїми пристрастями заради можливості стати довершеним священиком!

— Довершеність у будь-чому є нестерпно нудною. Особисто я віддаю перевагу тому, що має в собі незначну недовершеність.

Він розсміявся, поглянувши на неї з захватом і заздрістю. Мері Карсон і справді була дивовижною жінкою.

Уже тридцять три роки була вона вдовою, а її єдина дитина, син, помер іще у ранньому дитинстві. Через свій особливий статус у громаді Джилленбоуна вона не скористалася пропозиціями, які робили їй найсміливіші чоловіки з її оточення: як вдова Майкла Карсона вона була незаперечною царицею, а як чиясь дружина мусила б уступити своєму чоловіку право розпоряджатися всією своєю маєтністю. Грати другу скрипку? Ні, не таким уявляла своє життя Мері Карсон! Тому вона зреклася плотських утіх заради влади. Завести собі коханця — справа немислима, бо до пліток Джилленбоун був чутливий, як дріт до електричного струму. Демонструвати свою людську слабкість було чужим її вдачі.

Але тепер Мері Карсон була вже достатньо старою, щоб, як то кажуть, бути невразливою до тілесних покликів. І якщо новий молодий священик старанно виконував свої обов’язки її духовного наставника, а вона винагороджувала його невеличкими подарунками на кшталт автомобіля, то в цьому не було нічого недоречного. Усе своє життя вона була непохитною опорою церкви і належним чином підтримувала свою парафію та її духовного лідера, навіть якщо отець Келлі п’яно гикав, відправляючи месу. Не лише вона виявила добросердість до молодого наступника отця Келлі: отець Ральф де Брикасар мав заслужену популярність у кожного члена своєї пастви — багатого чи бідного. Якщо парафіяни з далеких сіл не мали змоги потрапити до Джилі, щоб із ним зустрітися, він сам до них їздив верхи на коні, поки Мері Карсон не подарувала йому автомобіль. Його доброта й терплячість заслужили йому симпатію у всіх парафіян, а у декотрих — щиру любов; Мартін Кінґ із Бугели придбав для будинку священика дорогі меблі, а Домінік О’Рурк із Дібан-Дібана надавав кошти на зарплатню для його економки.

Тому на п’єдесталі свого віку та свого суспільного статусу Мері Карсон почувалася в цілковитій безпеці, милуючись отцем Ральфом; їй подобалося випробовувати свою кмітливість інтелектом чоловіка, не менш розумного за неї, подобалося передбачати його, тим більше, що вона ніколи не була до кінця впевненою, що правильно передбачила та розгадала його.

— Повернімося до Джилі, який, за вашим висловом, не перебуває в центрі мапи папського посланця, — сказала Мері Карсон, глибше вмощуючись у кріслі. — Як ви гадаєте, а що здатне вплинути на цього преподобного пана настільки, щоб він таки зробив Джилі епіцентром свого світу?

Священик гірко посміхнувся.

— Не можу сказати. Може, якесь потрясіння? Раптовий порятунок тисячі душ, несподівана здатність зцілювати кульгавих та сліпих… Але доба чудес давно минула.

— Минула? Сумніваюся. Просто Він змінив Свої методи. І в наші дні Він використовує гроші.

— Яка ж ви цинічна! Мабуть, саме через це ви так мені подобаєтеся, пані Карсон.

— Мене звуть Мері. Будь ласка, звіть мене просто Мері.

Мінні увійшла, штовхаючи поперед себе возика з чаєм саме тоді, коли отець де Брикасар сказав:

— Дякую, Мері.

Поглянувши на свіжі коржики та анчоуси на грінках, Мері Карсон зітхнула:

— Любий отче, мені хочеться, щоб ви цього ранку помолилися за мене з особливим старанням.

— Звіть мене Ральф, — сказав він і пустотливо додав: — Сумніваюся, чи зможу помолитися за вас іще старанніше, аніж я це роблю зазвичай, але спробую.

— А ви вмієте зачаровувати! Чи це був тонкий натяк? Зазвичай мені байдуже до очевидності та однозначності чиїхось висловлювань, але з вами я завжди сумніваюся — а чи не сховане під очевидністю та однозначністю дещо глибше? Це як морквина перед віслюком. А що ви насправді про мене думаєте, отче де Брикасар? Звісно, я цього ніколи не дізнаюся, бо ви ніколи не будете достатньо безтактним, щоб сказати мені правду, чи не так? Цікаво, дуже цікаво… Але ви мусите за мене молитися. Бо я вже стара і на своєму віку грішила багато.

— Старість підступно підкрадається до всіх нас, і, до речі, я теж грішив.

Мері Карсон не втрималася і хихикнула.

— Багато б я дала, щоби дізнатися про ваші гріхи! Справді багато. — На мить вона замовкла, а потім змінила тему. — Але тепер мені терміново потрібен головний скотар.

— Як, знову?

— За останній рік змінилося п’ятеро. Стає дедалі важче знайти пристойну людину.

— Якщо чесно, то подейкують, начебто вас важко назвати щедрим та чуйним роботодавцем.

— Ах ви ж нахабо! — сплеснула вона руками і розсміялася. — А хто придбав вам новісінького «даймлера», щоб вам не доводилося їздити верхи?

— Зате як ревно я за вас молюся!

— Якби Майкл мав хоча б половину вашої кмітливості та твердості характеру, то я, може, і покохала б його, — несподівано зауважила вона. Раптом на її обличчі відбилася злоба. — Ви гадаєте, що я не маю в цьому світі жодного родича і тому мушу заповісти свої гроші та землю матері-Церкві, чи не так?

— Гадки не маю, — не зморгнувши оком відповів Ральф, наливаючи собі чаю.

— Взагалі-то, я маю брата, а у нього багато синів — велика й щаслива родина.

— Це так добре для вас, — стримано зауважив він.

— Коли я вийшла заміж, то не мала за душею ані копійки, ані маєтності. Я знала, що ніколи не вийду вдало заміж в Ірландії, де жінці потрібне виховання й шляхетне походження, щоби зловити собі багатого чоловіка. Тому я гарувала, як проклята, щоби зібрати грошей на переїзд до країни, де багатії менш примхливі й перебірливі. Все, що я мала, коли сюди приїхала, це гарну зовнішність та фігуру, а ще — розум кмітливіший, аніж вважається нормальним для жінки. І всього цього вистачило, щоб захомутати Майкла Карсона, який був багатим йолопом. Він мене на руках носив аж до скону.

— А як же ваш брат? — нагадав отець Ральф, побоюючись, що його співбесідниця відхиляється від теми.

— Мій брат молодший за мене на двадцять років, тобто йому сорок п’ять. Ми з ним єдині й досі живі з усієї родини. Я його майже не знаю: він був іще малим дитинчам, коли я поїхала геть із Голвея. Тепер мій брат живе в Новій Зеландії, хоча, якщо він емігрував, щоб розбагатіти, це йому не вдалося. Та вчора ввечері, коли робітник із ферми приніс мені новину, що Артур Тевіот зібрав свої манатки і вшився геть, я раптом згадала про Педріка. Я лишилася сама, родини в мене немає, я старію. І мені подумалося, що Педрік — чоловік досвідчений, який знається на землі, але не має засобів, щоб придбати собі землю. І я подумала — а чому б не написати йому і не попросити його приїхати сюди разом зі своїми синами? Коли я помру, він успадкує Дрогеду й «Мікар лімітед», оскільки Педрік — мій єдиний живий родич, ближчий за двоюрідних братів та сестер, що лишилися в Ірландії.

Вона всміхнулася.

— А навіщо мені чекати, правда ж? Це було б дурістю з мого боку. Нехай він приїздить тепер, а не згодом, призвичаюється мати справу з вівцями, випасати їх на чорноземних долинах, бо тутешнє вівчарство, я впевнена, відрізняється від новозеландського. А коли мене не стане, він заступить на моє місце без найменших докорів сумління.

Нахиливши голову, Мері Карсон упритул глянула на отця Ральфа.

— Дивно, чому ви раніш про це не подумали, — зауважив він.

— Та ні, я думала. Але донедавна мені здавалося, що тільки й бракує тут зграї стерв’ятників, які нетерпляче чекатимуть, доки я вріжу дуба. Одначе останнім часом я відчуваю, що день, коли я піду на той світ, набагато ближчий, аніж мені раніш здавалося, і тому мені думається, що…. Як би це сказати… Було б краще, якби мене оточували люди, рідні мені своєю плоттю та кров’ю.

— А що сталося? Вам здається, що ви захворіли? — швидко спитав священик із непідробною тривогою в очах.

Мері Карсон стенула плечима.

— Я почуваюся прекрасно. Однак коли тобі виповнюється шістдесят п’ять, у цьому є щось зловісне. Раптом починаєш розуміти, що старість — не те, що колись має прийти. Вона вже тут.

— Я розумію. Ви маєте рацію. Вам справді буде приємно чути голоси родичів у вашому домі.

— Е, ні, вони тут не житимуть, — заперечила вона. — Вони мешкатимуть у будинку головного скотаря, розташованому в нижній течії річки, подалі від мене. Я не люблю дітей та їхні голоси.

— А чи не надто образливо ви ставитеся до свого єдиного брата, Мері? Навіть якщо зважити на різницю між його віком і вашим?

— Все дістанеться йому — нехай лишень заслужить цю спадщину, — грубо відказала вона.

* * *

Фіона Клірі народила ще одного хлопця за шість днів до дня, коли Меґі мало виповнитися дев’ять років. Вона вважала, що їй іще й пощастило, бо в проміжку трапилося лише два викидні. А у свої дев’ять Меґі була вже достатньо дорослою, щоб допомагати по-справжньому. Самій Фіоні було сорок — надто багато, щоб носити й народжувати дітей без виснажливого болю. Дитина на ім’я Гарольд народилася хворобливою; і на пам’яті всіх членів родини це було вперше, коли до їхнього будинку регулярно заходив лікар.

Звісно, біда не приходить одна, тож біди родини Клірі множилися. Всупереч сподіванням, повоєнний період позначився не злетом, а занепадом економіки села. Знайти роботу ставало дедалі важче.

Одного дня, коли Клірі закінчували чаювати, старий Ангус Макрайтер приніс їм телеграму, і Педді розірвав її тремтячими руками, бо зазвичай у телеграмах не було добрих новин. Хлопці скупчилися довкола батька, всі, окрім Френка, який взяв чашку з чаєм і вийшов надвір. Фі провела його поглядом, а потім повернула голову до Педді, почувши, як той застогнав.

— Що там? — спитала вона.

Педді витріщався на шматок паперу так, немов то було повідомлення про смерть.

— Ми не потрібні Арчибальду.

Боб роздратовано гепнув кулаком по столу — йому так хотілося попрацювати зі своїм батьком помічником стригаля, і господарство Арчибальда мало стати його першим робочим місцем.

— Чому ж він так негідно з нами повівся, батьку? Ми ж мали приступити до роботи вже завтра!

— Він не каже чому, Бобе. Напевне, нас перебив якийсь мерзотник-конкурент.

— Ой, Педді, Педді! — зітхнула Фіона.

У плетеному ліжечку біля плити заплакав малий Гарольд, та не встигла Фіона й поворухнутися, як до нього вже підскочила Меґі. Тим часом повернувся Френк, став із чашкою в руці на порозі й поглянув на батька, примруживши очі.

— Що ж, доведеться, мабуть, сходити мені до Арчибальда і поговорити з ним, — нарешті мовив Педді. — Тепер запізно шукати заміну його сараю, але, гадаю, він має надати мені детальніше пояснення, аніж ця телеграма. Сподіватимемося, що ми знайдемо роботу з доїння корів і переб’ємося, поки в липні запрацює сарай Віллоубі.

Меґі витягнула великий квадратний рушник із величезного стосу, що лежав, підігріваючись, біля плити, і взяла з ліжечка малюка; той плакав. На його голівці яскравіло рідке типово клірівське волоссячко. Меґі поміняла йому пелюшку — швидко й вправно, як мати.

— Маленька мамця Меґі, — піддражнив її Френк.

— А от і ні! — обурено вигукнула вона. — Просто я допомагаю мамі.

— Та знаю, знаю, — заспокоїв він її з ніжністю в голосі. — Ти молодець, мала Меґі. — Френк смикнув її за тафтовий бант на голові, і той з’їхав набік.

Великі сірі очі Меґі дивилися на нього з невимовною ніжністю. Біля малюка, який сидів, погойдуючи голівкою, вона здавалася ровесницею Френка, і навіть старшою. У нього занило серце — шкода, що на Меґі звалилося скільки клопотів у її віці, коли єдиною дитиною, за якою вона доглядала б, мала бути Аґнеса; але лялька, давно забута, лежала у спальні. Якби не вона та мати, його тут вже давно не було б. Френк роздратовано поглянув на батька — причину появи нового мешканця, який зчиняв у домі такий гармидер. Так йому й треба, що його потурили з сараю! Чомусь решта хлопців та Меґі ніколи не втручалися в його думки так, як малий Гал. Але коли талія Фіони знову округлилася й погладшала, він був достатньо дорослий, щоб одружитися і стати батьком. Усі, окрім малої Меґі, відчули великий дискомфорт, а особливо — мати. Хлопці зиркали на матір, і вона зіщулювалася, як той кролик; не могла подивитися Френку у вічі або придушити сором у своїх очах. Жодна жінка не має так страждати, всоте подумав Френк, пригадавши страшні стогони та крики, що чулися з материної спальні тієї ночі, коли народився Гал. Він був повнолітній, тому його не відправили геть із хати, як решту дітей. Так батьку й треба, що він втратив роботу в отому сараї. Пристойний чоловік давно дав би спокій своїй дружині.

Френк милувався волоссям матері, що золотилося у світлі нещодавно встановленої електричної лампочки, її невимовно гарним профілем, коли вона дивилася через довгий стіл на Педді. Як така красива та витончена жінка, як вона, могла вийти заміж за бродячого стригаля з голвейських боліт? Змарнувала себе і свій порцеляновий посуд виробництва фабрики Споуда, Дамаскові скатертини, розстелені у вітальні перські килими — всього цього добра ніхто не бачив, бо Фіона не товаришувала з дружинами таких, як Педді. У її присутності ті соромилися власної крикливості й не могли приховати свого спантеличення, коли бачили столових приборів більше за одну виделку.

Інколи по неділях мати йшла до безлюдної вітальні, сідала під вікном за спінет[5] і грала, хоча за браком часу на музикування її техніка погіршилася, і вона вже не могла грати нічого іншого, окрім найпростіших творів. А Френк сідав під вікном серед бузку та лілій і слухав, заплющивши очі. У нього тоді часто бувало видіння — мати в пишному довгому платті з мереживом ледь помітного рожевого відтінку сидить за спінетом у величезній кімнаті кремового кольору, а довкола неї — безліч свічок у великих канделябрах. Йому хотілося плакати, та він розучився тієї ночі у сараї, коли поліція доставила його додому.

Меґі вклала Гала в ліжечко, повернулася до матері й стала поруч із нею. Ось іще одна, кому судилося себе змарнувати. Той самий гордий чуттєвий профіль; в її руках, в цьому дитячому тілі — щось від Фіони. Коли Меґі перетвориться на дорослу жінку, вона стане дуже схожою на свою матір. І хто ж на ній одружиться? Якийсь придуркуватий стригаль-ірландець або ж неотесаний селюк із молочної ферми? Його сестра була варта більшого, але через своє походження не могла прагнути більшого. їй не було виходу, всі так казали, і кожен прожитий ним рік, здавалося, лише підтверджував це.

Раптом почувши на собі його застиглий погляд, Фіона та Меґі враз обернулися і всміхнулися Френку з тією особливою ніжністю, яку жінки бережуть для найулюбленіших чоловіків у своєму житті. Френк поставив чашку на стіл і вийшов нагодувати собак. Йому хотілося розплакатися або когось убити. Що завгодно, аби тільки вгамувати свій біль.

Три дні по тому, як Педді втратив роботу в сараї Арчибальда, йому прийшов лист від Мері Карсон. Він розкрив його у поштовому відділку Вахіне, де забирав свою пошту; додому Педді повертався пристрибом, як хлопча.

— Ми поїдемо до Австралії! — заволав він, вимахуючи аркушами дорогого пергаменту під носами у своїх спантеличених домівців.

Запала тиша, і всі прикипіли до нього очима. В очах Фіони та Меґі відбилося потрясіння, але кожна пара чоловічих очей спалахнула радістю. А очі Френка несамовито запалахкотіли.

— Але ж Педді, чому це вона раптом згадала про тебе після скількох років? — спитала Фіона, перечитавши листа. — Вона звикла і до свого багатства, і до своєї самотності. Не пам’ятаю, щоб вона коли-небудь раніше пропонувала нам свою допомогу.

— Здається, їй страшно помирати на самоті, — припустив Педді, не стільки, щоб переконати Фіону, скільки самого себе. — Ось поглянь, що вона пише: «Я вже немолода, а ти й твої хлопці є моїми спадкоємцями. Гадаю, нам слід побачитися до того, як я помру; час тобі навчитися керувати господарством, яке ти успадкуєш. Я збираюся призначити тебе моїм головним скотарем — це буде прекрасна підготовка, а ті з твоїх хлопців, які є достатньо дорослими для роботи, можуть теж працювати у мене скотарями. Дрогеда перетвориться на родинний концерн, керований родичами без залучення чужинців».

— А вона нічого не каже про те, щоб вислати нам грошей на поїздку до Австралії? — поцікавилася Фіона.

Педді заціпенів.

— І не подумаю надокучати їй цим проханням! — відрізав він. — Ми зможемо перебратися до Австралії і без її подачок: я маю достатньо заощаджень.

— А я гадаю, що вона має оплатити наш переїзд, — вперто наполягала Фіона на превеликий подив всіх присутніх, бо вона нечасто висловлювала власну думку. — Чому ти маєш кидати своє теперішнє життя і вирушати на роботу, покладаючись лише на обіцянку, дану в листі? Мері Карсон досі й пальцем не поворухнула, щоб нам допомогти, тому я не маю до неї довіри. Пам’ятаю, ти казав, що тобі ніколи не доводилося бачити таких скнар, як вона. Зрештою, Педді, ти ж навіть не знаєш своєї сестри, бо між вами така різниця у віці, а вона подалася до Австралії тоді, коли ти ще в школу не ходив.

— Не розумію, яке це має значення тепер, до того ж що більше вона зекономить, тим більша спадщина нам дістанеться. Тому я не згоден із тобою, Фіоно. Ми поїдемо до Австралії й самі оплатимо наш переїзд.

Фіона більше не зронила ані слова. З виразу її обличчя неможливо було вгадати, чи обурилася вона за те, що їй так безцеремонно заткнули рота.

— Ура, ми їдемо до Австралії! — вигукнув Джек, вхопивши батька за плече. Джек, Г’юї та Стю застрибали від радості, навіть Френк усміхався, а його очі бачили перед собою не кімнату, а щось далеке-далеке. Лише Фіону й Меґі гризли сумніви й побоювання, вони плекали болісну надію, що все це скінчиться нічим, бо їхнє життя в Австралії не стане легшим; буде те саме, тільки в незвичних умовах.

— А де цей — Джилленбоун? — поцікавився Стюарт.

Хтось приніс старий географічний атлас; хоч якими бідними не були Клірі, над обіднім столом у кухні висіло кілька полиць із книжками. Схилившись над пожовклими сторінками, хлопці нарешті відшукали Новий Південний Уельс. Звиклі до невеличких новозеландських відстаней, вони не здогадалися подивитися масштаб мапи в нижньому лівому кутку. І тому, природно, зробили висновок, що Новий Південний Уельс не більший за Північний острів Нової Зеландії. А у верхньому лівому кутку вони знайшли Джилленбоун і їм здалося, що від нього до Сіднея приблизно та ж сама відстань, що й від Окленда до Вангануї, хоча цяток, які позначали міста, було набагато менше, аніж на мапі Північного острова.

— Це дуже старий атлас, — зауважив Педді. — Австралія схожа на Америку — розвивається семимильними кроками. Впевнений, що тепер у тих краях набагато більше міст.

На кораблі їм довелося подорожувати найдешевшим четвертим класом. Але, зрештою, то було не так вже й погано, бо подорож тривала лише три дні, а не кільканадцять тижнів, якщо перебиратися з Англії до Австралії та Нової Зеландії. Клірі змогли прихопити з собою лише одіж, порцеляну, ножі, ліжкову білизну, кухонне причандалля та оті полиці з дорогоцінними книжками; меблі ж довелося продати, щоб покрити вартість перевезення нечисленних манатків Фіони з вітальні, а також її спінета, килимів та стільців.

— Навіть чути не хочу, щоб ти їх кинула, — твердо заявив Педді дружині.

— А ти впевнений, що ми зможемо це собі дозволити?

— Абсолютно. Стосовно ж решти меблів Мері каже, що готує до нашого приїзду будинок головного скотаря, і що в ньому є все, що нам знадобиться. Я радий, що ми не мешкатимемо в тому ж будинку, що й вона.

— Я теж, — погодилася Фіона.

Педді з’їздив до Вангануї й забронював на всіх восьмимісну каюту четвертого класу на кораблі «Вахіне»; дивно, що корабель називався так само, як і найближче до них містечко. Вони мали відплисти в кінці серпня, і вже на початку місяця почали усвідомлювати, яка велика пригода на них чекає. Собак довелося роздати, коней та возик продати, а меблі завантажити на підводу старого Ангуса Макрайтера і відвезли на аукціон до Вангануї; Фіонині ж речі разом із порцеляною, білизною, книжками та кухонним причандаллям запакували в дерев’яні ящики.

Френк застав матір біля старого спінета. Вона стоячи гладила його рожевувату смугасту обшивку і задумливо дивилася на рештки позолоти, що пристали до її пучок.

— Він у тебе завжди був, мамо? — спитав Френк.

— Так. Коли я виходила заміж, у мене не змогли забрати те, що було справді моїм: спінет, перські килими, софу та крісла в стилі Людовика П’ятнадцятого, а також секретер доби Регентства. Небагато, але все це належало мені за правом.

Її сірі задумливі очі дивилися за синове плече на писану масляними фарбами картину на стіні. З роками вона дещо потемніла, але на ній досі було чітко видно жінку з золотистим волоссям у платті з рожевуватим кружевами, окантованому незчисленними криноліновими оборками.

— Хто то така? — з цікавістю спитав Френк, повернувши голову. — Мені завжди хотілося знати.

— Поважна дама.

— Здається, вона твоя родичка, бо трохи на тебе схожа.

— Вона? Родичка? — відірвавши задумливий погляд від картини, Фіона іронічно поглянула на сина. — Невже я схожа на людину, у якої може бути отака родичка, як ця дама?

— Так.

— То тобі ввижається, а коли ввижається, хреститися треба.

— Мамо, скажи, будь ласка.

Фіона зітхнула, закрила спінет і стерла золотистий пил зі своїх пальців.

— Та нема про що казати. Зовсім нема. Нумо, допоможи мені пересунути всі ці речі на середину кімнати, щоб таткові було зручно їх пакувати.

* * *

Подорож виявилася справжнім кошмаром. Не встигла «Вахіне» вийти з гавані Веллінгтона, як Клірі спіткала морська хвороба, яка не відпускала всі тисячу двісті миль океану, збуреного сильним вітром. Педді виводив хлопців на палубу, тримав їх там попри різкий вітер та безперервні бризки й водяний пил, а сам спускався вниз до жінок та малого Гала лише тоді, коли якась добра душа погоджувалася придивитися за чотирма Нещасними хлопцями, які час від часу тужилися і блювали. Хоч як би йому не хотілося побувати на свіжому повітрі, Френк зголосився залишитися в каюті, щоб охороняти жіночу частину родини. Каюта ж була маленька, задушлива і смерділа оливою; вона розташовувалася під ватерлінією в носовій частині, а тут хитавиця судна була найсильнішою.

Кілька годин по тому, як корабель вийшов з гавані Веллінгтона, у Френка та Меґі з’явилося тверде переконання, що їхня мати неодмінно помре; лікар, якого вкрай стурбований стюард викликав із кают першого класу, поглянув на Фіону і песимістично похитав головою.

— Добре хоч подорож триватиме недовго, — мовив він і наказав своїй медсестрі знайти малюкові молока.

В інтервалах між нападами нудоти Френк та Меґі примудрялися годувати Гала з пляшечки, але малому ця процедура була не до вподоби. Фіона припинила тужитися до блювоти і впала в стан, схожий на кому, з якого вони ніяк не могли її вивести. Стюард допоміг Френку підняти матір на верхнє ліжко, де повітря було менш затхлим. Прикриваючи рота рушником, щоб стримати водянисту жовч, яка й досі підступала йому до горла, Френк вмостився скраєчку ліжка поруч із матір’ю і час від часу обережно прибирав їй із лоба пасмо скуйовдженого золотавого волосся. Він годинами не полишав свого поста, хоча йому самому було зле; кожного разу, коли до каюти заходив Педді, Френк сидів біля матері, а Меґі скоцюрблена лежала разом із Галом на нижній койці, притиснувши до рота рушник.

Коли до Сіднея залишалося три години ходу, океан вгамувався, і його поверхня стала гладенькою, як скло, а з далекої Антарктики підступно підкрався туман і огорнув старий корабель. Меґі, яка трохи оклигала, здалося, що тепер, коли страхітливе гупання хвиль припинилося, судно ревіло від завданого болю. Воно потроху прокрадалося крізь липкий сірий туман, немов наполохана істота, аж поки згори, з надбудови, знову не долинуло низьке монотонне ревіння — самотній і невимовно сумний звук. Раптом все повітря довкола них наповнилося скорботними гудками — то їхній корабель прослизнув химерно задимленою водою до гавані. На все життя запам’ятала Меґі звук туманних сирен — із них почалося її знайомство з Австралією.

Педді зніс Фіону з «Вахіне» на руках, за ним зійшов Френк із малюком, потім Меґі з валізою, а далі подибали хлопці, ступаючи важко й невпевнено, бо кожен із них ніс той чи інший вантаж. Вони прибули до Пірмонта (ця назва їм нічого не говорила) туманним зимовим ранком наприкінці серпня 1921 року. За залізним ангаром пристані витягнулася довжелезна низка таксомоторів; Меґі витріщилася на них, роззявивши рота, бо їй іще ніколи не доводилося бачити скільки автомобілів одночасно в одному місці. Педді якось примудрився запхати їх усіх в одне таксі, водій якого зголосився відвезти їх до Народного палацу.

— Саме те, що тобі потрібно, друже, — сказав він Педді. — Бо то є готель для робочого люду, де хазяйнує Армія спасіння.

Вулиці повнилися автомобілями, котрі сновигали туди-сюди, а коней було обмаль. Клірі зачудовано визирали з вікон таксі на високі цегляні споруди та вузькі звивисті вулиці, заворожені швидкістю, з якою натовпи людей то зливалися докупи, то розчинялися, немов виконували якийсь химерний міський ритуал. Від Веллінгтона вони були у захваті, але порівняно з Сіднеєм він скидався на маленьке провінційне містечко.

Поки Фіона відпочивала у одній із незчисленних кімнат курятника, який персонал Армії спасіння любовно називав Народним палацом, Педді подався до Центрального вокзалу, щоби довідатися про поїзд до Джилленбоуна. Хлопці вже оклигали і зволіли піти разом із ним, бо їм було сказано, що вокзал розташований неподалік, а по дорозі до нього — суцільні крамниці, серед яких є та, де торгують льодяниками з морської цибулі. Заздрячи їхній жвавості, Педді здався, бо був непевен, чи витримають його ноги таку пішу подорож після трьох днів морської хвороби. Френк та Меґі залишилися з Фіоною та малюком; хоча їм теж кортіло піти, але турбота про здоров’я матері переважила. А Фіона, опинившись на суші, й справді швидко приходила до тями. Вона впоралася з мискою супу і над’їла шматочок грінки, які приніс їй добрий ангел у чепчику Армії спасіння.

— Фіоно, якщо ми не виїдемо цього вечора, то наступного потяга нам доведеться чекати цілий тиждень, — повідомив Педді, повернувшись із вокзалу. — То як — ти витримаєш, якщо ми вирушимо сьогодні увечері?

Фіона, тремтячи, сіла і сперлася на подушку.

— Витримаю.

— Гадаю, нам треба почекати, — вперто заперечив Френк. — Мені здається, що мама ще недостатньо видужала, щоб їхати далі.

— Ти не розумієш, Френку: якщо ми пропустимо сьогоднішній потяг, нам доведеться стирчати тут цілий тиждень, а в моїй кишені недостатньо грошей, щоб оплатити наше тижневе перебування в Сіднеї. Австралія — велика країна, і ми їдемо в місце, куди поїзди не ходять кожного дня. Ми зможемо добратися до Даббо будь-яким із потягів, що вирушають завтра вранці, але тоді нам доведеться чекати пересадки на поїзд місцевого сполучення, а мені сказали, що в такому разі буде набагато більше мороки, аніж тепер, коли нам треба лишень трохи поквапитися, щоби встигнути на вечірній експрес.

— Я ж сказала, що витримаю, Педді, — повторила Фіона. — Зі мною ж Френк та Меґі, і все буде гаразд. — І вона благально уставилася поглядом на Френка — мовчи, мовляв.

— Тоді я надішлю Мері телеграму, щоб вона зустрічала нас завтра увечері.

Центральний вокзал виявився найбільшою спорудою, у якій коли-небудь бувала родина Клірі. Широкий скляний циліндр, здавалося, і відбивав, і поглинав шум і гам, який здіймали тисячі людей, що чекали всередині побіля своїх потертих і перев’язаних мотузками валіз і безперервно позирали на гігантське табло, в яке працівники вносили зміни вручну, орудуючи довгими палицями. У дедалі густішій вечірній темряві вони втрапили у натовп, але намагалися тримати в полі зору сталеві ворота зі спірального дроту, що вели на п’яту платформу. Вони були зачинені, але на них висіла велика вивіска зі зробленим рукою написом: «Джилленбоунський поштовий». На першій та другій платформах метушня провіщала скоре відправлення брісбенського та мельбурнського нічних експресів, до яких через шлагбаум линули натовпи пасажирів. Невдовзі настала і їхня черга — ворота під натиском натовпу розчахнулися, і люди поквапилися до потяга.

Педді знайшов для них порожнє купе другого класу, старших хлопців посадовив біля вікна, а Фіону, Меґі та малого — біля ковзних дверей, що вели до довгого коридору, який сполучав купе між собою. Час від часу в купе зазирали люди з виразом надії на обличчі, яку змінював переляк від такої кількості малих дітей. Буває, що чисельність родини інколи стає її в пригоді.

Ніч була досить холодною, довелося розгортати картаті шотландські ковдри, прив’язаних із зовнішнього боку до кожної валізи. Вагон не опалювався, однак вздовж підлоги лежали сталеві ящики з гарячим попелом, що випромінювали тепло; втім, ніхто й не очікував, що вагон опалюватиметься, бо в Австралії та Новій Зеландії ніщо й ніколи не опалювалося.

— А нам далеко їхати, татку? — поцікавилася Меґі, коли потяг рушив, погойдуючись та постукуючи колесами на безкінечних стиках рейок.

— Набагато далі, аніж здавалося на нашому атласі, Меґі. Аж шістсот десять миль. Ми будемо там завтра під вечір.

Хлопці аж охнули від несподіванки, але відразу ж забули цю неприємну новину, як забачили буяння казкових електричних вогнів; всі скупчилися біля вікна і витріщалися в нього, поки потяг пролітав перші милі, а будинки танули вдалині. Швидкість зросла, вогні порідшали, а потім взагалі зникли, і їх замінили струмені іскор, які проносив повз вікно шалений вітер. Коли Педді вивів хлопців із купе, щоб Фіона змогла погодувати малого, Меґі заздрісно подивилася їм услід. Їй, мабуть, не судилося бути серед хлопців, бо малюк порушив плин її життя і прикував до господарства міцно, як і матір. «Та я й не нарікаю», — терпляче запевняла вона себе. Гарольд — такий милий маленький парубійко, головна радість у її житті, до того ж Меґі було приємно, що матуся ставиться до неї, як до відповідальної дорослої жінки. Що змушувало маму народжувати та ростити дітей — невідомо, але результат був прекрасний. Вона віддала малюка Фіоні; потяг невдовзі зупинився зі скреготом та вищанням і простояв кілька годин, немов переводячи дух після тривалого забігу. Їй страх як хотілося розчинити вікно і визирнути надвір, але в купе ставало дедалі холодніше, не допомагав навіть гарячий попіл у ящику на підлозі.

З коридору увійшов Педді з чашкою паруючого чаю для Фіони, і та поклала наїженого й сонного малого на сидіння.

— Де це ми? — спитала вона.

— У місцині, що зветься Верховина. Нам причеплять іще один локомотив, щоб потяг зміг піднятися до Літгоу — так сказала дівчина з буфету.

— Скільки я маю часу на чай?

— П’ятнадцять хвилин. Френк принесе тобі бутербродів, а я подбаю, щоб хлопці не сиділи голодні. Наступна зупинка — місце під назвою Блейні — буде пізно уночі.

Ця новина викликала у Меґі надзвичайне збудження; вона допила материну чашку гарячого солодкого чаю і жадібно заковтнула бутерброди, які приніс їй Френк. Він вмостив Меґі на довге сидіння поруч із малюком, ретельно укрив її ковдрою, а потім зробив те ж саме Фіоні, яка розпростерлася на протилежному сидінні. Стюарт та Г’юї повкладалися на підлозі між сидіннями, але Педді сказав Фіоні, що піде з Бобом, Френком та Джеком до іншого купе поговорити з якимись стригалями; там вони й заночують. У вагоні було набагато приємніше, ніж у каюті корабля — сиди собі й слухай, як торохтять колеса під ритмічне пихкання двох локомотивів, як завиває вітер у телеграфних дротах, як час від часу з шаленою швидкістю чмихають паровози, коли їхні колеса ковзають похилими рейками, відчайдушно намагаючись у них вчепитися; нарешті Меґі заснула.

А вранці вони з побожним захватом та страхом витріщалися на ландшафт настільки чужий та незвичний, що їм раніш і на думку не спало б, що подібне могло існувати на одній планеті разом із Новою Зеландією. Так, тут теж були похилі пагорби, але окрім них ніщо більше не нагадувало про домівку. Усе було брунатне й сіре — навіть дерева! Немилосердне сонце встигло пофарбувати озиму пшеницю в золотаво-сріблясті кольори, миля за милею її стебла колихалися й гнулися під вітром, лише подекуди перемежовані посадками тонких покручених дерев із блакитним листям та запиленими купами охлялих сірих чагарників. Фіона стоїчно оглядала цей краєвид, не міняючи виразу свого обличчя, а в очах бідолашної Меґі бриніли сльози. Все таке жахливе й широченне — ні тобі паркану, ні хоча б невеличкої смужки зелені.

Коли сонце наблизилося до зеніту, почалась немилосердна спека, наче й не було тієї холоднючої ночі; а поїзд торохтів собі й торохтів, зрідка зупиняючись у якомусь маленькому містечку, де було повно велосипедів та запряжених кіньми возиків; здавалося, автомобілі тут були в дефіциті. Педді розчинив обидва вікна, хоча з паровозних труб всередину купе залітала сажа й осідала всюди. Стало так спекотно, що мандрівники аж роти пороззявляли, важко дихаючи; їхня новозеландська зимова одіж прилипала до шкіри, спричиняючи сверблячку. Здавалося неймовірним, що взимку десь може стояти така спека. Хіба що у пеклі.

Джилленбоун з’явився на заході сонця — невеличке химерне скупчення халуп із дерева та гофрованого заліза обабіч широкої запиленої вулиці, нудної та без дерев. Згасаюче сонце накинуло на світ своє золотаве покривало, тимчасово надавши містечку позолоченої шляхетності, яка швидко блякнула, поки Клірі стояли на платформі й роздивлялися. Це було ще одне типове поселення на межі провінційної глушини, останнім аванпостом дощового поясу, що невпинно звужувався; а віддалік на заході вже протяглися дві тисячі миль австралійського Потойбіччя — пустинних земель, де ніколи не бувало дощів.

На станційному подвір’ї стояв блискучий чорний автомобіль, а до них, ступаючи через пилюку кілька дюймів завглибшки, неквапливо-байдуже наближався священик. У довгій сутані він видавався постаттю з минулого, здавалося, він не йшов по землі, як прості люди, а плив над нею, як у казці; довкола нього піднімалися клуби пилюки, червоної в останніх променях призахідного сонця.

— Привіт, я отець де Брикасар, — привітався він, подаючи Педді руку. — Ви, напевне, брат Мері, бо схожі на неї, як дві краплини води. — Повернувшись до Фіони, він підняв до вуст її охлялу руку і приємно здивований всміхнувся: ніхто не вмів так швидко помічати вихованих та освічених дам, як отець Ральф.

— А ви гарна! — зауважив він так, наче це була найприродніша ремарка у вустах священика; потім перевів погляд на хлопців, що стояли поруч купкою. Очі отця Ральфа на мить отетеріло затрималися на Френку з малим на руках, відмітили кожного хлопця окремо — по зросту, від найбільшого до найменшого. А за ними, сама-одна, стояла Меґі, роззявивши рота і витріщившись на нього так, немов бачила перед собою самого Господа Бога. Здавалося, не помічаючи, що краї його сутани запилюжилися, священик обминув хлопців і взяв її за плечі — його руки були сильні, добрі й лагідні.

— Ну-ну! А ти хто така? — спитав він у неї, усміхаючись.

— Меґі, — відповіла вона.

— Її звуть Меґан, — скривився Френк, відразу ж зненавидівши цього красивого чоловіка за його дивовижно високий зріст.

— Меґан… Моє улюблене ім’я. — Він випрямився, але затримав руку Меґі у своїй долоні. — Вам буде краще переночувати сьогодні у моєму будинку, — сказав він, ведучи Меґі до автомобіля. — До Дрогеди я відвезу вас завтра вранці, бо тривала подорож потягом із Сіднея вас втомила.

Окрім готелю «Імперіал», католицька церква, школа, жіночий монастир та будинок священика були єдиними цегляними будівлями в Джилленбоуні, навіть середній школі довелося вдовольнитися каркасом із деревини. Коли впала темрява, у повітрі розлився страшенний холод; але у вітальні священицького будинку в каміні палахкотіли дрова, а звідкись із дальніх кімнат долітав болісно-спокусливий запах їжі. Економка — зморщена й стара, але надзвичайно енергійна шотландка — метушилася, показуючи гостям їхні кімнати, безперервно базікаючи з сильним акцентом, що видавав у ній колишню мешканку узгір’я в північно-західній частині Шотландії.

Сімейству Клірі, що звикло до холодно-пихатих манер священиків у Вахіне, було важко призвичаїтися до невимушеного та веселого панібратства отця Ральфа. Один лише Педді відтанув душею, пригадавши доброзичливість священиків у своєму рідному Голвеї, їхню близькість до простолюдинів. Решта ж вечеряли, зберігаючи обережну мовчанку і за першої ж нагоди втекли нагору до своїх кімнат; Педді неохоче поплентався слідком. Для нього його релігія була теплом та втіхою, але для решти сім’ї вона була чимось заснованим на страхові, на примусі, суть якого висловлювалася фразою «роби, як кажуть, бо проклянуть».

Коли гості пішли, отець Ральф вмостився у своєму улюбленому кріслі й закурив цигарку, усміхнено витріщаючись на вогонь. Він знову подумки передивлявся представників родини Клірі — в тому ж самому порядку, в якому вперше побачив їх на станції. Глава сім’ї такий схожий на Мері, але зігнутий роками тяжкої праці; скоріш за все, має не таку злостива вдачу, як його сестра. Його зморена вродлива дружина, яка немов щойно вийшла з карети, запряженої добірними білими кіньми; чорнявий та похмурий Френк із чорними очима, так-так — саме з чорними очима; потім — сини, більшість із них схожі на батька, але наймолодший, Стюарт, дуже схожий на матір, коли він виросте, то стане красенем. Що вийде з немовляти — сказати важко; і нарешті — Меґі. Наймиліша та найгарніша дівчинка, яку йому доводилося бачити, з волоссям, яке важко описати: ні руде, ні золотисте, а бездоганний сплав обох кольорів. Вона дивилася на нього такими безневинно-чистими сріблясто-сірими очима, схожими на розталі діаманти… Стенувши плечима, священик викинув недопалок у вогонь і підвівся. «Щось із роками я стаю старим фантазером, — подумав він. — Розталі діаманти! Ото сказонув! То, скоріше, в тебе зір псується від кон’юнктивіту».

Вранці отець Ральф повіз своїх нічних гостей до Дрогеди, чимало втішаючись їхніми зауваженнями з приводу місцевого ландшафту, бо сам він давно до нього звик. Останній пагорб лежав за двісті миль на сході, а тут край чорноземних долин, пояснив він їм. Широченні, злегка порослі деревами та кущами вигони, пласкі, як дошка. День видався так само спекотним, як і вчорашній, але подорожувати в «даймлері» було ще комфортніше, аніж у поїзді. Виїхали вони рано, натщесерце; свою церковну одіж та святе причастя отець Ральф ретельно запакував у чорну валізу.

— Які ж ці вівці брудні! — розчаровано зауважила Меґі, дивлячись на сотні іржаво-червоних оберемків, що увіткнулися допитливими носами у траву.

— Ага, тепер і я розумію, що мені слід було вибрати Нову Зеландію, а не Австралію, — сказав священик. — Мабуть, вона зелена, як Ірландія, і вівці там, напевне, чистого кремового кольору.

— Так, Нова Зеландія багато в чому нагадує Ірландію, і трава в ній така ж сама зелена. Але вона — дикіша, набагато менш приручена, — відповів Педді. Отець Ральф йому сподобався.

Раптом зграйка страусів ему скочила на ноги і, витягнувши уперед шиї, кинулася навтьоки зі швидкістю вітру; вони так швидко перебирали своїми негарними ногами, що перетворювалися на розмиту пляму. Діти ойкнули і розсміялися, із захопленням споглядаючи гігантських птахів, котрі не літали, а бігали.

— Яке ж то задоволення — не виходити і не відчиняти оті злощасні ворота! — зауважив отець Ральф, коли за автомобілем зачинилися останні ворота, і Боб, який виконував замість священика обов’язки воротаря, увібрався назад до салону.

Після потрясінь, які завдала їм Австралія з такою запаморочливою швидкістю, фермерська садиба Дрогеда з високим фасадом у георгіанському стилі, лозами гліциній, що бубнявіли бруньками, та незліченними трояндовими кущами здалася сімейству Клірі трохи схожою на колишню домівку.

— Невже ми тут житимемо? — писнула Меґі приголомшено.

— Не зовсім, — швидко заперечив священик. — Будинок, у якому ви мешкатимете, розташований нижче за течією річки, за милю звідси.

Мері Карсон чекала на гостей у великій вітальні й навіть не підвелася, щоби привітати свого брата, змусивши його підійти до її крісла з підголівником.

— Ну здрастуй, Педді, — сказала вона досить приязно, зосереджено дивлячись повз нього туди, де стояв отець Ральф із Меґі на руках, яка міцно обхопила його шию маленькими рученятами. Мері Карсон важко підвелася, не привітавшись із Фіоною та її дітьми.

— То відразу ж послухаємо месу, — сказала вона. — Бачу, що отець Ральф де Брикасар поспішає.

— Зовсім ні, моя люба Мері, — розсміявся він, блиснувши блакитними очима. — Я відслужу месу, а потім ми всі поласуємо смачним гарячим сніданком за вашим столом, а опісля я обіцяв показати Меґі, де вона житиме.

— Меґі, — мовила Мері Карсон.

— Так, це Меґі. Чи знайомитимемося з кінця, еге ж? Дозвольте мені почати з голови, Мері. Знайомтеся, це Фіона.

Мері Карсон стримано кивнула і ледь удостоїла своєю увагою хлопців, яких священик називав по черзі: вона була надто поглинута спогляданням отця Ральфа та Меґі.

4

Будинок старшого скотаря стояв на палях, вивищуючись на тридцять футів над вузьким ярком, обсадженим по краю високими рідкими евкаліптами та численними плакучими вербами. Після розкоші особняка на Дрогеді цей будинок здавався досить простим, але оздобленням нагадував будинок, який Клірі полишили в Новій Зеландії. Кімнати повнилися солідними вікторіанськими меблями, густо всипаними тонким червоним пилом.

— Вам пощастило, тут є ванна, — зауважив отець Ральф, ведучи їх дощатими сходами до передньої веранди; підйом виявився досить крутим, бо палі, на яких стояв будинок, були п’ятнадцять футів заввишки. — Це на той випадок, коли річка вийде з берегів, — пояснив священик. — Будинок стоїть на березі ріки, і я чув, що за одну ніч вода в ній може піднятися на шістдесят футів.

У будинку справді була ванна кімната: в кінці тильної веранди за перегородкою був альков зі старою бляшаною ванною та щербатим нагрівачем води. Але, як з огидою виявили жінки, тутешній туалет був нічим іншим, як звичайною ямою за двісті ярдів від будинку, і ця яма смерділа. Після Нової Зеландії це здавалося дикунством.

— Той, хто тут мешкав, не надто переймався чистотою, — зауважила Фіона, провівши пальцем по пилюці на панелі.

Отець Ральф розсміявся.

— Якщо ви зібралися з цим воювати, то ваша битва буде безнадійно програна, — попередив він. — Це австралійська глушина, вона має три речі, які ви не в змозі будете здолати: спека, пилюка та мухи. Що б ви не робили, вони завжди будуть із вами.

Фіона поглянула на священика.

— Ви надзвичайно добрі до нас, отче.

— А чому б ні? Ви — єдині родичі моєї доброї приятельки Мері Карсон.

Фіона, анітрохи не вражена, стенула плечима.

— Я не звикла до дружніх стосунків зі священиком. У Новій Зеландії священики — люди досить непривітні й замкнені.

— Ви ж не католичка?

— Ні. Католик у нас Педді. Ясна річ, діти теж виховані католиками, кожен із них — якщо вас непокоїть саме це.

— Та я й не думаю непокоїтися. А особисто вас це обурює?

— Та мені якось байдуже.

— І ви не схотіли навертатися в католицтво?

— Я не лицемірка, отче де Брикасар. Колись я втратила віру у свою церкву і тепер не маю бажання переходити до іншого, але так само безглуздого віровчення.

— Зрозуміло. — Він поглянув на Меґі, яка стояла на передній веранді, вдивляючись у дорогу, що вела до садиби Дрогеда. — Ваша донька така гарненька. Знаєте, я маю слабкість до золотаво-каштанового волосся. Будь-який художник, забачивши її волосся, вже давно побіг би за своїми пензлями. Саме такого кольору я ще ніколи не бачив. Вона — ваша єдина донька?

— Так. Як у моїй родині, так і в родині Педді народжувалися головним чином хлопці. Поява дівчини — рідкість.

— От бідолаха, — ледь чутко зітхнув отець Ральф.

* * *

Коли з Сіднея прибули ящики з їхніми речами, будинок набув більш звичного вигляду — з книгами, порцеляною, прикрасами та вітальнею, заставленою меблями Фіони; все поволі облаштовувалося. Більшість часу Педді та хлопці старші за Стю проводили поза будинком із двома сільськогоспробітниками, котрих Мері навмисне тимчасово залишила для того, щоб вони навчили Клірі численним розбіжностям між вівчарством у Новому Південному Уельсі та вівчарством у Новій Зеландії. Фіона ж, Меґі та Стю вивчали розбіжності між веденням хатнього господарства в Новій Зеландії та життям у будинку старшого скотаря садиби Дрогеда. Поміж ними виникло мовчазне розуміння того, що саму Мері Карсон турбувати їм не можна, але її економка та служниці допомагали Фіоні, Меґі та Стю з не меншим ентузіазмом, аніж сільськогосподарські робітники допомагали чоловікам.

Невдовзі всі переконалися, що Дрогеда була самостійним всесвітом, настільки відрізаним від цивілізації, що з часом навіть Джилленбоун став просто назвою, з якою були пов’язані невиразні спогади. У межах великого вигону Гоум Педдок були стайні, кузня, гаражі, незліченні сараї з усякою всячиною — від корму до машинерії, собачі будки, вигони для худоби, заплутаний лабіринт скотопригінних дворів, гігантський сарай для стрижки овець із величезною кількістю робочих місць для стригалів — аж двадцять шість, а за сараєм — іще один заплутаний лабіринт дворів. Там були курники, свинарники, поїлки для корів та молочарня, житло для двадцяти шести стригалів, невеличкі халупки для чорноробів, двоє таких самих, але ще менших халупок для скотарів, бараки для робітників-новачків, бійня та стоси дров.

Все це розташовувалося приблизно посередині округлого безлісого простору діаметром три милі і мало назву Гоум Педдок. Увесь цей конгломерат споруд майже торкався сусіднього лісу тільки в тій точці, де стояв будинок старшого скотаря. Однак довкола сараїв, загонів та хлівів росло досить багато дерев, які давали таку необхідну та бажану тінь; здебільшого це були перцеві дерева — великі, кремезні, з щільною листвою і гарні своєю спокійною сонливістю. А віддалік, у зеленій траві пасовиська Гоум Педдок, ліниво паслися коні та корови молочної породи. На дні глибокого вузького яру обабіч будинку старшого скотаря неквапливо тік мілкий струмок каламутної води. Звісно, ніхто не повірив розповіді отця Ральфа, що вода в ньому здатна піднятися аж на шістдесят футів за одну ніч — це здавалося неможливим. Вода з цього струмка накачувалася вручну для кухні та ванни, і жіноцтво далеко не відразу призвичаїлося митися, мити тарілки та прати білизну в зеленувато-брунатній воді. Шість масивних баків із гофрованого заліза, які, подібно буровим вишкам, стриміли на високих дерев’яних опорах, збирали дощову воду для пиття, але новоприбулі швидко дізналися, що витрачати цю воду слід ощадливо, ніколи не використовуючи для прання. Бо хтозна, коли пройде наступний дощ і знову наповнить баки.

Вівці та велика рогата худоба поїлися артезіанською водою, але не з легкодоступного пласта ґрунтових вод, а справжньою артезіанською водою, що подавалася на поверхню з глибини три тисячі футів. Вона фонтанувала зі встромленої у свердловину труби і розтікалася невеличкими каналами з краями, порослими ядуче-зеленою травою, до кожного вигону господарства. Оскільки ці канали живилися зі свердловини, то їхня насичена сіркою та всілякими мінералами вода не годилася для пиття людьми.

Спочатку великі відстані приголомшували Клірі — Дрогеда мала площу двісті п’ятдесят тисяч акрів. Її найдовша межа простягнулася аж на вісімдесят миль. Господарство було за сорок миль та двадцять сім воріт від Джилленбоуна, єдиного населеного пункту в радіусі ста шести миль. Вузьку східну межу утворювала річка Барвон — так місцеві мешканці називали північне русло ріки Дарлінґ — великого й каламутного струмка тисячу миль завдовжки, який впадав у ріку Муррей і через півтори тисячі миль вихлюпувався разом із нею в океан на півдні Австралії. Струмок Джилленкрік, що тік у ярку побіля будинку старшого скотаря, впадав у Барвон за дві милі від Гоум Педдока.

Педді та хлопцям тут сподобалося. Інколи вони кілька днів поспіль проводили у сідлі за багато миль від господарства, ночуючи під небом, таким неозорим зоряним небом, що інколи їм здавалося, що вони з’єдналися з самим Господом Богом.

Сіро-бурий край повнився життям. Кенгуру тисячними табунами стрибали між деревами, легко долаючи огорожі та паркани, — такі бездоганно граційні, такі вільні! Посеред трав’янистої долини гніздилися страуси ему; вони гордо ступали вздовж своїх територіальних меж, але лякалися усього незвичного і тікали геть швидше за коней, полишаючи свої темно-зелені яйця завбільшки з футбольний м’яч. Терміти споруджували червонуваті, схожі на хмарочоси вежі; побіля мурашників сновигали незчисленні мурахи — великі й кусючі. Пташине розмаїття здавалося нескінченним у своїх незвіданих видах; пернасті жили не по одному чи по двоє, а тисячами тисяч: маленькі жовто-зелені папужки, яких Фіона чомусь називала голубками, хоча місцеві мешканці казали, що це хвилясті папужки; дещо більші за розмірами червоно-сині папуги під назвою розела; великі блідо-сірі папуги з яскраво-пурпуровими грудинками, підкриллям та головами, називалися рожевими какаду; а ще там були великі чисто-білі птахи з жовтуватими чубчиками, і ці птахи мали назву сірий чубатий какаду. Всюди пурхали красиві маленькі зяблики, а ще горобці та шпаки, весело сміялися й хихотіли дужі брунатні синьоводи, час від часу пірнаючи за зміями — своєю улюбленою їжею. Усі птахи майже як люди не мали ані найменшого страху: сиділи собі сотнями на деревах, позираючи туди-сюди яскравими розумними очима, верещали, реготали та імітували все, що здатне видавати хоч якийсь звук.

По землі тупотіли лячного виду ящірки п’ять-шість футів завдовжки і легко заскакували на високі гілки дерев, почуваючись там комфортно, як і на землі; вони називалися варанами. Було багато й інших ящірок, не таких великих, але декотрі мали не менш лячну зовнішність — із роговими гребенями довкола шиї, як у динозаврів, або з розпухлими, яскраво-синіми язиками. А розмаїтість видів змій вражала, і Клірі дізналися, що найбільші та найстрашніші із них здебільшого найбезневинніші, а от схоже на товсте полінце створіння в фут завдовжки могло виявитися смертельно небезпечним убивцею; яких там тільки змій не було — і пітони з ромбічним малюнком, і мідянки, і деревні змії, і чорні змії з червоним підчерев’ям, і коричневі змії, і смертельно небезпечні тигрові змії…

А комахи! Коники-стрибунці, сарана, цвіркуни, бджоли, мухи всіляких розмірів, цикади, комарі, ґедзі, велетенські молі та незчисленні метелики! Павуки наводили страх — величезні волохаті істоти з охватом лап у кілька дюймів; були й оманливо маленькі, але смертельно небезпечні павучки, що ховалися в туалеті. Декотрі жили в розлогій павутині на деревах, декотрі колихалися в щільних люльках із павутини, причеплених поміж стебел трави, інші ж пірнали в отвори у землі з лядками, які вони зачиняли за собою.

Було й багато хижаків: жорстокі дикі кабани, які не боялися нічого і харчувалися плоттю — чорні волохаті створіння завбільшки з дорослу корову; дінго — місцеві дикі собаки, які кралися, принишкнувши до землі й зливаючись із травою; сотні ворон, що огидно каркали зі скелетів мертвих засохлих дерев; яструби та орли, що нерухомо зависали в потоках повітря.

Від декотрих із цих хижаків вівці та худоба потребували захисту, особливо коли телилися корови і котилися вівці. Кенгуру та кролі поїдали дорогоцінну траву; свині та дінго пожирали ягнят, телят і хворих тварин, ворони видзьобували їм очі. Сімейству Клірі довелося навчитися стріляти, їздити верхи з гвинтівкою, інколи для того, щоб перервати страждання нещасної тварини або ж завалити дикого кабана чи собаку дінго.

«Оце і є справжнє життя!» — із захватом міркували хлопці. Жоден із них анітрохи не скучав за Новою Зеландією; коли ж з’явилася мошка, що набивалася в куточки очей, ніс, рот та вуха, вони швидко навчилися хитрому австралійському трюку — прив’язали корки до країв своїх капелюхів; ті підстрибували на мотузочках і відганяли мошку. Щоб гади не заповзали до халяв їхніх мішкуватих штанів, вони пов’язували під колінами штрипки зі шкіри кенгуру, ці штрипки чомусь називалися нацюцюрниками. Хлопці хихотіли зі смішної назви, але ставилися до цього винаходу з великою повагою. Порівняно з цим Нова Зеландія була страшенно нудною, бо ось воно — справжнє життя!

Але жінки, прив’язані до будинку та його околиць, від свого життя були не в захваті, бо їм не випадало ані вільної хвилини, ані нагоди поїздити верхи, не мали вони й бажання змінити вид діяльності. На новому місці виконувати жіночу роботу — куховарити, прибирати, прати, прасувати та няньчити дитинча — було значно важче. їм доводилося терпіти спеку, пилюку, мух, круті численні східці та каламутну воду, майже постійну відсутність чоловіків, які могли б принести й нарубати дров, накачати води та зарубати курку чи індичку. Особливо важко було терпіти спеку, а була ж іще тільки рання весна; але навіть тепер термометр на тінистій веранді доходив до ста градусів кожного дня[6]. У кухні біля гарячої плити температура сягала ста двадцяти градусів.

Одяг з цупкої тканини, що тісно облягав тіла жінок, був призначений для Нової Зеландії, де в будинку майже завжди було прохолодно. Якось Мері Карсон під час невеличкої прогулянки завітала до своєї невістки і скептично поглянула на закрите й довге, до підлоги, ситцеве плаття Фіони. Сама ж вона була вдягнена за останньою модою в кремове шовкове плаття з просторими рукавами, низьким декольте і без талії, яке сягало лише до середини литок.

— Ви така безнадійно старомодна, Фіоно, — зауважила вона, окинувши поглядом свіжовкриту кремовою фарбою вітальню з перськими килимами та старовинними, вочевидь, досить коштовними меблями.

— Не маю часу бути інакшою, — відказала Фіона досить різко як для гостинної хазяйки.

— Ви матимете тепер більше часу, бо чоловіки подовгу не буватимуть вдома, і тому вам доведеться менше куховарити. Підкоротіть ваші плаття і киньте носити нижні спідниці та корсети, інакше ви помрете, коли настане літо. Улітку, до вашого відома, температура підніметься ще на п’ятнадцять-двадцять градусів. — Її погляд затримався на портреті прекрасної блондинки у криноліновому платті у стилі імператриці Євгенії. — А це що за одна? — спитала вона, показуючи рукою.

— Моя бабуся.

— Та невже? А меблі й килими?

— Теж мої, від бабусі лишилися.

— Не може бути! Тоді мушу вам сказати, люба Фіоно, що ви низько впали.

Фі ніколи не втрачала самовладання, не втратила вона його і тепер, але її тонкі губи стали ще тоншими.

— Я так не вважаю, Мері. Бо маю доброго чоловіка, і ви це знаєте.

— Доброго, та без копійки за душею. Яке було ваше дівоче прізвище?

— Армстронґ.

— Оце так! А ви, бува, не з роду Родеріка Армстронґа?

— Він — найстарший із моїх братів. А його тезко був моїм прадідом.

Мері Карсон підвелася і змахнула нарядним крислатим капелюхом мух, які демонстрували мало поваги до людей високого соціального статусу.

— Тоді ви шляхетнішого походження, ніж Клірі, хоча я й сама з їхнього роду. Невже ви так палко покохали Педді, що зважилися все це кинути?

— Чому я це зробила — то моє діло, Мері, а не ваше, — спокійно мовила Фіона. — Я не бажаю обговорювати свого чоловіка, навіть із його сестрою.

Глибокі зморшки з боків великого носа Мері Карсон стали ще глибшими, а очі трохи вирячилися.

— Ти ба, яка гонориста цяця!

Більше вона не приїздила, зате часто приїздила її економка, місіс Сміт, не раз повторюючи пораду Мері Карсон стосовно одягу.

— Послухайте-но, — якось сказала вона. — У моєму помешканні є швацька машинка, якою я ніколи не користуюся. Я накажу двом чорноробам принести її вам. Якщо вона мені знадобиться, то я сама до вас прийду. — Жінка поглянула на малого Гала, який весело борюкався на підлозі. — Мені подобається звук дитячих голосів, місіс Клірі.

Кожні півтора місяці з Джилленбоуна привозили підводою пошту — то був єдиний контакт із зовнішнім світом. У господарстві Дрогеда була вантажівка «форд», іще один спеціально перероблений «форд» із баком для води на кузові, легковик моделі «форд-Т» та лімузин «ролс-ройс», але, здавалося, ніхто не їздив ними до Джилі, окрім Мері Карсон, та й то нечасто. Сорок миль — то було далеко, як до Місяця.

Блуї Вільямс, що мав контракт на доставку пошти по району, витрачав півтора місяці на те, щоб охопити всю підвідомчу територію. Його плосковерху підводу з величезними десятифутовими колесами тягнула прекрасна запряга з дванадцяти ваговозів, і була вона завантажена всім тим, що замовляли далекі поселення. Окрім Королівської пошти він розвозив бакалію, бензин у бочках місткістю сорок чотири галони, мішки з зерном, коленкорові мішки з цукром та борошном, дерев’яні ящики з чаєм, мішки з картоплею, сільськогосподарські механізми, замовлені поштою цяцьки, одяг з ательє Ентоні Гордерна в Сіднеї та ще багато чого, що треба було везти з Джилі до сільських закутнів. Пересуваючись із гідною подиву швидкістю двадцять миль на день, він всюди був бажаним гостем; у нього вивідували новини та відомості про погоду в далеких краях, йому вручали пачки грошей, ретельно перемотані смужками паперу з нашкрябаними на них замовленнями на товари, які він мав придбати в Джилі, йому віддавали старанно виписані листи, які потрапляли до брезентового мішка з написом «Залізниця “Велика долина”, Королівська пошта».

Західніше Джилі були лише два населених пункти: ближній, Дрогеда, і дальній — Бугела. За Бугелою лежала територія, куди пошта доходила лише раз на півроку. Великою зигзагоподібною дугою підвода Блуї об’їжджала всі населені пункти на південному заході, заході та північному заході, а потім, повернувшись до Джилі, вирушала на схід, у коротшу подорож, бо місто Буру лежало лише за шістдесят миль на схід. Інколи він віз пасажирів, що сиділи поруч із ним на непокритому шкіряному сидінні; то були люди, які їхали в гості або у пошуках роботи; інколи він забирав пасажирів — людей, що поверталися з гостей, скотарів, служниць та чорноробів, які звільнилися, бо були невдоволені оплатою чи умовами роботи, зрідка возив і гувернанток. Орендарі та скватери пересувалися власними легковиками, але ті, хто на скватерів працював, залежали від Блуї — поштаря і перевізника товарів.

Отримавши поштою замовлені рулони матерії, Фіона засіла за позичену швацьку машинку і заходилася шити з легкої бавовни просторі плаття для себе та Меґі, легкі просторі штани для чоловіків, повзунки для Гала та фіранки на вікна. Бо й справді без товстої й обтислої спідньої білизни було прохолодніше.

Життя Меґі було одиноким, бо з хлопців у домі залишався тільки Стюарт. Джек та Г’юї виїжджали разом із батьком навчатися роботи скотаря, вони працювали помічниками, які називалися в цих краях кумедним словом джекару´. Стюарт не був таким компанійським, як Джек та Г’юї. Він жив у власному світі — тихий маленький хлопчик, який просиджував годинами, спостерігаючи за поведінкою юрби мурашок, замість того, щоб лазити по деревах. А от Меґі полюбляла це заняття і знаходила австралійські евкаліпти підходящими для цієї забави — такі нескінченно різноманітні за формою та складністю видряпування на них. Втім, часу для лазіння по деревах та споглядання мурах було обмаль. Бо Меґі та Стюарт тяжко працювали. Вони рубали й носили дрова, копали ями для сміття, поралися в городі та доглядали курей та свиней. Вони вчилися вбивати павуків та змій, хоча так і не розучилися їх боятися.

Кілька років поспіль дощів випадало більш-менш достатньо; рівень води у струмку був низький, а баки для дощової води заповнені майже наполовину. Трава виростала досить добра, але її не можна було назвати ані розкішною, ані соковитою.

— Схоже на те, що стане ще гірше, — похмуро зауважила Мері Карсон.

Але до справжньої засухи їм судилося пізнати повінь. У середині січня місцевість довкола Дрогеди зачепили південним краєм північно-західні мусони — надзвичайно сильні й тривалі вітри, що дули туди, куди їм заманеться. Інколи під принесені ними проливні дощі потрапляли тільки найдальші північні окраїни континенту, інколи ж вони мандрували в глиб провінції, змушуючи нещасних мешканців Сіднея терпіти вологе й спекотне літо. Того січня небо затягнули темні хмари, рвані вітром на мокрі ганчірки; пішов дощ, і не тихий лагідний дощик, а безперервна ревуча злива, якій не було видно кінця.

Їх завчасно попередили: приїхав Блуї Вільямс на своїй підводі, навантаженій вище звичайного та з дванадцятьма запасними ваговозами — він поспішав скінчити свій об’їзд до дощів, коли він не зможе безпечно обслуговувати населені пункти.

— Йдуть мусони, — сказав він, скручуючи цигарку, і показав батогом на пакунки з додатковими бакалійними товарами. — Річки Купер, Барку та Діамантіна течуть врівень із берегами, а струмок Розлив уже вийшов із берегів. Квінсленд уже на два фути під водою, і тамтешні бідолахи всіляко намагаються знайти хоч якесь підвищення чи бодай пагорбок, щоб загнати на нього овець.

Раптом вибухнула тиха паніка: тепер Педді з хлопцями ішачили як прокляті, переганяючи овець із нижніх вигонів подалі від струмка та ріки Барвон; заявився отець Ральф і, осідлавши свого коня, вирушив із Френком та зграєю найкращих собак до дальніх, іще не звільнених від овець, пасовиськ побіля Барвону, а Педді з двома скотарями, прихопивши з собою по хлопцю, подалися в інших напрямках.

Отець Ральф сам був прекрасним скотарем. їхав він на рудій кобилі, подарованій Мері Карсон, убраний у бездоганно скроєні буйволячі бриджі для верхової їзди, блискучі коричневі чоботи по коліно та сніжно-білу сорочку із рукавами, закоченими поверх дужих жилавих рук, та розстебнутим коміром, із-під якого виднілися гладенькі засмаглі груди. Френк, у мішкуватих старих штанях із саржі, перев’язаних кенгуровими нацюцюрниками, та в сірій фланелевій майці, відчував себе поруч із ним бідним родичем. «А я і є бідний родич», — із кривою посмішкою подумав Френк, проводжаючи поглядом статну постать священика на елегантній кобилі, коли той проїхав повз живопліт та сосни за струмком. Сам же хлопець сидів верхи на вередливому строкатому коні, тренованому на загін скота; це була злобна тварюка, з вередливою вдачею та лютою ненавистю до інших коней. Пси дзявкали і нетерпляче вертілися, вишкіряючись і кидаючись один на одного, аж поки отець Ральф не розігнав їх лютим помахом скотарського батога. Здавалося, цей чоловік умів усе: і знався на спеціальному свисті, котрим собак спускали до роботи, і володів батогом краще за Френка, який іще не добре засвоїв це екзотичне австралійське мистецтво.

Великий і злий пес блакитної квінслендської породи, ватажок собачої зграї, по-рабськи прив’язався до священика і беззаперечно виконував всі його накази; Френка ж він, вочевидь, вважав лише його помічником, людиною другорядною. Почасти Френк був не проти цього, бо лише йому з усіх синів Педді життя на фермі Дрогеда не сподобалося. Так, він прагнув вирватися з Нової Зеландії, але не заради того, щоби потрапити сюди. Він терпіти не міг безперервне патрулювання пасовиськ, необхідність ночувати на твердій землі, злющих собак, до яких не можна було ставитися, як до улюбленців, і яких доводилося пристрілювати, якщо вони не виконували своєї роботи.

Але подорож назустріч темним хмарам скидалася на пригоду; навіть дерева, що гнулися й тріщали від вітру, танцювали танок неземної радості. Отець Ральф працював, як людина, охоплена якоюсь одержимістю: гнав собак на купки овець, які нічого не підозрювали, від чого ці нетямущі клубки вовни стрибали та мекали від страху, аж поки пси, що низькими силуетами сновигали у траві, збивали їх у щільні отари і змушували бігти у потрібному напрямку. Саме завдяки собакам жменька людей мала змогу вправлятися з таким великим господарством, як Дрогеда; виведені спеціально для роботи з великою рогатою худобою або вівцями, ці істоти були надзвичайно тямущими і з півслова розуміли всі команди.

До ночі отець Ральф із собаками та Френком, який, попри свою недосвідченість, щосили намагався допомагати, повністю очистили від овець одне пасовисько, на що, за звичайних умов, знадобилося б кілька днів. Розсідлавши свою кобилу біля купки дерев, що росли неподалік воріт на друге пасовисько, він бадьоро заговорив про те, що, можливо, їм і звідси вдасться прибрати овець до настання дощів. Висолопивши язики, пси зморено розпростерлися на траві, а їхній вожак, великий собака блакитної квінслендської породи, улесливо зателіпав хвостом під ногами отця Ральфа. Френк видобув зі своєї подорожньої торби кілька огидних шматків кенгурового м’яса і швиргонув його псам — ті накинулися на поживу, пожадливо вишкіряючись і кусаючи один одного.

— Гидотні тварюки! — зауважив він. — Вони поводяться не як собаки, а як шакали.

— На мою думку, саме ці пси є набагато ближчими до таких, якими їх замислив Господь Бог, — спокійно відповів отець Ральф. — Завжди насторожені, розумні й майже не приручені. Я, наприклад, віддаю перевагу саме таким тваринам, а не домашнім улюбленцям. — Він усміхнувся. — Це ж стосується і котів. Ти не звертав уваги на котів, що нишпорять по сараях? Вони ж дикі й шалені, наче пантери, і людей до себе й близько не підпускають. До того ж вони — чудові мисливці, і людина їм не потрібна — ні як годувальник, ні як господар.

З торби на сідлі він дістав кусень холодної баранини та бутерброд із маслом, відрізав шмат собі, а решту подав Френку. Поклавши хліб із маслом поміж ними на колоду, отець Ральф із задоволенням впився білими зубами у м’ясо. Спрагу він вгамував водою з брезентового бурдюка, а потім скрутив цигарку.

Неподалік росло поодиноке дерево; отець Ральф тицьнув на нього цигаркою.

— Отам і заночуємо, — сказав він, розв’язуючи мотузки на своїй ковдрі й знімаючи сідло.

Френк пішов за ним до вільги — дерева, яке вважалося найкрасивішим у цих краях Австралії. Воно мало щільне блідо-зелене листя майже бездоганно-круглої форми. Його крона росла так близько до землі, що до неї легко дотягувалися вівці, й тому знизу майже всі вільги були «підстрижені» рівно, наче кущики у парку. Якщо почнеться дощ, Френк з отцем Ральфом знайдуть під цим деревом кращий притулок, аніж під будь-яким іншим тутешнім, бо зазвичай австралійські дерева мали значно тоншу листву, аніж дерева у менш посушливих краях.

— Ти нещасливий, Френку? — спитав священик і, позіхнувши, ліг під деревом і заходився скручувати ще одну цигарку.

Френк стояв від отця Ральфа на відстані двох кроків; він повернувся і підозріло поглянув на нього.

— А що то таке — щастя?

— Ну, твій батько та брати тепер щасливі. Але не ти, не твоя матір і не твоя сестра. Тобі не сподобалася Австралія?

— Ні. Саме ця її частина. Я хотів би податися до Сіднея. Там у мене міг би з’явитися шанс хоч чогось добитися в житті.

— До Сіднея, кажеш? Та це ж лігво зла та беззаконня, — зауважив отець Ральф, іронічно всміхаючись.

— А мені байдуже! Бо тут мені нічого не світить, як і в Новій Зеландії; мені б тільки забратися від нього геть, але я не можу.

— Від нього?

У Френка це вирвалося мимоволі, й тому він замовк, не бажаючи продовжувати розмову. Лежав мовчки, втупившись поглядом у листя над головою.

— Скільки тобі років, Френку?

— Двадцять два.

— Ну, тоді зрозуміло! І тобі ніколи не доводилося жити окремо від рідних?

— Ні.

— А на танці ти коли-небудь ходив? Дівчина у тебе була?

— Ні, — відказав Френк, не бажаючи додавати «отче».

— Тоді він не зможе довго тримати тебе біля себе.

— Він триматиме мене, аж поки я не помру.

Отець Ральф позіхнув і вмостився спати.

— Добраніч, — сказав він.

Вранці темні хмари опустилися ще нижче, але дощ цілий день затримувався, тому їм вдалося зібрати овець і з другого вигону. З північного сходу на південний захід Дрогеда перетинав ледь помітний водорозділ, і саме на цьому узвишші й зосередили скотину на той випадок, якщо вода в струмку та Барвоні вийде з берегів.

Дощ почався, коли впала темрява, а Френк зі священиком швидкою риссю саме поспішали до броду через струмок, що нижче за течією неподалік будинку старшого скотаря.

— А тепер жени щодуху, не шкодуй коня! — скрикнув отець Ральф. — І тримайся міцніше, хлопче, бо потонеш у багнюці!

Вони промокли вщент за кілька секунд — і перепечена сонцем земля теж. Вкритий тонким пилом твердий ґрунт перетворився на море багнюки, і коні почали борсатися в ньому, вгрузаючи по кісточки. Там, де росла трава, вершники ще примудрялися просуватися вперед, але біля струмка земля була витоптана й гола, їм довелося спішитися. Коні, позбувшись тягаря, пішли далі легко, зате Френку ніяк не вдавалося втримати рівновагу. То було гірше за льодяну ковзанку. Навкарачки видряпалися вони на вершечок високого берега — і блискавично ковзнули вниз, немов на санчатах. Кам’янисте русло, зазвичай вкрите лінивим потоком води в фут завглибшки, тепер поглинули чотири фути стрімко біжучої піни; Френк почув, як священик розсміявся. Підбадьо-рювані криками та ляпасами промоклих капелюхів, коні примудрилися безперешкодно вибратися на протилежний берег, на відміну від отця Ральфа та Френка, які багато разів намагалися видертися, але щоразу зісковзували вниз. Щойно священик запропонував видряпатися на вербу, як з’явився Педді. Стурбований появою коней без вершників, він прийшов із мотузком і витягнув їх зі струмка.

Посміхаючись і хитаючи головою, отець Ральф відмовився від гостинної пропозиції Педді перечекати негоду в них.

— Мене чекають у великому будинку, — сказав він.

Мері Карсон зачула його вигуки раніш за прислугу, бо отець Ральф вирішив зайти з передньої частини будинку, гадаючи, що так буде легше дістатися до своєї кімнати.

— У такому вигляді я вас всередину не пущу, — заявила вона з веранди.

— Тоді, будьте ласкаві, принесіть мені кілька рушників та мою валізу.

Не відчуваючи ніяковості, вона безцеремонно спостерігала, як священик зняв сорочку, чоботи та бриджі й, прихилившись до напіввідчиненого вікна до її вітальні, стирав із себе рушниками багнюку.

— Ви — найгарніший із чоловіків, яких я коли-небудь бачила, Ральфе де Брикасар, — зауважила вона. — І чому це серед священиків так багато красенів? Через те, що вони ірландці? Так, ірландці досить красиві. Чи, може, через те, що багато вродливих та привабливих чоловіків знаходять у сані священика надійний захист від наслідків своєї привабливості? Не сумніваюся, що всі дівчата в Джилі сохнуть за вами.

— Я вже давно навчився не зважати на замріяно закоханих дівчат, — розсміявся він. — Будь-який священик віком до п’ятдесяти років є мішенню для деяких із них, а кожен священик віком до тридцяти п’яти є мішенню для них усіх. Але відверто спокушати мене наважуються лише дівчата-протестантки.

— Чому ви ніколи не відповідаєте на мої запитання напрямки? — Вона поклала долоню йому на груди і затримала її там. — Ви сибарит, Ральфе, бо засмагаєте на сонці. Ви скрізь такий засмаглий?

Посміхнувшись, він нахилив голову, а потім, торкнувшись щокою її волосся, розсміявся, розстібаючи свої бавовняні підштаники; коли ж вони упали на підлогу, священик відкинув їх ногою, поставши перед Мері Карсон як статуя роботи скульптора Праксителя; вона неквапливо походжала довкола і роздивлялася.

Події останніх двох днів розвеселили його і дали впевненість, а до цього відчуття ще й додалося несподіване усвідомлення того, що його благодійниця є, можливо, вразливішою, аніж йому здавалося. Але священик добре знав її, і тому почувався в абсолютній безпеці, коли спитав:

— Ви хочете, щоб я покохався з вами, Мері?

Вона критично оглянула його млявий пеніс і пирхнула:

— Стала б я оце завдавати вам такого клопоту! Вам хочеться жінок, отче Ральф?

Він з огидою сіпнув головою.

— Ні!

— А чоловіків?

— Вони гірші за жінок. Ні, чоловіків мені не хочеться.

— А самого себе?

— Найменш за все.

— Цікаво, цікаво… — Прочинивши другу половинку вікна, Мері Карсон увійшла до вітальні. — Ральф, кардинал де Брикасар! — саркастично мовила вона. Але тут, де її не бачили його чіпкі й розумні очі, вона важко впала у своє крісло з підголівником і міцно стиснула кулаки, таким чином висловлюючи свій гнівний протест проти несправедливості долі.

А голий отець Ральф зійшов із веранди на підстрижений газон і став, піднісши над головою руки й заплющивши очі. Дощ стікав по ньому теплими лоскотними струмочками, породжуючи на голій шкірі дивовижне відчуття. Було темно. А він і досі був спокійний та млявий.

* * *

Струмок вийшов із берегів, і вода, немов видершись палями, підібралася до будинку Педді та розлилася пасовиськом Гоум Педдок у напрямку садиби.

— Завтра вона спаде, — заявила Мері Карсон, коли стурбований Педді прийшов до неї зі звітом.

Як і зазвичай, вона мала рацію: впродовж наступного тижня вода спала і згодом повернулася до своїх звичних русел. Вийшло сонце, температура стрибонула до ста п’ятнадцяти у тіні, й трава виросла, наче на дріжджах — по стегна заввишки, чиста і така яскраво-зелена, що на неї аж боляче було дивитися. Витрушені від пилу вітром і вимиті дощем дерева виблискували, зі схованок, де вони перечекали негоду, повибиралися зграї папуг, щоб почистити серед зеленого листя свої райдужні пера, і защебетали ще веселіше.

Отець Ральф повернувся втішати своїх покинутих парафіян, безтурботно усвідомлюючи, що йому не попаде за тривалу відсутність, бо під його цнотливо-білою сорочкою, напроти серця, причаївся чек на тисячу фунтів. Єпископ шаленітиме від радості.

Овець перегнали на звичні пасовиська, а Клірі привчалися до провінційного обряду сієсти. Вставали вони о п’ятій ранку, до дванадцятої робили всю роботу, а потім падали у знемозі й спали, посмикуючись та пітніючи, до п’ятої години вечора. Так робили і жінки у домі, й чоловіки на пасовиськах.

Робота, яку не встигли переробити у першій половині дня, виконувалася після п’ятої вечора; вечеряти родина сідала на веранді після заходу сонця. Усі ліжка повиносили надвір, бо спека не спадала й уночі. Про яловичину довелося забути, харчувалися невеличкими вівцями, які не встигали завонятися до того, як їх тушу з’їдали. їхні шлунки прагнули чогось іншого, окрім нескінченного замкнутого кола з баранячих котлет, баранячого рагу та картопляної запіканки з січеною бараниною, баранини зі спеціями, смаженої баранини, вареної баранини з маринованими овочами та баранячої печені.

Але на початку лютого в житті Меґі та Стюарта відбулися різкі зміни. Їх відправили до школи-інтернату при монастирі в Джиленбоуні, бо ближче жодної школи не було. Педді сказав, що коли Гарольд підросте, навчатиметься заочно в католицькій чернецькій школі в Сіднеї, а оскільки Меґі та Стюарт призвичаїлися до школи та вчителів, то Мері Карсон щедро запропонувала оплачувати їхнє проживання й навчання в монастирі Святого Хреста. До того ж Фіона була надто зайнята Галом і не змогла б належним чином наглядати за заочним навчанням Меґі та Стюарта. За мовчазною згодою було вирішено, що Джек та Г’юї своє навчання не продовжать: землі Дрогеди потребували їхніх рук, і хлопці відчували потребу працювати на цій землі.

Після життя на Дрогеді атмосфера, що панувала в монастирі Святого Хреста, видалася Меґі та Стюарту якоюсь дивовижно мирною та спокійною. Особливо після школи Пресвятого Серця у Вахіне. Отець Ральф натяком дав зрозуміти черницям, що ці двоє дитинчат є його протеже, а їхня тітка — найбагатша жінка в усьому Новому Південному Уельсі. Тому сором’язливість Меґі перетворилася тут із пороку на чесноту, а Стюарт, завдяки своїй дивній відчуженості й звичці годинами вдивлятися в якісь далекі невидимі простори, заслужив на епітети «святий» та «праведний».

У монастирі й справді панували мир та спокій, бо пожильців тут було мало: люди, що мали достатньо грошей, щоб посилати своїх нащадків до школи-інтернату, віддавали перевагу Сіднею. У монастирі витав запах мастики та квітів, а його високі коридори повнилися тишею й атмосферою благочестя. Голоси лунали приглушено, життя йшло немовби за тонкою темною вуаллю, їх ніхто не бив палицею, ніхто на них не кричав, і з ними завжди був отець Ральф.

Він досить часто навідувався до дітей, забирав їх до себе додому і невдовзі пофарбував у вишуканий яблучно-зелений колір спальню, в якій зупинялася Меґі, купив туди нові штори на вікна та нове покривало для ліжка. А Стюарт спав у кімнаті, яка так і лишилася кремово-брунатною після двох ремонтів; просто отцю Ральфу ніколи не спадало на думку, поцікавитися, чи подобається там Стюарту: хлопець був чимось на кшталт доважки, наче його доводилося запрошувати до себе, тільки щоб не образити.

Чому йому так сподобалася Меґі, отець Ральф не знав, утім, він над цим і не замислювався. Хоча його проникливий розум підказував: усе почалося з почуття жалості, яке вразило його того дня на запиленій залізничній станції, коли він побачив нещасну малу, що стояла віддалік, відокремлена від родини, бо вона дівчинка. Однак питання, чому Френк тримався осторонь, його не цікавило взагалі, й жалості до нього священик не відчував. Бо було у цьому хлопцеві дещо, що вбивало ніжні почуття: лихе серце та душа, якій бракувало внутрішнього світла. Але ж Меґі… Вона розчулила його надзвичайно, і отець Ральф до кінця не розумів чому. Йому подобався колір її волосся, колір та форма її очей, дуже схожих на материні й тому надзвичайно гарних, але набагато ніжніших і більш чуттєвих; йому подобалася її вдача; він розумів, що це вдача суто жіноча — уступлива, але надзвичайно сильна. Ні, Меґі не бунтарка, навпаки: усе життя вона коритиметься, рухатиметься в межах своєї жіночої долі.

Однак цілісного й вичерпного пояснення з цього не складалося. Можливо, якби отець Ральф заглянув глибше собі в душу, то побачив би, що його почуття до цієї дівчинки стало дивовижним результатом поєднання часу, місця та особистості. Ніхто не вважав Меґі вартою уваги, і це означало, що в її житті був незаповнений простір, який він міг би заповнити і з упевненістю сподіватися на її любов; вона була ще дитиною, а значить, не становила загрози ані його звичному способу життя, ані його репутації священика; вона була красивою, а він цінував красу і вмів нею насолоджуватися; до того ж — і це отець Ральф усвідомлював найменш за все — Меґі заповнила порожнечу в його житті, яку не міг заповнити Бог, бо, на відміну від Нього, ця реальна людська істота мала душевне тепло. Щоб не бентежити родину дівчинки подарунками, він спілкувався з Меґі стільки, скільки міг, не шкодуючи часу на міркування стосовно переобладнання її кімнати у своєму домі — не стільки, щоб потішити Меґі, скільки для того, щоб витворити гідну оправу для своєї маленької перлини. Для Меґі — жодної фальшивої туфти.

На початку травня до Дрогеди прибули стригалі. Мері Карсон виявляла надзвичайну обізнаність стосовно справ на Дрогеді — від розміщення овець до помаху батога погонича. За кілька днів до приїзду стригалів вона викликала до себе Педді й, не встаючи зі свого крісла, розповіла йому аж до найменших подробиць, що слід робити. Призвичаєний до роботи стригаля в умовах Нової Зеландії, Педді був просто приголомшений розміром сараю на двадцять шість робочих місць, а тепер після розмови з сестрою в його голові зчинився гармидер. На Дрогеді стригли не лише своїх овець, а ще й з Бугели, Діббан-Діббана та Біл-Біла. Це означало, що кожній людині в маєтку — і чоловічої і жіночої статі — доведеться виконати запаморочливий обсяг виснажливої роботи. Спільна стрижка була місцевим звичаєм, і, цілком природно, мешканці ферм, що користувалися потужностями Дрогеди, радо допомагали у цій важкій роботі, але основний її тягар неминуче лягав на плечі працівників маєтку.

Зазвичай стригалі брали з собою власного кухаря і купували провізію в крамниці на фермі, але таку кількість харчів треба було вчасно забезпечити; а також вишкребти дочиста хирлявий барак із прибудованими до нього кухнею та простенькою ванною, вимити його, принести туди матраци та ковдри. Не всі ферми були такими щедрими до стригалів, як Дрогеда, що славилася своєю гостинністю та мала репутацію «до біса зручної стригальні». Це був єдиний вид діяльності, у якому Мері Карсон брала участь безпосередньо, тому грошей вона не скнарила. Дрогеда — не просто одна з найбільших стригалень у Новому Південному Уельсі, тут працювали найкращі стригалі, майстри калібру Джекі Гоува; тут оброблялося аж триста тисяч овець. Потім стригалі вантажили свої манатки в стару вантажівку «форд», що належала підряднику, і хутко від’їздили до наступної стригальні, де на них теж чекала робота.

Френк не був удома два тижні. Зі скотарем Пузатим Пітом, зграєю собак та одномісною бідаркою з їхніми нехитрими пожитками, запряженою лінивою шкапою, вони вирушили на двох скотарських конях до далеких західних вигонів, щоб заганяти овець; попередньо вони мали зібрати їх в отару, відбракувати негожих та розсортувати решту. Ця копітка марудна робота зовсім не була схожа на оту несамовиту гонитву перед повінню. Кожен вигін мав свій скотопригінний двір, де сортували та маркували частину овець, решту ж отари треба було тримати вкупі до того, як запустити всередину. Стригальські навіси вміщали лише десять тисяч овець, тому Френку та Піту належало добряче попотіти, поки там працюватимуть стригалі, бо їм доведеться пометушитися, міняючи отари овець — стрижених на нестрижених.

Коли Френк увійшов до кухні, щоб привітатися з матір’ю, та стояла біля раковини за нескінченною роботою — чистила картоплю.

— Мамо, я приїхав! — вигукнув він із радістю в голосі.

Коли вона обернулася, Френк своїм гострим після двотижневої відсутності поглядом побачив, як змінився її живіт.

— О, Господи, — зітхнув він.

Радість від зустрічі вмить згасла в материних очах, і її обличчя залив червоний рум’янець сорому; вона поклала руки на напнутий животом фартух, наче намагаючись приховати те, що не міг приховати її одяг.

Френка тіпало.

— Огидний старий козел!

— Френку, ти не смієш так казати. Ти вже дорослий, і ти маєш розуміти. Ти прийшов у цей світ точнісінько так само, і цей випадок заслуговує на таку саму повагу. І нічого огидного й брудного тут немає. Ображаючи татка, ти ображаєш і мене.

— Він не мав права! Він мав дати тобі спокій і не чіплятися до тебе! — просичав Френк, витерши піну, що виступила в куточку рота.

— Нічого брудного та непристойного в цьому немає, — зморено повторила вона і поглянула на нього ясними стомленими очима так, немов назавжди прагла забути свій сором. — Нічого брудного в цьому не-ма-є, як і в самому акті, що творить дітей.

Тепер почервоніло обличчя сина. Не в змозі далі дивитися матері в очі, Френк пішов до кімнати, де він мешкав разом із Бобом, Джеком та Г’юї. Її голі стіни та невеличкі односпальні ліжка немов насміхалися з нього, глузували своїм стерильним невиразним виглядом, браком людського тепла, браком пошани. А тут іще її обличчя, її прекрасне стомлене обличчя з ошатним німбом золотистого волосся, таке піднесено-радісне від того, що вони з отим старим волохатим козлом сотворили в цю жахливу літню спеку!

Він нікуди не міг від нього подітися, нікуди не міг подітися від неї, від думок, що ховалися в закапелках його свідомості, від голодної пристрасті, природної для його віку та статі. Здебільшого йому вдавалося заганяти ті думки у підсвідомість, та коли мати виставила перед ним напоказ свідчення своєї хтивості, кинула йому прямісінько в обличчя доказ своїх загадкових дій з отим розбещеним підстаркуватим звіром… Хіба ж міг він це спокійно сприймати, хіба ж міг змиритися, хіба ж міг пережити це?! Йому хотілося уявляти матір цілковито благочестивою, чистою та незаплямованою, як Пресвята Богородиця, істотою вищою за ті гріхи, в яких погрузли всі її сестри в усьому світі. Бачити ж, як вона сама підтверджує його думки про її гріховність — це було шляхом до безумства. І щоб залишатися при здоровому глузді, Френк звик уявляти, що мати лежить поруч із отим огидним дідуганом у суворій цнотливості, на відстані, й вони вночі ніколи навіть не повертаються і не торкаються одне до одного. О, Господи милосердний!

Зачувши скреготливий брязкіт, Френк опустив очі й побачив, що зігнув мідний прут на бильці ліжка в 8-подібну форму.

— Чому ж ти не батько? — спитав він, звертаючись до прута.

— Френку! — гукнула його мати з порога.

Він поглянув на неї знизу вгору очима, що блищали, немов вуглини, политі дощем.

— Колись я таки вб’ю його, — мовив він.

— Якщо ти це зробиш, то ти уб’єш і мене, — сказала Фіона, підходячи, і сіла поруч на ліжко.

— Ні, я звільню тебе від нього! — несамовито заперечив він із ноткою надії в голосі.

— Френку, я ніколи не зможу бути вільною, і я не хочу бути вільною. От якби мені знати, звідки взялася в тебе оця сліпа злість. Це в тебе не від мене і не від батька. Знаю, ти нещасливий, але хіба ж можна мститися мені й таткові? Чому ти так вперто все ускладнюєш? Чому? — Фіона поглянула на свої руки, а потім перевела погляд на сина. — Мені не хотілося б цього казати, але, гадаю, що треба. Ти мусиш знайти собі дівчину, Френку, одружитися з нею і завести власну сім’ю. На Дрогеді достатньо місця. Проблем із рештою хлопців у мене не буде, я в цьому впевнена, бо в них немає ані краплини твоєї вдачі. Але дружина тобі потрібна, Френку. Якби ти мав дружину, то не мав би часу думати про мене.

Він повернувся до матері спиною, щоб не бачити її. Хвилин п’ять просиділа вона на ліжку, сподіваючись, що син щось скаже, а потім зітхнула, підвелася і вийшла.

5

Коли стригалі поїхали, і весь район занурився в зимову напівсплячку, настав час для щорічної виставки та святкових перегонів у Джилленбоуні. Це була найважливіша подія соціального календаря, яка зазвичай тривала два дні. Фі почувалася не надто добре, щоб їхати, тому Педді повіз Мері Карсон до міста на її «ролс-ройсі» без дружини, а та могла б і підтримати його в скрутну хвилину, і заткнути рота Мері. Він — помітив, що через якусь непоясниму причину сама присутність Фіони пригнічувала його сестру.

Решта Клірі теж зібралися їхати. Хлопці, яким під страхом смертної кари було наказано поводитися пристойно, подалися до Джилі на вантажівці разом із Пузатим Пітом, Джимом, Томом та місіс Сміт, але Френк виїхав сам рано-вранці на «форді»-легковику. Дорослі збиралися залишитися й на другий день, щоб подивитися перегони; Мері Карсон із лише їй відомої причини відмовилася від пропозиції отця Ральфа переночувати в його будинку, запропонувавши Педді та Френку поїхати туди замість себе. Де гостювали двоє скотарів і Том, чорнороб-садівник, не знав ніхто, але місіс Сміт, Мінні та Кет мали у Джилі подруг, у яких могли зупинитися.

Була десята ранку, коли Педді розмістив свою сестру в найкращому з номерів, які міг запропонувати готель «Імперіал», а сам спустився до бару, де застав біля стійки Френка з півлітровим кухлем пива у руці.

— Я куплю тобі ще один, старигане, — сердечно звернувся Педді до свого сина. — Маю відвезти тітку Мері на званий обід перед перегонами, тож треба морально підкріпитися, щоб якось пережити майбутні тортури без матусиної підтримки.

Звичку шанобливо ставитися до старших подолати значно важче, ніж уявляють собі люди, аж поки самі не зіштовхнуться з необхідністю відкинути норми поведінки, що складалися роками. Френк виявив, що не може зробити того, що хотів: вихлюпнути батькові в пику вміст свого келиха; він ніяк не міг це зробити на очах у натовпу, що зібрався у барі. Тому залпом випив залишок свого пива, дещо натягнуто посміхнувся і сказав:

— Вибач, татку, але я пообіцяв зустрітися на виставці з одними хлопцями.

— Що ж, тоді паняй. Втім, зажди, ось — візьми і потрать на себе. Розважайся, як хочеш, але якщо вип’єш зайве, то дивись, щоб про це не дізналася мати.

Френк витріщився на хрустку п’ятифунтову купюру у своїй руці; йому страх як хотілося пошматувати її і кинути Педді в обличчя, але звичка знову взяла гору: склавши блакитну купюру, він поклав її до нагрудної кишені, подякував батьку і швиденько вшився з бару.

У своєму найкращому синьому костюмі з жилеткою, застебнутою на всі ґудзики, золотим годинником на золотому ж ланцюжку з тягарцем із самородка, знайденого в лоуренсівських золотих копальнях, Педді смикнув себе за целулоїдний комірець і окинув поглядом бар, сподіваючись знайти знайоме обличчя. За дев’ять місяців, що минули після приїзду до Дрогеди, йому нечасто випадало побувати в Джилі, та його, брата і прямого спадкоємця, гостинно приймали в місті будь-де і будь-коли, і його обличчя стало добре впізнаваним. Кілька чоловіків аж розцвіли, забачивши його, хтось гукнув до себе, щоб випити пива, і невдовзі він опинився в центрі невеличкої теплої компанії. Френка було швидко забуто.

Тепер волосся Меґі було заплетене в коси, бо жодна черниця (попри гроші, які платила Мері Карсон) не бажала марудитися із завиванням кучерів; воно лежало на плечах двома товстими линвами, перев’язане темно-синіми стрічками. Вдягнена в строгу темно-синю форму учениці монастиря Святого Хреста, Меґі перетнула галявинку до будинку священика у супроводі черниці, й та передала її економці отця Ральфа, яка дівчинку просто обожнювала.

— Ой, та вона ж має таке саме гарненьке волоссячко, як і шотландські дітлахи! — пояснила вона священику, коли він, здивований симпатією економки до дівчинки, розпитав її про причину: Енні недолюблювала маленьких дівчаток і завжди нарікала на близькість монастиря до школи.

— Та годі тобі, Енні! До чого тут волосся? Не уявляю, як хтось може подобатися лише через колір волосся, — сказав він, піддражнюючи її.

— Ой, та вона ж така миленька маленька дівчинка… ну, така файненька, ви ж петраєте…

Ні, він не петрав, і йому було не зрозуміло, що Енні хотіла сказати словом «файненька» — гарненька, чи що? Принаймні ці слова римувалися. Інколи краще було не знати, що мала на увазі Енні, й не заохочувати її до пояснень, бо сама вона була трохи пришелепкуватою, якщо користуватися її ж лексиконом; і якщо економка пожаліла дівчинку, то йому не хотілося чути, що це через її незавидне майбутнє, а не через важке минуле.

Прийшов Френк, досі тремтячи від зустрічі з батьком у барі й не знаючи, куди себе подіти.

— Ходімо, Меґі, я поведу тебе на ярмарок, — сказав він, простягаючи руку.

— А чому б мені самому не зводити туди вас обох? — спитав отець Ральф, простягаючи свою руку.

Потрапивши поміж двох чоловіків, кожного з яких вона обожнювала, Меґі міцно схопила їх за руки — і відчула себе на сьомому небі.

Виставковий майданчик Джилленбоуна розлігся на берегах ріки Барвон, поруч зі скаковим треком. Повінь скінчилася півроку тому, а багнюка досі не висохла; ноги перших нетерплячих відвідувачів розмісили її, перетворивши на рідке болото. За стійлами з найкращими вівцями й коровами, свинями та козами, що змагалися між собою за найвищу ціну, розташовувалися тенти з ремісницькими виробами та солодощами.

Відвідувачі роздивлялися худобу, торти, в’язані шалі та дитячі одежинки, вишиті скатертини, а також собак, кішок та канарок.

А за цим усім, на дальньому краю лежав скаковий круг, де молоді вершники та вершниці проїжджалися перед суддями легким галопом на своїх конях із підрізаними хвостами. Судді здалися Меґі більше схожими на коней, аніж самі коні, й вона захихотіла. Вершниці в розкішних саржових костюмах для верхової їзди їхали в дамських сідлах на своїх височенних конях, а на їхніх капелюшках-циліндрах привабливо тріпотіли невеличкі клаптики вуалі. Меґі все дивувалася — як же ж вершниці, так небезпечно-непевно сидячи на високих конях та ще й в циліндрах, примудряються зберігати неторкнутим свій костюм та капелюх під час їзди швидшої за інохідь? Аж поки не побачила, як одна прекрасна панночка виконала на своєму гарцюючому скакунові низку важких стрибків — і фінішувала у такому ж бездоганному костюмі, як і перед виконанням вправи. А потім ця панночка нетерпляче підострожила свого коня і пустила його легким галопом розмоклою землею, аж раптом натягнула повіддя і зупинилася перед Меґі, Френком та отцем Ральфом, заступивши їм дорогу. Дамочка перекинула через сідло ногу в чорному блискучому чоботі, всілася на ньому збоку і владно простягнула вперед руки в рукавичках.

— Отче, будьте ласкаві, допоможіть мені спуститися на землю!

Він простягнув руки, взяв її за талію — а панночка обхопила священика руками за плечі — і легко опустив її додолу. Щойно чоботи вершниці торкнулися землі, отець Ральф відпустив її, взяв коня за повіддя і пішов уперед, а молодичка почимчикувала поруч, із легкістю встигаючи за його широкими кроками.

— Ви збираєтеся перемогти в мисливському паркурі, міс Кармайкл? — спитав він її байдужим тоном.

Панночка надула губки — вона була молода й гарна, і ця несподівана байдужість її зачепила.

— Я сподіваюсь перемогти, але не зовсім впевнена. Міс Гоуптон та місіс Ентоні Кінґ теж братимуть участь. Але я неодмінно здобуду перемогу у виїзді, тому якщо не виграю паркур, то не ремствуватиму.

Вона говорила, красиво округляючи голосні, й послуговувалася химерно-пишномовними виразами, які свідчили, що в лексиконі цієї надзвичайно вихованої та освіченої дівчини не лишилося ані сліду від емоційних та образних виразів, які надавали б забарвлення її мові. І поки отець Ральф із нею розмовляв, його вимова теж поволі стала заокругленою і безбарвною, втратила чарівливий ірландський акцент, немов ця панночка повернула його подумки в ті часи, коли він і сам був таким, як вона тепер. Меґі насупилася, спантеличена тими легкими, але обережними словами, не розуміючи, яка саме переміна відбулася в душі отця Ральфа, а лишень відчуваючи, що якась переміна таки сталася і це їй не до вподоби. Вона відпустила руку Френка, бо їм стало важко йти рядком.

Коли вони підійшли до великої калюжі, Френк встиг трохи відстати від них. Очі отця Ральфа задьористо зблиснули, коли він окинув поглядом калюжу, більше схожу на мілкий ставок. Обернувшись до дівчинки, чию руку він і досі міцно тримав, він нагнувся до неї й заговорив з особливою ніжністю в голосі, яку панночка не могла не помітити, бо ця ніжність була геть відсутня в тих сухих, суто формальних фразах, якими вони щойно обмінювалися.

— На мені немає плаща, моя люба Меґі, тому я не можу бути твоїм сером Волтером Релі. Певен, що ви мені вибачите, шановна міс Кармайкл, — сказав він, передаючи їй повіддя. — Але хіба ж я можу допустити, щоб моя улюблениця забруднила свої черевички?

Священик легко підхопив Меґі й притиснув її до стегна, а міс Кармайкл нічого не лишилося, як самій іти через калюжу однією рукою тримаючи довгий важкий край спідниці, а в другій тримаючи повіддя. Несподіваний вибух Френкового сміху в них за спинами не поліпшив її настрою, і, перейшовши калюжу, міс Кармайкл різко повернула в інший бік.

— Не сумніваюся, що вона убила б вас, якби могла, — зауважив Френк, коли отець Ральф ставив Меґі додолу. Його розвеселив цей випадок і показна грубість отця Ральфа. Міс Кармайкл здалася Френку такою прекрасною і такою гордовитою, що жоден чоловік не посмів би їй перечити, навіть священик, однак отець Ральф цим не надто переймався й дозволив собі розтрощити її самовпевненість та віру в невідпорність своєї жіночності, якою вона користувалася наче зброєю. Схоже на те, подумалося хлопцю, що насправді священик терпіти не міг і її, і все, що було з нею пов’язане, — цілий світ жіноцтва, цю вишукану таємницю, до якої Френку поки що не судилося увійти.

Його боляче ужалили материні слова, тож він захотів, щоб міс Кармайкл помітила його — найстаршого сина спадкоємця Мері Карсон, але вона навіть не зволила помітити його існування. Вся її увага зосередилася на священику, істоті вихолощеній та позбавленій чоловічого начала. Навіть попри те, що був він високим, чорнявим та гарним.

— Не переживай, хлопче, вона повернеться за новою порцією грубощів, — цинічно мовив отець Ральф. — Вона — багата, тому наступної неділі навмисне покладе на таріль у церкві десятифунтову купюру. — Помітивши на обличчі Френка спантеличений вираз, він розсміявся. — Я ненабагато старший за тебе, сину мій, але я, попри своє покликання, надзвичайно світський парубок. Не тримай на мене зла, поклади краще цей випадок у скарбничку свого досвіду.

Залишивши скаковий круг, вони увійшли до тієї частини майданчику, де стояли атракціони. Меґі та Френк були зачаровані. Отець Ральф дав Меґі аж п’ять шилінгів, а Френк мав свої п’ять фунтів; було прекрасно відчувати, що ти маєш гроші на те, щоб увійти до усіх оцих загадкових привабливих комедіантських буд та наметів. Біля атракціонів було повно людей, повсюди сновигали діти, витріщаючись широко розкритими очима на сенсаційно-страшнуваті й трохи кривобокі написи на пошарпаних тентах: «Найтовстіша жінка у світі»; «Принцеса Гурі — танок із кобрами (поспішіть побачити, як вона роздмухує полум’я зміїної люті!)»; «Гумова людина з Індії»; «Голіаф, найсильніший чоловік у світі»; «Русалка Фетида». На кожному вході вони платили свої копійки, а потім, захоплено роззявивши роти, спостерігали за видовищем, не помічаючи ані облізлої потемнілої луски на русалці, ані беззубого рота кобри.

А в дальньому закутку розташувався такий великий, на всю довжину майданчика, шатер із високим дощатим помостом попереду та схожим на завісу фризом із намальованими на ньому лячними фігурами. Чоловік із рупором у руці вигукував до натовпу людей, який ставав дедалі більшим.

— Перед вами, шановна публіко, знаменита боксерська трупа Джиммі Шармена! Вісім найвідоміших у світі боксерів-професіоналів, і той чоловік, котрому вистачить сміливості кинути виклик кому-небудь із них, здобуде грошову винагороду!

Жінки та дівчата швидко виходили з натовпу, а чоловіки та хлопці так само швидко до нього приєднувалися, щільно заповнюючи простір за помостом. Статечно й урочисто, наче гладіатори в амфітеатрі, на поміст вийшли один за одним восьмеро чоловіків і стали, витягнувши по боках обмотані п’ясти, розставивши ноги, і з поважним виглядом роздували щоки під захоплене охання та ахання публіки. Меґі здалося, що ці чоловіки вийшли до натовпу в самій спідній білизні, бо на них були довгі чорні трико, жилетки та обтислі сірі труси від талії до середини стегна. На їхніх грудях виднілися великі білі літери: ТРУПА ДЖИММІ ШАРМЕНА. Серед всіх боксерів не було двох однакових на зріст: одні великі, другі маленькі, якісь із них середні, але всі вони мали надзвичайно добре розвинену мускулатуру. Невимушено перемовляючись та всміхаючись один одному, немов така подія відбувалася кожного дня, вони розминали м’язи, удаючи, що їм не подобається хизуватися і грати на публіку.

— Ну що, хлопці, хто кине їм рукавичку? — гукнув у рупор зазивало. — Хто хоче спробувати? Станьте на бій — і можете виграти п’ятірку фунтів! — волав він між гупаннями бас-барабану.

— Я! — скрикнув Френк. — Я хочу спробувати, я!

Він струсив зі свого плеча руку отця Ральфа, який хотів був його стримати, і ті люди у натовпі, які мали змогу бачити зріст Френка, засміялися й поблажливо виштовхнули хлопця наперед.

Але зазивало повівся надзвичайно серйозно, коли один із боксерів трупи подав Френку руку і допоміг йому вибратися драбиною на поміст, щоб стати з одного боку шеренги з восьми учасників.

— Не смійтеся, панове. Цей хлопець не дуже великий, але він визвався першим. Ви ж знаєте, що головне у поєдинку — не розмір пса, а розмір його бажання битися! Ну от, маємо одного маленького сміливця! А де ж великі сміливці, га? Вдягніть рукавичку — і здобудьте п’ятірку, спробуйте встояти проти одного з боксерів трупи Джиммі Шармена!

Поступово ряди добровольців поповнилися молодими хлопцями, які, сором’язливо стискаючи в руках свої капелюхи, позирали скоса на професіоналів, що стояли поруч, немов добірні створіння. Отцю Ральфу страшенно хотілося залишитися і подивитися, що буде далі, але він неохоче дійшов висновку, що треба забирати Меґі подалі від шатра. Він підняв її, крутнувся на п’ятах і пішов геть. Та Меґі заверещала, і чимдалі він ішов, тим голосніше вона верещала; люди почали обертатися, а оскільки священика добре знали всі, то виникла не лише скрутна, а й принизлива для нього ситуація.

— Послухай-но, Меґі, я не можу повести тебе туди! Бо твій батько з мене три шкури здере — і за діло!

— Хочу бути з Френком, хочу бути з Френком! — несамовито верещала Меґі, хвицаючись ногами і намагаючись вкусити отця Ральфа.

— От зараза! — вилаявся священик.

Підкоряючись неминучому, він засунув руку до кишені, щоб знайти необхідну суму грошей, і підійшов до відкинутої поли шатра, скоса одним оком позираючи, чи немає поруч кого-небудь із хлопців Клірі. Але їх ніде не було видно, і він резонно припустив, що вони або пробують своє щастя в змаганні з підковами, або десь натоптуються морозивом та пирогами з м’ясом.

— Її не можна сюди заводити, отче! — перелякано мовив розпорядник.

Отець Ральф підкотив очі.

— Якби ви порадили мені забрати її звідси і при цьому уникнути арешту за намагання розбестити дитину, то я б із радістю відмовився! Але її брат визвався битися, і дівчинка не хоче його залишати, доки не побачить двобою, в якому він змусить ваших хлопців перетворитися на жалюгідних любителів!

Розпорядник стенув плечима.

— Ну то заходьте, отче. Хіба ж я можу вам перечити? Заходьте, але тримайте її подалі, заради бога! Ні, ні, отче, заберіть ваші гроші — Джиммі це не сподобається.

Здавалося, у шатрі яблуку ніде впасти від чоловіків та хлопців, що купчилися біля центрального рингу; отець Ральф, міцно тримаючи Меґі, знайшов місце позаду натовпу, під брезентовою стіною. Повітря всередині було імлистим від цигаркового диму і пахло тирсою, яку накидали, щоб всотати багнюку. Френк, як найперший доброволець, вже був у боксерських рукавичках.

Хоча це траплялося нечасто, але інколи звичайний чоловік із публіки спромагався вистояти належну кількість раундів проти одного з професійних боксерів. Ясна річ, вони не були найкращими у світі, але до трупи входили декотрі з найкращих в Австралії. Френк, якого через малий зріст виставили проти боксера найлегшої ваги, нокаутував суперника з третього удару і висловив бажання помірятися силами з ким-небудь іще. До того часу, коли він бився вже з третім професіоналом, чутка поширилася, і до шатра набилося стільки народу, що розпорядники вже не могли запхати жодного додаткового глядача.

Він майже не пропускав ударів, а ті нечисленні, що пропустив, лише посилювали його лють, яка ніколи не припиняла тліти в його душі. Очі Френка налилися шаленством, вони бризкали несамовитістю, в кожному з супротивників він бачив Педді, а вигуки та схвальні верески натовпу пульсували у його голові, як один голос, що ритмічно вигукував: «Бий! Бий! Бий!» Як же ж він чекав на можливість побитися відтоді, як приїхав до Дрогеди! Бійка була єдиним відомим йому способом позбутися гніву та болю, і коли Френк завдавав завершального удару, йому здалося, що гучний пульсуючий голос у його голові змінив своє «Бий-бий!» на «Убий, убий, убий!»

Його виставили проти одного зі справжніх чемпіонів, боксера-легковаговика, якому дали завдання тримати Френка на відстані й розвідати, чи вміє він не лише завдавати разючих ударів, а й боксувати. Очі Джиммі Шармена сіяли. Він завжди був насторожі, видивляючись майбутніх чемпіонів, і отакі невеличкі провінційні шоу допомогли йому знайти декількох. Легковаговик зробив так, як сказали, але йому довелося сутужно, хоча він мав довші руки і вмів тримати дистанцію: Френк, одержимий бажанням убити цю танцюючу, але недосяжну постать, шалено напосідав і більше нічого перед собою не бачив. І з кожним клінчем, кожним шквалом ударів він вчився, бо був одним із тих надзвичайних людей, які не втрачали здатність думати навіть у розпал найстрашнішої люті. На прочухани, щедро відміряні йому цими вмілими й досвідченими кулаками, він не зважав — він вистояв належну кількість раундів, хоча очі його позапухали, а брови й губи були розсічені. Зате він заробив двадцять фунтів і повагу кожного з присутніх чоловіків.

Коли отець Ральф на мить ослабив хватку, Меґі запручалася, вирвалася з його рук і чкурнула з тенту попри спроби спіймати її. Він розшукав її надворі й побачив, що мала виблювала і тепер намагалася витерти заляпані черевички маленькою хусточкою. Не кажучи ні слова, священик дав їй власну хустку і ніжно погладив її голову, що стрясалася від плачу. Від затхлої задухи всередині шатра його теж нудило, і він пожалкував, що солідність його суспільного стану не дозволяє йому виблювати вміст свого шлунка на людях.

— Ти хочеш дочекатися Френка, чи волієш, щоби ми негайно пішли?

— Я дочекаюся Френка, — прошепотіла вона, прихилившись до отця Ральфа, така вдячна йому за спокій та співчуття.

— Цікаво, чим же ти зворушила моє неіснуюче серце? — задумливо мовив він, вважаючи, що Меґі тепер зле і вона почувається надто приниженою, щоби прислухатися, і відчуваючи потребу висловити свої думки уголос, як це часто буває з людьми, які ведуть усамітнене життя. — На мою матір ти не схожа, сестри я не маю, тому мені хотілося б дізнатися, що ж такого незвичного побачив я в тобі та твоїй нещасній родині? Важко довелося в житті тобі, моя маленька Меґі?

З-під тенту вийшов Френк із пластиром під оком, він притискав до розсіченої губи хустку. Вперше відтоді, як отець Ральф познайомився з ним, Френк мав щасливий вигляд. «Такий вигляд мають більшість чоловіків після шаленої нічки у ліжку з жінкою», — подумав священик.

— А що тут робить Меґі? — злобно вишкірився він, іще не вгамувавшись після шалу поєдинку.

— Її ніяк не можна було втримати, хіба що зв’язати по руках та ногах і заткнути кляпом рота, — сердито відповів отець Ральф, невдоволений тим, що має виправдовуватися, але не впевнений, що Френк не кинеться і на нього. Він анітрохи не боявся Френка, зате бажав уникнути публічних сцен. — Вона перелякалася за тебе, Френку, тому хотіла бути поруч із тобою і бачити, що у тебе все гаразд. Не злися на неї, бо вона й так засмучена.

— Не здумай ляпнути татку, що ти навіть наблизилася до цього місця, — сказав Френк сестрі.

— Ви не заперечуєте, якщо ми скасуємо решту нашої подорожі? — спитав священик. — Гадаю, нам всім не завадить відпочити й попити чаю в моєму домі. — Він легко ущипнув Меґі за кінчик носа. — А вам, панночко, не завадить добре викупатися.

* * *

Педді провів виснажливий день зі своєю сестрою, яка попихала ним так, як ніколи не дозволяла собі Фіона; він допомагав їй, коли вона — вередливо і з невдоволеним бурчанням — пробиралася в імпортних черевиках із гіпюровими шнурками по міській багнюці, усміхався і теревенив із людьми, яких вона вітала з царською поблажливістю, і стояв поруч із нею, коли вона вручала смарагдовий браслет — Джилленбоунський трофей — переможцю головних перегонів. У його голові не вміщалося — чому треба неодмінно витратити всі призові гроші на жіноче брязкальце, а не подарувати, скажімо, позолочений кубок чи грубенький стос готівки, бо він не розумів суто аматорської природи перегонів, не розумів тієї головної ідеї, що люди, які реєструють своїх коней для участі в перегонах, не потребують ницих грошей, бо можуть легко кинути свої здобутки до ніг якоїсь нікчемної жінки. Горі Гоуптон, чий гнідий жеребець Король Едуард здобув смарагдовий браслет, у попередні роки вже завоював собі й рубіновий, і діамантовий, і сапфіровий браслети; він мав дружину та п’ятеро доньок і заявив, що не зупиниться, доки не здобуде шість браслетів.

Накрохмалена сорочка та целулоїдний комірець Педді пожмакалися, у голубому костюмі було жарко, а екзотичні морські харчі з Сіднея, які подавалися до шампанського, погано сприймалися його шлунком, звиклим до баранини. І він мав ідіотський вигляд, принаймні йому так здавалося. Хоч яким би гарним і не був його костюм, він відгонив дешевизною та містив незгладиме тавро селюцтва й несмаку. І це однозначно була не його компанія — всі ці пихаті, вбрані у твідові костюми багаті власники пасовиськ та худоби, бундючні матрони, гострі на язик та норовисті молоді жінки, тобто вершки тієї верстви, яку газета «Бюлетень» іронічно називала «скотократією». Бо ці люди із шкіри пнулися, аби тільки забути про ті дні минулого сторіччя, коли вони осіли на землі й привласнили собі величезні її ділянки, які потім, із встановленням федерації та автономного урядування, офіційно прибрали землю до рук за мовчазної згоди державних органів. Вони стали одним із тих суспільних прошарків, яким найбільше заздрили, вони започаткували власну політичну партію, посилали своїх дітей до елітарних сіднейських шкіл, водили компанію з принцом Уельським, який часто приїздив до Австралії з перевірками. А він, простолюдин Педді Клірі, був роботягою і не мав нічого спільного з цими колоніальними аристократами, які надто вже нагадували йому родичів дружини, щоб він міг почуватися комфортно в цій компанії.

Тому коли Педді повернувся до будинку священика і застав у вітальні Френка, Меґі та отця Ральфа, що сиділи з виглядом людей, які безтурботно провели чудовий день, він відчув роздратування. Йому страшенно бракувало ненав’язливої підтримки Фіони, а до сестри він і досі відчував таку ж саму неприязнь, як і у ранньому дитинстві в Ірландії. Раптом він помітив пластир під оком у Френка та його набрякле обличчя — то був привід для сварки, посланий самими небесами.

— І як же ти збираєшся з’явитися перед матір’ю в такому вигляді?! — заволав він. — Ще й дня не проминуло без мого нагляду, а ти знову за своє — кидаєшся битися до кожного, хто косо на тебе гляне!

Отець Ральф спантеличено скочив на ноги і почав був заспокійливо шикати на Педді, але Френк випередив його.

— Я заробив собі грошей ось цим, — тихо-тихо відказав він, показуючи на пластир. — Двадцять фунтів за кільканадцять хвилин роботи. Більше, ніж тітонька Мері платить тобі й мені разом щомісяця! Сьогодні я нокаутував трьох добрих боксерів і вистояв проти чемпіона-легковаговика з трупи Джиммі Шармена. І заробив собі двадцять фунтів. Може, це й не узгоджується з твоїм уявленням про те, чим мені слід займатися в житті, але сьогодні я заробив повагу всіх присутніх.

— Здолав на провінційному шоу кількох загальмованих від постійних струсів мозку старих віджилих боксерів і тепер хизуєшся? Вже час подорослішати, Френку! Знаю, що ти не можеш вирости тілом, але зроби над собою зусилля — вирости розумом заради своєї матері!

Як побіліло обличчя Френка! Воно стало схожим на вибілені кості. Це була найстрашніша образа, яку він міг почути від чоловіка, і цим чоловіком був його батько; тому він не міг не відплатити йому тим самим. Від зусилля, якого він докладав, щоб не дати волю своїм рукам, Френк важко дихав, наче те дихання йшло з глибини грудей.

— То не старі віджилі боксери, татку. Ти не гірше за мене знаєш, хто такий Джиммі Шармен. І сам Джиммі Шармен сказав мені, що як боксер я маю блискуче майбутнє; він хоче взяти мене до своєї трупи і тренувати. І він збирається платити мені! Може, я і справді більше не виросту, але я достатньо великий для того, щоб завалити будь-якого чоловіка на цій землі. І це стосується й тебе, старий смердючий цапе!

Натяк, що містився в цьому епітеті, не пройшов повз увагу Педді, й він пополотнів точнісінько, як його син.

— Не смій мене так називати!

— А хіба це не так? Ти огидний, ти гірший за оскаженілого від хтивості козла в сезон парування! Важко було дати їй спокій, важко було не чіпати її своїми огидними руками?!

— Ні, ні, ні! — верескнула Меґі. Немов пазури, отець Ральф боляче встромив пальці їй у плечі й міцно притиснув до себе.

Сльози хлинули по її щоках, і вона несамовито запручалася, але марно. — Ні, татку, ні, Френку, благаю тебе, не треба! — заверещала вона.

Єдиним, хто чув її, був отець Ральф. Френк та Педді витріщилися один на одного, перший із ненавистю, другий — зі страхом. Нарешті вони відверто визнавали ці почуття. Греблю їхньої обопільної любові до Фіони прорвало, і на поверхню вийшла жорстока конкуренція, яка точилася за неї.

— Я її чоловік. І Господь своєю милістю дарував нам дітей, — сказав Педді спокійнішим тоном, відчайдушно намагаючись опанувати себе.

— Ні, ти не кращий за старого обісраного пса, який ганяється за кожною сучкою, щоб встромити в неї свого прутня!

— А ти не кращий за того старого обісраного пса, який доклався до твоєї появи на світ, ким би цей негідник не був! Дякувати богу, я не маю до твого народження жодного стосунку! — скрикнув Педді — і враз замовк. — О, Господи милосердний! — Раптом лють покинула його, наче порив вітру, що налетів на якусь мить, він здувся, скоцюрбився і вхопився руками за рота, немов хотів вирвати собі язика, який вимовив те, чого не можна було вимовляти. — Я не хотів цього казати, не хотів, не хотів!

В мить, коли ці слова злетіли з вуст Педді, отець Ральф відпустив Меґі й схопив Френка. Одну його руку він заламав хлопцю за спину, а другою рукою придушив хлопця за шию. Священик виявився надзвичайно дужим, а його хватка — надійно паралізувала. Френк запручався, намагаючись вивільнитися, але потім обм’як, його спротив ослаб, і він похитав головою — мовляв, здаюся. Меґі упала додолу навколішки і розплакалася, в безпорадній агонії кидаючи благальні погляди то на брата, то на батька. Вона не зрозуміла, що трапилося, але збагнула, що неминуче втратить одного з них.

— Та ні, саме це ти й хотів сказати, — каркнув Френк. — Я завжди це приховано відчував! Завжди! — Він спробував повернути голову до священика. — Відпустіть мене, отче. Я його й пальцем не зачеплю, тож помагай мені, Боже, щоб я цього не зробив.

— Хочеш, щоб Бог допоміг тобі?! Та Бог спопелив ваші душі, у вас обох! Якщо дитина цього не переживе, я вас обох повбиваю! — загримів священик; він тепер не на жарт розгнівався. — Ви розумієте, що мені довелося залишити її тут, а їй довелося все це вислуховувати, бо я боявся, що поки відводитиму дівчинку геть, ви тут повбиваєте один одного?! Треба було мені так і зробити, жалюгідні егоїстичні кретини!

— Все нормально, я йду, — мовив Френк дивним наче порожнім голосом. — Приєднаюся до трупи Джиммі Шармена і більше не повернуся.

— Тобі доведеться повернутися! — прошепотів Педді. — Що я матері твоїй скажу? Для неї ти значиш більше, аніж всі ми разом узяті. Вона ніколи мені цього не пробачить!

— Передай їй, що я подався до Джиммі Шармена, бо хочу вибитися в люди. І це буде правдою.

— Френку, те, що я сказав, — неправда.

Чужі чорні очі Френка спалахнули презирством, очі, які вразили священика ще тоді, коли він вперше їх побачив: а чому це у сіроокої Фіони та синьоокого Педді народився чорноокий син? Отець Ральф добре знався на законах генетики, і вважав, що навіть Фіонина сіроокість не могла витворити чорних очей.

Френк підняв свого капелюха та піджак.

— Та ні, правда! Напевне, я завжди відчував це. Я трохи пам’ятаю, як мама грала на спінеті у кімнаті, де тебе ніколи не могло бути! Я мав відчуття, що ти не завжди був там, що ти з’явився вже після мене. Що спочатку вона була моєю. — Він беззвучно розсміявся. — Подумати тільки! Всі ці роки я винуватив тебе за те, що ти морально нищив її, а виходить, що то я її нищив, я!

— Ніхто її не нищив, Френку, ніхто! — скрикнув священик, намагаючись стримати хлопця. — Це частина великого й незбагненного замислу Господнього, саме так ти і мусиш це сприймати!

Френк скинув із плеча руку, яка намагалася втримати його, і легкою лиховісно-вкрадливою ходою рушив до дверей. «Він — природжений боксер», — промайнула думка в мозку отця Ральфа, його кардинальському мозку.

— Частина великого й незбагненного замислу Господнього! — глузливо повторив хлопець, проходячи у двері. — Коли ви граєте роль священика, то стаєте не кращим за папугу, отче де Брикасар! Нехай краще вам Бог допомагає, бо ви єдиний тут, хто поняття не має, ким він є насправді!

Блідий як смерть Педді сидів у кріслі й отетеріло витріщався на Меґі, а та, стоячи навколішки, скрутилася клубочком біля каміна і плакала, погойдуючись туди-сюди. Він підвівся і рушив був до неї, але отець Ральф грубо його відштовхнув.

— Дайте їй спокій! Ви й так чимало накоїли. У буфеті є віскі, налийте, якщо хочете. Я вкладу дитину спати, але потім повернуся, щоб поговорити, тому нікуди не йдіть. Чуєте мене, чоловіче?

— Я залишуся тут, отче. Відведіть її спати.

* * *

Нагорі, в чарівній яблучно-зеленій спальні священик розстебнув дівчинці плаття та сорочку, а потім посадив на край ліжка, щоб зняти черевички та панчішки. Її нічна сорочка лежала на подушці — там, де її залишила Енні. Спочатку він надів їй сорочку через голову і пристойно потягнув донизу, а вже потім зняв із неї підштаники. І увесь цей час отець Ральф розмовляв із нею ні про що: про противні ґудзики, що вперто не хотіли розстібатися, про шнурки, що відмовлялися розв’язуватися, і про стрічки, що не бажали зніматися. Важко було сказати, чула вона його чи ні: її очі, з усіма нерозказаними розповідями про дитячі трагедії, про біди та болі, пережиті не за роками рано, похмуро дивилися повз його плече.

— А тепер лягай, моя люба дівчинко, і спробуй заснути. Невдовзі я знову прийду, тож не хвилюйся, чуєш? І тоді ми про все поговоримо.

— З нею все гаразд? — спитав Педді, коли священик повернувся до кімнати відпочинку.

Отець Ральф потягнувся за пляшкою віскі, що стояла на буфеті, й налив собі половину шкалика.

— Якщо чесно, то не знаю. Бачить Бог, Педді, мені хотілося б знати, що є найбільшим прокляттям ірландця — його запальна вдача чи алкоголь. Що найшло на вас і змусило ляпнути оте?

Ні, навіть не завдавайте клопоту відповідати. Ваша вдача винувата. І те, що ви сказали, є, безперечно, правдою. Я збагнув, що він не ваш тієї ж миті, коли його побачив.

— Схоже, від вас нічого не приховаєш.

— Не перебільшуйте. Втім, не треба бути аж надто спостережливим, щоб помітити, коли той чи інший член моєї парафії чимось занепокоївся або потрапив у скруту. А помітивши це, я вважаю своїм обов’язком зробити все від мене залежне, щоб допомогти.

— Вас дуже люблять у Джилі, отче.

— За що, не сумніваюся, слід дякувати моїй статурі та моєму обличчю, — сказав священик із гіркотою в голосі, не в змозі надати цим словам тієї невимушеності, з якою він сподівався їх вимовити.

— Ви й справді так думаєте? Я не згоден із вами, отче. Ми любимо вас за те, що ви — хороший пастор.

— Що ж, принаймні з вашими проблемами я тепер обізнаний дуже добре, — зауважив отець Ральф ніяковіючи. — Тому краще б вам, чоловіче, зняти камінь зі своєї душі.

Педді втупився на вогонь у каміні, який він розпалив у масштабах, близьких до ковальського горна, поки священик вкладав Меґі спати, бо від надміру каяття та паніки йому конче треба було чимось зайнятися. Порожня склянка в його руці швидко сіпнулася кілька разів поспіль; отець Ральф підвівся, взяв пляшку віскі, й наповнив склянку Педді. Той зробив довгий ковток, а потім зітхнув і витер з обличчя забуті сльози.

— Я не знаю, хто батько Френка. Це сталося ще до того, як я зустрів Фіону. За суспільним станом її родина є першою в Новій Зеландії; її батько мав велику вівчарсько-землеробську маєтність неподалік Ешбертона на Південному острові. Гроші не складали мети його життя, а Фіона була його єдиною донькою. Наскільки мені відомо, він спланував наперед її життя: подорож до країни предків, дебют при дворі, правильне заміжжя. Звісно, по господарству вона й палець об палець вдарити не вміла. У них були служниці та дворецькі, коні та великі карети; вони жили, як пани.

Я працював у них молочарем, інколи бачив Фіону на відстані, коли вона гуляла з маленьким півторарічним хлопчиком.

І раптом — раз, і до мене приходить старий Джеймс Армстронґ і каже, що його дочка зганьбила родину: народила позашлюбну дитину. Звісно, справу зам’яли, та коли родичі захотіли відправити Фіону геть, її бабця здійняла такий ґвалт, що їм довелося облишити нещасну попри незручність ситуації. Але тепер бабуся на Божій дорозі, і вже ніщо не завадить їм спекатися Фіони та її дитини. «Ти одинак», — сказав мені Джеймс. І якщо я на ній одружуся і гарантовано заберу її з Південного острова, то її рідня оплатить мої подорожні витрати і дасть п’ятсот фунтів на додачу.

Скажу вам, отче, що для мене то були величезні гроші, а жити одинаком мені обридло. Але з дівчатами я завжди був сором’язливий, і в мене з ними нічого не виходило. Мені це здалося тоді непоганою задумкою і, якщо чесно, я не мав нічого проти дитини. Бабуся Фіони дізналася про нашу розмову з Джеймсом Армстронґом і послала за мною, хоча й дуже хворіла. Не сумніваюся, що в молодості вона була людиною надзвичайно деспотичною, але справжньою пані. Вона трохи розповіла мені про Фіону, але не сказала, хто батько дитини, а сам я і знати цього не хотів. Однак вона витягнула з мене обіцянку бути добрим до Фіони — бабуся знала, що онуку сплавлять із маєтку по її смерті, й саме тому запропонувала Джеймсу знайти Фіоні чоловіка. Мені було шкода стару бабцю — вона страшенно любила Фіону.

Уявляєте, отче, тільки в той день, коли ми з Фіоною побралися, я опинився до неї достатньо близько, щоб поздоровкатися!

— Та чого ж там, уявляю, — стиха мовив священик. Він поглянув на рідину в своєму келиху, залпом випив її і потягнувся за пляшкою, щоби знову наповнити келихи. — То ви, Педді, оженилися на дамі, яка була набагато вищою за вас.

— Саме так. Спочатку я при ній навіть дихнути боявся. Знаєте, отче, вона в ті дні була така гарна, така гарна, і така… ну… непристосована, відсторонена — якщо ви розумієте, про що я. Така відсторонена, що наче все те відбувалося не з нею.

— А вона й досі гарна, Педді, — лагідно зауважив отець Ральф. — Я по Меґі бачу, якою вона була до того, як почала старіти.

— Їй випало нелегке життя, отче, але… не знаю, що ще я міг для неї зробити. Принаймні зі мною вона була у безпеці, ніхто її не ображав. Лише через два роки я набрався сміливості, щоб… щоб стати для неї справжнім чоловіком. Мені довелося вчити її куховарити, мити підлогу, прати і прасувати білизну. Бо вона навіть не знала, як це робиться.

І за все наше подружнє життя, отче, вона жодного разу ані поскаржилася, ані розсміялася, ані розплакалася. Лише в найінтимніші години нашого життя виказує вона якісь відчуття, але при цьому ані слова не вимовить. Сподіваюсь, що колись скаже, а втім, — не хочу, бо маю підозру, що тоді вона назве його ім’я. Ні, я не хочу сказати, що вона не любить мене та наших дітей. Сам я дуже її кохаю, та все ж мені здається, що вона втратила здатність когось кохати. Окрім Френка. Я завжди знав, що вона любить Френка більше за всіх нас разом узятих. Напевне, Фіона дуже кохала його батька. Але я про нього не знаю нічого: хто він був, чим займався, і чому вона не змогла вийти за нього заміж.

Отець Ральф поглянув на свої руки і заблимав очима.

— Ох, Педді, часто життя буває справжнім пеклом! Дякувати Богу, мені забракло мужності і я доторкнувся до нього лише скраєчку.

Педді підвівся, злегка похитуючись.

— Що ж, отче, що зроблено, то зроблено. Я прогнав Френка, і тепер Фіона мені ніколи цього не пробачить.

— Ви можете їй цього не казати, Педді. Навіть мусите не казати. Ніколи. Скажіть їй, що Френк гайнув собі геть із боксерами — і все. Фіона знає, який Френк непосидючий та невгамовний, і повірить вам.

— Але ж я не зможу цього зробити! — охнув із переляку Педді.

— Доведеться. На її долю й так випало забагато болю й лиха. Тож не звалюйте на її голову ще одне, — заперечив отець Ральф, а сам подумав: «Хтозна, може, вона всю любов, що відчувала до Френка, тепер віддасть нарешті тобі та тій маленькій дівчинці, яка спить нагорі?»

— Ви й справді так гадаєте, отче?

— Безперечно. Те, що сталося сьогодні ввечері, не мусить мати продовження.

— А як же бути з Меґі? Вона ж все те чула.

— За Меґі не переймайтеся. Я про неї потурбуюся. Певен, з усього, що трапилося, вона зрозуміла лише одне: ви з Френком посварилися. І тому спробую переконати її, що коли вона розповість матері про цю сварку, то це лише додасть їй болю. До того ж мені здається, що дівчинка й не розповість матері багато — якщо вже на те пішло. — Він підвівся. — Йдіть спати, Педді. Пам’ятайте, що завтра ви маєте бути в нормі й потурати Мері.

Та Меґі не спала; вона лежала з широко розкритими очима у тьмяному світлі лампи, що горіла біля її ліжка. Священик сів поруч і помітив, що волосся дівчинки й досі заплетене в кіски. Він обережно розв’язав темно-сині стрічки, обережно витягнув їх — і волосся розсипалося на подушці золотавим хвилястим покривалом.

— Френк подався геть, Меґі, — сказав він.

— Я знаю, отче.

— А ти знаєш, чому він це зробив, любенька?

— Бо посварився з татком.

— І що ти збираєшся робити?

— Поїду геть разом із Френком. Бо я йому потрібна.

— Тобі не можна, Меґі.

— Ні, можна. Я збиралася знайти його сьогодні увечері, але мене ноги не тримали, і я боюся темряви. Але вранці я неодмінно подамся його шукати.

— Та ні, Меґі, ти не мусиш цього робити. Розумієш, Френк має розпочати власне життя, і тому для нього настав час піти. Знаю, тобі не хочеться, щоб він ішов, але він вже давно хотів піти. Не будь егоїстичною — ти мусиш дозволити йому жити власним життям. — «Головне — монотонно повторюй, щоб це відклалося в її свідомості», — сказав собі отець Ральф. — Коли ми виростаємо, то, цілком природно, у нас з’являється бажання жити поза межами дому, в якому ми виросли, а Френк — вже доросла людина. У нього має бути власна домівка, власна дружина і власна родина. Ти це розумієш, Меґі? Сварка між Френком і татком виявила бажання твого брата піти. Вона не сталася через те, що вони недолюблювали один одного. А сталася тому, що саме так, здебільшого, молоді хлопці покидають рідну домівку — через сварку, бо вона для них є приводом. Тому сварка стала для Френка приводом зробити те, що він давно замислив, — піти з дому. Ти розумієш це, моя маленька Меґі?

Вона затримала на ньому погляд — такий стомлений, такий зморений, наче погляд старої людини.

— Розумію, — відповіла вона. — Розумію. Френк хотів піти, коли я ще була маленькою дівчинкою, але у нього не вийшло. Татко повернув його і змусив залишитися з нами.

— Але цього разу татко не збирається повертати його, бо вже не змусить його залишитися. Френк пішов назавжди, Меґі. Він не повернеться.

— І я його більше не побачу?

— Не знаю, — щиро відповів він. — Мені, звісно, хотілося б сказати, що побачиш, але нікому не дано передбачити майбутнє, навіть священикам, Меґі. — Готуючись до найголовнішого, він знервовано зітхнув. — Ти не мусиш розповідати мамі про сварку, Меґі, чуєш мене? Це її засмутить, а вона і без того почувається зле.

— Це через те, що у неї скоро буде дитинка?

— А що ти про це знаєш?

— Мамі подобається народжувати і ростити дітей; вона робила це багато разів. І у неї народжуються такі гарні немовлята, отче, хоча вона й почувається зле. Я сама збираюся виростити хлопчика, щоб він був схожий на Гала, і тоді я не так скучатиму за Френком, еге ж?

— Партеногенез, — мовив священик. — Що ж, нехай щастить тобі, Меґі. А що, як тобі не вдасться народити й зростити такого хлопчика?

— Тоді у мене буде Гал, — сонно відповіла вона, скручуючись у клубочок. І додала: — А ви теж підете геть, отче? Підете чи ні?

— Колись піду, Меґі. Але, гадаю, не скоро, тому не хвилюйся. Бо, здається мені, я надовго застряг у Джилі, ой як надовго, — відповів священик із гіркотою в голосі.

6

Як не крути, а Меґі довелося таки повернутися додому: Фіона не могла впоратися без неї по господарству. Коли ж Стюарт залишився в монастирі сам, він негайно розпочав голодування на знак протесту — і його теж довелося повернути до Дрогеди.

У серпні було дуже холодно. Минув рік відтоді, як вони перебралися до Австралії, але теперішня зима була холоднішою за попередню. Без дощів повітря стало таким хрустким і холодним, що обпікало легені. На вершинах Великого Водороздільного хребта, за триста миль на схід, снігові шапки були товщими, аніж впродовж багатьох попередніх років, але з часу минулорічної мусонної повені західніше села Беррен Джанкшн не випало ані краплини дощу. Люди в Джилі заговорили про чергову засуху: вона й так забарилася, вона мала колись настати, і, схоже, вже почалася.

Коли Меґі побачила свою матір, наче все її єство придавив страшенний тягар — може, через відчуття, що дитинство закінчується, а може, через передчуття того, що то є таке — бути дорослою жінкою. Зовні начебто ніяких змін не сталося — хіба що знову збільшився живіт, але внутрішньо Фіона загальмувалася, немов старий годинник, що уповільнюється й уповільнюється, аж поки не зупиниться назавжди. Щезли жвавість і моторність, які, як здавалося Меґі, ніколи не полишали її матір, бо вона піднімала і ставила ноги так, наче й забула, як це робиться; у її ходу вкралася якась невпевненість; майбутнє народження дитини не радувало її, зникла навіть та ретельно стримувана втіха, яку вона завжди відчувала, коли дивилася на малого Гала.

А маленький руденький хлопчисько дибав собі туди сюди, досліджуючи будинок і всюди пхаючи свого маленького носика, та Фіона навіть не намагалася приструнити його чи наглядати за ним. Вона важко чвалала своїм нескінченним колом — плита, кухонний стіл та раковина — немов нічого іншого не існувало. Тому Меґі не мала вибору: вона заповнила ту пустку і стала для малюка матір’ю. Це не було для неї пожертвою, бо вона любила це маленьке створіння і знайшла у ньому охочий об’єкт для всієї своєї любові; бо Меґі відчула потребу щедро одарити цією любов’ю яку-небудь людську істоту. А малий плакав без неї, вимовляв її ім’я частіше за всі інші, простягав до неї рученята, щоб вона взяла його почукикати; і Меґі з того тішилася. Попри всю марудну хатню роботу — в’язання, латання, шиття, миття, прасування, догляд за курми та інші обов’язки — таке життя їй подобалося.

Ніхто навіть не згадував про Френка, але кожні півтора місяці Фіона, зачувши наближення поштової підводи, відривала голову від справ і трохи жвавішала. Місіс Сміт приносила те, що доставляла їм пошта, а коли виявлялося, що листа від Френка немає, легкий сплеск болісної цікавості вщухав так само швидко, як і з’являвся.

У домі з’явилися двоє нових життів — Фіона народила двійню, ще двох рудоволосих хлопців Клірі, яких охрестили Джеймсом та Патриком. То були два миловидні створіннячка з веселою доброю вдачею їхнього батька; вони відразу ж стали загальним надбанням, бо Фіона, окрім годування груддю, не виказувала до них ані найменшої цікавості. Невдовзі імена малюків скоротили до Джимс та Петсі; у великому маєтку вони стали найголовнішими фаворитами двох служниць-старих дів та бездітної вдовиці-економки, спраглих до малих дітей та їхнього чудового неповторного запаху. Фіона з магічною легкістю забула про них, бо малюки мали тепер аж трьох турботливих та запопадливих матусь, і з часом вона змирилася з тим, тепер хлопчаки частіше перебуватимуть у великому особняку. Меґі не мала достатньо часу, щоб взяти їх під свою опіку так само турботливо, як і Гала, який через свою вередливість потребував багато уваги. Йому було не до незграбних та невмілих пестощів місіс Сміт, Мінні та Кет. Центром його всесвіту була Меґі; нікого він не хотів окрім Меґі, а про інших і чути не бажав.

* * *

Блуї Вільямс продав своїх коней і підводу, добавив грошей і придбав собі вантажівку. Тепер пошта приходила кожні чотири тижні, а не шість, як раніше, але від Френка так нічого й не було чути. І поступово пам’ять про нього зблякла, як неминуче блякне пам’ять навіть про тих, кого ми дуже любимо; наче в голові у людини неусвідомлено відбувається психологічне загоювання, яке лікує душевні рани навіть попри наше бажання ніколи не забувати. Болісне стирання з пам’яті зовнішності Френка, розмивання його любимих обрисів до розпливчастого, немов у якогось святого образу, спричинилося у свідомості Меґі до того, що цей образ до реального Френка мав не більший стосунок, аніж зображення Христа до того Чоловіка, яким Він насправді був. А у Фіониній душі, немов застиглій навіки, відбулася заміна.

Це сталося так ненав’язливо, що ніхто й не помітив. Фіона й далі лишалася замкненою у своїй мовчазності й емоційній стриманості, тому ця заміна була подією суто внутрішньою, яку за браком часу не помітив ніхто, окрім нового об’єкту її любові, який, утім, зовні не виявляв взаємності. То було приховане, невисловлене взаємне почуття, почуття, яке допомагало їм долати самотність.

Мабуть, так неодмінно мало статися, бо з усіх дітей Фіони Стюарт був найбільше схожий на неї. У чотирнадцять він став для батька та братів так само великою загадкою, як свого часу Френк, але, на відміну від Френка, до Стюарта в них не було ворожості чи роздратування. Він не ремствував і робив, як йому казали, працював не менше за інших і не створював ані найменших хвильок на поверхні затону родинного життя Клірі. Він теж був рудим, але його волосся мало темніший відтінок, ніж у решти хлопців, більше схожий на червоне дерево, а очі його були ясними й чистими, як прозора вода у тихому ставку; вони, немов пронизували простір часу аж до початку творення світу і бачили все, що було, і яким воно було насправді. Він єдиний із синів Педді подавав надії перетворитися у дорослому віці на красеня, хоча в душі Меґі сподівалася, що Гал, коли подорослішає, перевершить Стюарта. Ніхто й ніколи не знав, що було у Стюарта на думці; як і Фіона, він говорив мало. А ще хлопець мав чудернацьку схильність до повної непорушності — як душевної, так і тілесної. Меґі, найближчій до Стюарта за віком, в такі моменти часто здавалося, що брат здатен полинути в таку далину, куди ніхто не спроможеться добратися. Отець Ральф висловився з цього приводу інакше.

— Цей хлопець — якийсь нелюдський! — вигукнув священик того дня, коли привіз малого голодувальника назад до Дрогеди після того, як хлопець залишився в монастирі сам-один без Меґі. — Гадаєте, він сказав мені, що хоче повернутися додому? Сказав, що скучив за Меґі? Ні! Він не їв і чекав, поки наші зашкарублі мозки здогадаються, навіщо він це зробив. Він ані разу й рота не розтулив, щоб поскаржитися, а коли я різко підійшов до нього і загорлав, чи не хоче він поїхати додому, то хлопець всміхнувся мені й кивнув головою!

Та з часом всі дійшли мовчазної згоди, що Стюарт не працюватиме на вигонах із Педді та рештою хлопців, хоча за віком йому прийшла пора. Вирішили, що Стю залишатиметься стерегти будинок, рубати дрова, поратися на городі, доїтиме корів, тобто виконуватиме купу робіт, до яких у жінок не доходили руки, бо вони мали піклуватися про трьох малюків у домі. Було розумно й передбачливо мати вдома чоловіка, хоча й підлітка, бо це було доказом того, що решта чоловіків — десь неподалік. Час від часу біля будинку з’являлися незвані гості: дощатими сходами веранди гупали чиїсь чоботи і незнайомий голос гукав:

— Агов, господине, скоринки хліба не знайдеться для перехожого?

Глушина кишіла ними — бродячими трударями, що перебивалися випадковими заробітками. З торбинками за плечима, вони переходили з ферми на ферму, мандруючи на південь із Квінсленду чи на північ із Вікторії. То були невдахи, від яких відвернулася фортуна, чи чоловіки, яким постійна робота була не до вподоби, і вони воліли пройти пішки тисячі миль у пошуках того, що знали лише вони. Здебільшого то були пристойні чолов’яги, які приходили, з’їдали чимало харчів, ховали до своїх торбинок подаровані чай, цукор та борошно і йшли собі геть до Баркули чи Нарренганги; на їхніх спинах погойдувалися старі пом’яті казанки, а за ними чвалали дорогою худющі собаки. Мандрівні австралійські трударі лише зрідка пересувалися верхи чи на колесах; здебільшого вони ходили пішки.

Інколи біля будинку з’являлися й лихі чоловіки; вони вишукували жінок, чиї чоловіки були у від’їзді, маючи на думці — ні, не зґвалтувати їх, а пограбувати. Тому Фіона завжди тримала заряджений дробовик у кутку кухні, там, де до нього не дісталися б діти, і завжди намагалася стати поруч із ним, поки її кмітливі очі оцінювали вдачу чергового прибульця. Коли будинок офіційно перейшов у відання Стюарта, Фі радо передала йому дробовик.

Не всі прибульці виявлялися мандрівними робітниками, хоча таких і була переважна більшість; наприклад, до них часто заявлявся представник фірми «Воткінс» у старому «форді-Т». Він привозив усе, що можна, — від мазі для коней до пахучого мила, несхожого на ті тверді, як камінь, бруски, що їх виготовляла в пральні Фіона з жиру та каустичної соди; була при ньому й лавандова вода, і одеколон, і пудри та креми для висохлої на сонці шкіри обличчя. Декотрі речі можна було купити лише у цього комівояжера — наприклад, його фірмову мазь, набагато кращу за ту, що продавалися в аптеках чи виготовлялися за рецептом лікаря. Ця мазь могла загоювати все — від рани на боці у собаки до порізу чи садна на шкірі в людини. У кожній кухні, до якої він заходив, скупчувалися жінки, нетерпляче чекаючи, поки він розчахне свою велику валізу з товарами.

Були й інші комівояжери, що приїздили не так часто, як чоловік із фірми «Воткінс», але не менш бажані; вони привозили з собою все, що тільки можна — від цигарок машинної набивки та чудернацьких люльок до рулонів матерії, інколи вони навіть доставляли звабливу спідню білизну та вишукано мережовані підштаники. А жінки з глушини — вони ж були такі спраглі! Бо бували в найближчому місті хіба що раз чи два на рік, не кажучи вже про розкішні крамниці Сіднея з їхніми модними товарами та жіночими прикрасами, здебільшого якимись одороблами.

Здавалося, в житті лишилися тільки мухи та пилюка. Довгий час не було ані краплини дощу, який прибив би пил та втопив мух; бо чим менше дощу, тим більше пилу та мух.

З кожної стелі звисали, ліниво обертаючись, спіральні равлики липкого паперу від мух, почорнілого від їхніх тілець, прилиплих упродовж дня. Нічого не можна було і на мить лишити непокритим, бо воно відразу ж перетворювалося на місце для мушиної оргії чи на їхній цвинтар; маленькі цятки мушиного лайна всипали меблі, стіни та календар, придбаний в універмазі Джилленбоуна.

А що вже казати про пилюку! Не було порятунку від цього дрібнесенького пороху, який проникав до щільно закритих ящиків, валіз та каструль, враз робив матовою блискучу поверхню щойно вимитого волосся, а шкіру — шорсткою… Це порохно ховалося в складках одягу та штор, залишало плівку на поверхні полірованих столів і з’являлося на ній знову, щойно його витирали ганчіркою. На долівці пил лежав товстим шаром, нанесений підошвами недбало витертих черевиків та чобіт або занесений сухим гарячим вітром у розчинені двері та вікна; Фіоні довелося прибрати з вітальні перські килими і попросити Стюарта прибити цвяхами лінолеум, якось принагідно куплений у крамниці Джилі.

Долівку кухні, де бувало найбільше людей, вичовгали ногами та вишкрябали дротяною шваброю й лужним милом так ретельно, що вона своїм кольором нагадувала обсмоктані кістки. Фіона та Меґі часто посипали підлогу тирсою, яку Стюарт приносив зі стосу дров, кропили цю тирсу дорогоцінною водою, а потім вимітали вологу масу з різким ароматом у двері на веранду, а з веранди виносили на город, щоб вона перегнивала і перетворювалася на гумус.

Та ніщо не допомагало надовго позбутися пилюки, а через деякий час струмок у ярку перетворився на мілку ковбань, із якої вже не накачаєш воду для кухні та ванни. Стюарт поїхав на вантажівці з цистерною до свердловини і привіз її заповнену до країв. Він перелив воду до одного із запасних баків для дощової води, і жіноцтву довелося для миття посуду, одягу та своїх тіл використовувати зовсім іншу, жахливу воду, яка була навіть гіршою за каламутну воду зі струмка. Цю смердючу, насичену мінералами рідину, що відгонила сіркою, доводилося ретельно витирати з тарілок, а помите нею волосся ставало бляклим та грубим, як солома. Невеличкий запас дощової води йшов виключно на пиття та приготування їжі.

* * *

Отець Ральф із ніжністю спостерігав за Меґі. Поки вона розчісувала руді кучері Петсі; Джимс стояв поруч, злегка погойдуючись на незміцнілих ноженятах, і слухняно чекав на свою чергу. Дві пари блакитних очей із ніжністю дивилися на сестру. Вона була їм, наче маленька мати. То, напевне, їхня вроджена риса, подумав священик, оця жіноча одержимість малюками, хоча у віці Меґі це заняття скоріше є обов’язком, із яким намагаються швидше впоратися, щоб зайнятися чимось цікавішим. Натомість вона навмисне розтягувала те розчісування — затискала волоссячко Петсі пальцями, намагаючись укласти неслухняні кучері. Якусь хвилину священик зачаровано спостерігав за вправними рухами Меґі, а потім різко вдарив батогом об край запиленого чобота і похмуро поглянув із веранди на великий, схований за евкаліптами-привидами та лозами гліцинії особняк із численними господарськими будівлями та перцевими деревами, які відокремлювали його від помешкання головного скотаря, цього центру життя фермерського господарства. Який же задум плела ота стара павучиха у своєму розлогому павутинні?

— Отче, ви не дивитися на мене! — гукнула йому Меґі з докором.

— Вибач, Меґі, я трохи задумався. — Він повернувся до неї саме тоді, коли вона закінчила причісувати Джимса; всі троє в очікуванні дивилися на нього, аж поки він взяв двійнят на руки і притиснув до себе по одному з кожного боку. — То що, поїдемо у гості до вашої тітоньки Мері?

Меґі пішла за ним по дорозі, з батогом в одній руці вона вела його руду кобилу; а священик невимушено й легко ніс на руках малюків, хоча від будинку біля яру до великого особняка була майже миля. У кухні він вручив двійнят місіс Сміт, яка із захватом зустріла малюків, а сам разом із Меґі пішов до головного будинку.

Мері Карсон сиділа у своєму кріслі з підголівником. Днями вона з нього майже не вставала: не було потреби, бо за всім вправно наглядав Педді. Коли увійшов отець Ральф, тримаючи за руку Меґі, дівчинка аж зіщулилася під недоброзичливим поглядом хазяйки. Отець Ральф, відчувши, як пришвидшився пульс Меґі, співчутливо-підбадьорливо стиснув їй руку. Дівчинка зробила незграбний реверанс тітці й ледь чутно привіталася.

— Сходи-но на кухню, дівчинко, і попий там чаю з місіс Сміт, — кинула їй Мері Карсон.

— Чому ви не любите Меґі? — спитав отець Ральф, важко опускаючись у крісло, до якого вже встиг звикнути, наче до власного.

— Тому що її любите ви, — пояснила вона.

— Та годі вам! — Вперше Мері Карсон поставила його у скрутне становище. — Це ж нещасна нікому не потрібна дитина.

— Ви бачите в ній аж ніяк не всіма покинуту дитину, і ви добре це знаєте.

Священику знадобився час, щоб оговтатися і трохи розслабитися. Нарешті його красиві очі обміряли її сардонічним поглядом.

— Ви, мабуть, гадаєте, що я спокушаю малих дітей? Я все ж таки священик!

— У першу чергу, Ральфе де Брикасар, ви мужчина! А завдяки своєму священицькому статусу ви почуваєтеся у безпеці, от і все.

Чимало спантеличений, він розсміявся. Чомусь сьогодні йому погано вдавалося пікіруватися з нею. Наче вона, як той павук, знайшла щербину в його панцирі, увібралася всередину разом із своєю павучою отрутою. А у ньому відбувалися зміни, мабуть, він дорослішав і поступово примирявся з неминучістю свого перебування в безвісти Джилленбоуна. Вогонь у його душі поступово згасав; а може, він палав тепер заради чогось іншого?

— Я не мужчина, — заперечив він. — Я священик… Може, це через спеку, може — через пилюку та мух… Але я не чоловік, Мері, я священик.

— Ой, Ральфе, як ви змінилися! — глузливо вигукнула вона. — Невже переді мною кардинал де Брикасар?

— Це неможливо, — сказав він, і в його очах промайнув сум. — Здається, це мене більше не цікавить.

Вона засміялася, розгойдуючись туди-сюди у своєму кріслі й не зводячи очей зі співрозмовника.

— Та невже, Ральфе? Не може бути! Гаразд, я дам вам іще трохи поваритися у власному соку, але не майте сумніву: ваш Судний день наближається. Не тепер, не через два-три роки, але він неодмінно прийде. Я буду як Диявол, що скаже вам: «Менше слів, більше справ!» Але будьте певні — я змушу вас корчитися від болю і терзатися душевними муками. Ви — найцікавіший і найдивовижніший чоловік, якого я коли-небудь зустрічала. Ви кидаєте свою красу нам в обличчя, зневажаючи наше глупство. Але колись я пришпилю вас до стінки, спіймавши на вашій слабкості. І змушу вас продатися, наче якусь розмальовану повію. Ви сумніваєтеся?

Отець Ральф розсміявся, відкинувшись на спинку крісла.

— Не сумніваюся, що ви спробуєте це зробити. Але не думаю, що ви знаєте мене так добре, як вам здається.

— Та невже? Що ж, час — і лише час — покаже, отче Ральф. Я вже стара, час — це єдине, що у мене лишилося.

— А що, на вашу думку, лишилося у мене? — спитав він. — Час, Мері. І нічого, окрім часу. Час, пилюка та мухи.

* * *

Якось у небі скупчилися хмари, і Педді почав сподіватися на дощ.

— То лише сухі бурі, — сказала Мері Карсон. — 3 цих хмар дощу нам не побачити. І ми ще довго його не бачитимемо.

Клірі здавалося, наче вони спізнали найгірші погодні катаклізми Австралії, лише тому, що вони не бачили сухої бурі на обпаленій посухою рівнині. Позбавлені заспокійливої гамівної вологи, суха земля та повітря дошкульно терлися одне об одне, стогнучи і потріскуючи, і це дратівливе тертя посилювалося та наростало доти, поки одного дня вибухнуло гігантським вивільненням накопиченої енергії. Хмари немов впали на землю, і все огорнула темрява — Фіона навіть запалила в домі світло; на скотопригінному дворі коні тремтіли і смикалися від найменшого шуму; кури забилися на сідала і перелякано поховали голови під крила; пси з гарчанням кидалися один на одного; приручені дикі свині, що нишпорили на смітнику біля ферми, занурювали рила в пилюку і поблискували звідти полохливими очицями. Неозорі темні хмари проковтнули сонце і от-от мали вивергнути на землю вогонь небесний; сили, що нуртували в небесах, вселяли в усяку живу істоту страх, який пронизував аж до кісток.

Здалеку з шаленою швидкістю прикотився грім, маленькі поблиски на обрії висвічували клуби хмар, що здіймалися у небо, а в темно-синіх глибинах пінилися неприродно білі гребінці. А потім, із ревучим вітром, що здійняв пилюку і боляче кинув її у очі, вуха та роти, грянув катаклізм. Вже не потрібно було уявляти собі біблійний гнів Господній — він стався наяву. Кожен підскакував від страху, коли гримав грім: він ударяв так, немов довкола розпадався на шматки світ — з оглушливим гуркотом та шаленством. Та згодом родина призвичаїлася до грому; потроху всі повиповзали на веранду і вдивлялися в далекі вигони. Велетенські вогненні жили блискавок-виделок заполонили небо, щохвилини вистрелювали десятки блискавок; ланцюги яскравих спалахів пронизували хмари навсібіч, немов граючись у якісь моторошні фантастичні піжмурки. Вдарені блискавками поодинокі дерева на пасовиськах димілися й смерділи, і Клірі нарешті збагнули, чому всі ці самотні вартові тутешніх рівнин загинули.

Повітря поволі наповнилося якимось химерним неземним світінням, воно перестало бути невидимим і тепер немов горіло зсередини, світилося то рожевим, то бузковим, то синювато-жовтим і видавало невловимо-солодкий ефемерний запах, який неможливо було розпізнати. Дерева мерехтіли, над головами Клірі з’явилися гало з язичків вогню, а волосинки на їхніх руках жорстко настовбурчилися. Це тривало цілий день, поволі сходячи нанівець на схід, і повністю звільнило мешканців будинку від грізних і моторошних чар лише на заході сонця; всі були збуджені, роздратовані й ніяк не могли заспокоїтися. Не випало ані краплини дощу. Все це скидалося на смерть із подальшим воскресінням, бо всім вдалося пережити атмосферний катаклізм неушкодженими. Цілий наступний тиждень тільки й розмов було, що про буревій.

— Ще й не таке буде, — нудним голосом попередила Мері Карсон.

І мала рацію. Друга суха зима, попри відсутність снігу, виявилася холоднішою, ніж передбачали. Вночі землю вкривав іній у кілька дюймів завтовшки, і пси тремтіли у своїх будках, зігріваючись тим, що досхочу запихалися кенгурятиною та горами сала з забитої господарської худоби. Була принаймні одна перевага У холодної погоди: можна було попоїсти свинини та яловичини замість обридлої баранини. У будинку в камінах розкладали ревучі багаття, а чоловіки мали за кожної нагоди повертатися додому, бо вночі на пасовиськах вони страшенно замерзали. Зате стригалі, приїхавши на роботу, перебували у майже святковому настрої: їм працювалося швидше, і вони менше пітніли. У великому сараї кожне робоче місце стригаля позначалося колом світлішого кольору, бо на тому місці стригалі стояли ось уже півстоліття, і їхній ядучий піт відбілив дощату долівку.

Від колишньої повені ще лишалася яка-не-яка трава, але вже й вона загрозливо тоншала й лисіла. День за днем небо оповивали темні хмари, але дощ не приходив. На вигонах сумовито завивав вітер, женучи перед собою пасма пилюки немов пасма зливи, мучачи спраглий розум картинами дощу та води, бо дуже схожими на дощ були ці пориви гнаного вітром пилу.

На пальцях у дітей з’явилися обморожені плями, малі намагалися не всміхатися, бо їм боліли тріснуті пересохлі губи, а коли вони знімали шкарпетки, то їхні п’яти та гомілки кровоточили. Не вдавалося зберегти тепло на холодному вітрі, надто через те, що будинки спроектували так, щоби вбирати кожен випадковий подув повітря, а не захищати від нього. Спати лягали в крижаних спальнях, прокидалися теж у крижаних і терпляче чекали, коли матуся виділить трохи гарячої води з чайника, щоб умивання не перетворювалося на болісну муку, супроводжувану торохтінням зубів.

Одного дня малий Гал став кашляти та хрипіти, хлопчик швидко слабшав. Фіона робила йому клейкі припарки з деревного вугілля, розтирали його маленькі груди, але, схоже, ці припарки не допомагали. Спершу вона надміру не турбувалася, але під вечір стан малого погіршився настільки швидко, що вона вже й не знала, що робити. Меґі ж сиділа біля Гала, заламуючи руки, і нескінченним потоком повторювала молитви «Отче Наш» та «Слався, Богородице». Коли о шостій повернувся Педді, дихання малого було чути аж на веранду, а губи його посиніли.

Педді відразу ж подався до великого маєтку, щоб зателефонувати лікарю, але той перебував за сорок миль від них у іншого хворого. На сковорідці розігріли сірку і потримали Гала над нею, щоби він викашляв перетинку, яка душила його, але ослаблий малюк вже не міг прокашлятися. Він синів і судомно дихав. Меґі сиділа поруч, тримаючи його, і молилась; серце її розривалося від горя, бо вона бачила, що малюку все важче дається кожний вдих.

З усіх дітей Гал був їй найдорожчим, вона була йому як мати. Іще ніколи їй не хотілося бути дорослою матір’ю, як Фіона, бо чомусь Меґі вважала, що тоді вона неодмінно придумала б, як врятувати малюка. Розгублена й перелякана, вона притискала до себе хлопчика, намагаючись допомогти йому дихати.

Їй навіть на думку не спадало, що він може померти, навіть тоді, коли Педді та Фіона, не знаючи, що робити, впали біля ліжка навколішки і почали молитися. Опівночі Педді розчепив із рук Меґі непорушне тіло хлопчика і поклав його на подушки.

Меґі різко розплющила очі — вона задрімала, заспокоєна тим, що Гал припинив пручатися.

— Ой, татку, йому вже покращало! — сказала вона.

Педді похитав головою; він умить якось скоцюрбився і постарів, а лампа висвітлювала на його голові та бороді морозні пасма сивини.

— Ні, Меґі, Галу не стало краще в тому сенсі, що ти думаєш, але він упокоївся. Пішов до Бога, і тепер йому не боляче.

— Татко хоче сказати, що Гал помер, — мовила Фіона байдуже.

— Ой, татку, ні! Він не може померти!

Але маленьке створіннячко, що лежало у кубельці з подушок, і справді було мертвим. Меґі збагнула це, як тільки глянула на нього, хоча раніше ніколи не бачила, як помирають люди. Гал був схожий на ляльку, а не на дитинча. Вона підвелася і вийшла до хлопців, які сиділи у тривожному очікуванні біля плити в кухні; місіс Сміт, вмостившись неподалік на жорсткому стільці, приглядала за крихітними двійнятами: їхнє ліжко перенесли до кухні, щоб їм було тепліше.

— Він щойно помер, — мовила Меґі.

Стюарт підняв очі, виринувши з глибокої задумливості.

— Так краще, — сказав він. — Тепер він спочине у мирі. — Коли до кухні увійшла Фіона, він підвівся, підійшов до неї і, не торкаючись її, сказав:

— Мамо, ти, напевне, втомилася. Іди лягай спати. Я розпалю тобі вогонь у спальні. Іди собі й лягай.

Фіона обернулася і, не кажучи ні слова, пішла за Стюартом. Боб підвівся і вийшов на веранду. Решта хлопців трохи посиділи, неспокійно вовтузячись, а потім приєдналися до Боба. Педді взагалі не з’явився. Місіс Сміт мовчки викотила дитячий візок із кутка на веранду, обережно поклала до нього сплячих Джимса та Петсі й повернула до Меґі своє заплакане обличчя.

— Меґі, я повертаюся до великого будинку і забираю з собою Джимса й Петсі. Вранці повернуся, але буде краще, якщо малі на деякий час залишаться з Мінні та Кет. Скажи про це матері.

Меґі сіла на стілець і склала на колінах руки. Вона так любила його — а він помер! Помер маленький Гал, якого вона доглядала і любила, як мати. Місце в її душі, яке він займав, ще не спорожніло, вона й досі відчувала теплоту його тільця біля своїх грудей. Було жахливо усвідомлювати, що вона вже ніколи не відчує його вагу на своїх руках, вона так звикла до нього за довгі чотири роки. Ні, нема чого плакати. Сльози — то для Аґнеси, для болючих порізів у її тоненькій оболонці самоповаги, для дитинства, яке тепер назавжди лишилося в минулому. А цей тягар їй доведеться нести до скону, і жити всупереч йому.

Жага життя в одних людях дуже сильна, в інших — слабша. У Меґі ж вона була міцною та досконалою, як сталевий трос.

В такому стані й застав її отець Ральф, коли приїхав разом із лікарем. Меґі мовчки показала на коридор, але навіть не поворухнулася, щоб піти за ними слідком. І минуло багато часу, перш ніж священик зробив те, що хотів зробити увесь час, відтоді як йому додому зателефонувала Мері Карсон — підійти до Меґі, побути з нею, зігріти бідолашну, всіма забуту дівчинку своїм внутрішнім теплом. Він знав, що навряд чи хтось повною мірою розумів, як багато значив для неї Гал.

Але то сталося не відразу. Спочатку треба було провести соборування — на той випадок, якщо душа ще не покинула тіло; побачитися з Фіоною; побачитися з Педді, заспокоїти їх добрим словом та практичною порадою. Лікар прийшов і пішов, засмучений, але за час своєї практики він давно звик до подібних трагедій, які були неминучими у цьому Богом забутому краї. З того, що йому розповіли, він виснував, що мало чим зміг би допомогти вдалині від шпиталю з досвідченим персоналом. Такі, як він, часто йшли на ризик, сміливо дивилися в обличчя своїм демонам — і вперто продовжували жити й працювати. У посвідченні про смерть він написав — «круп». То був зручний діагноз.

Нарешті отець Ральф виконав свої офіційні обов’язки. Педді пішов до Фіони, а Боб із хлопцями подалися до сараю, щоб змайструвати маленьку домовинку. Стюарт лежав на підлозі у спальні Фіони, і його красивий профіль, такий схожий на материн, осяювало нічне небо за вікном. А Фіона, що лежала на подушці рука в руку з Педді, поглядала на темну фігуру, що купою лежала на холодній підлозі. Була п’ята година ранку, півні сонно завовтузилися, але темрява відступить не скоро.

Забувши зняти з шиї пурпурову накидку, отець Ральф нахилився над кухонним каміном, розпалив у ньому з тліючих головешок сильний вогонь і, прикрутивши на столі лампу, сів на дерев’яний ослін напроти Меґі. Вона швидко дорослішала; вона наче взула чоботи-скороходи і от-от мала наздогнати його. Дивлячись на Меґі, він відчув свою неадекватність сильніше, аніж будь-коли у житті, сповненому гризучого й надокучливого сумніву у власній хоробрості. От тільки чого він боявся? З чим, на його думку, він не зміг би впоратися, якби зустрівся з ним віч-на-віч? З іншими людьми він міг бути сильним, інших людей він не боявся; але в душі його жив страх, страх перед отим безіменним чимось, яке крадькома прослизне в його свідомість, коли він навіть не підозрюватиме про це. А Меґі, яка була на вісімнадцять років молодшою за нього, подорослішала швидше, аніж він.

Ні, вона не свята і не така, як усі. Річ у тім, що вона ніколи ні на що не скаржилася, бо мала благословенний — чи проклятий? — дар сприймати все таким, як воно є. Щоб не траплялося чи мало трапитися, Меґі зустрічала його, приймала його і відкладала до скарбнички своєї душі, щоб підтримувати вогонь її життя. Як вона цього навчилася? І чи можна цього навчитися? Чи, може, уявлення про Меґі — це лише плід його фантазії? І яке це мало значення? Що важливіше: те, якою вона насправді є, чи те, якою він її собі уявляє?

— Ох, Меґі, Меґі, — безпорадно мовив він.

Дівчинка повернула до нього свій уважний погляд, і крізь її біль пробилася усмішка всепоглинаючої любові, ще не стриманої обмеженнями й табу, притаманними жіноцтву, бо вони ще не встигли стати частиною її всесвіту. Така сильна любов до нього приголомшила священика, поглинула його, і йому страшенно захотілося, щоби Бог, чиє існування він інколи ставив під сумнів, створив його для цього світу ким завгодно, але тільки не Ральфом де Брикасаром. Невже це й було воно — оте невідоме, якого він так боявся? Господи, ну чому ж він так покохав її? Але, як і завжди, Бог не відповів на його запитання, а Меґі так і сиділа, усміхаючись йому.

На світанку Фіона встала приготувати сніданок, Стюарт допомагав їй, а потім прийшли місіс Сміт із Мінні та Кет; жінки стали учотирьох біля плити й стиха заговорили, немов об’єднані спільним горем змовники, але ані Меґі, ані священик не зрозуміли, про що йшлося. Після сніданку Меґі пішла робити оббивку для маленького дерев’яного ящичка, змайстрованого хлопцями; вони відполірували його і вкрили лаком. Фіона мовчки подала Меґі біле атласне плаття, яке вже давно стало кремовим від старості, дівчинка порізала його на пасма і приміряла їх до жорстких контурів інтер’єру домовинки. Поки отець Ральф робив підкладку з рушників, Меґі зшила шматки атласу на машинці, й вони разом прикріпили оббивку кнопками. Фіона вдягла свого хлопчика в його найкращий вельветовий костюмчик, причесала його і поклала у м’яке гніздечко, яке зберігало її запах, а не запах Меґі — його справжньої матері. Педді зі сльозами на очах закрив кришку домовини — вперше у своєму житті він втратив дитину.

Вперше за багато років вітальня маєтку на Дрогеді знову перетворилася на каплицю: на одному боці спорудили вівтар, обтягнутий золотистою накидкою, за оздоблення якої Мері Карсон заплатила свого часу тисячу фунтів черницям-урсулинкам. Місіс Сміт прикрасила кімнату та вівтар зимовими квітами із парків Дрогеди: жовтофіолями, первоцвітами та пізніми трояндами; запахи цих пишних рожевих та жовто-коричневих натюрмортів якимось магічним чином зливалися в один спільний аромат. Отець Ральф, у альбі без мережива та чорній ризі без найменших прикрас, відправив заупокійну службу.

Як і на більшості великих ферм австралійської глушини, Дрогеда ховала своїх померлих на власній землі. Цвинтар розташовувався поза парком на зарослих вербами берегах струмка за огорожею з пофарбованого в біле кованого заліза. На цвинтарі було зелено навіть у засуху, бо він поливався водою з великих баків. Тут, у шикарному мармуровому склепі, покоївся Майкл Карсон зі своїм маленьким сином; на фронтоні стояв ангел у людський зріст — із мечем у руках він охороняв спокій померлих. Мавзолей оточували десь близько десятка менш претензійних поховань, позначених лише простими дерев’яними хрестами з дерева та акуратно огороджених білим штахетником. На декотрих із них навіть імен не було: наприклад, на могилі одного стригаля без роду й племені, який загинув у випадковій бійці у бараці; лежали там і кілька безіменних сезонних робітників, що знайшли на Дрогеді своє останнє пристанище; покоїлися там невідомо чиї кості, знайдені на одному з пасовиськ. Над останками персонального китайського кухаря Майкла Карсона вивищувалася величезна рожева парасолька; здавалося, що її маленькі дзвіночки увесь час сумно видзвонювали його ім’я: Хі Сін, Хі Сін, Хі Сін! Була там могила погонича, де на хресті сповіщалося «Чарлі з водокачки — він був гарним хлопцем», а поряд іще декілька могил зі схожими нехитрими написами; в декотрих поховання лежали жінки. Але така простота не пасувала Галу, племіннику господині. Тому його поховали у склепі й закрили вишуканими бронзовими дверцятами.

* * *

Невдовзі всі перестали говорити про Гала і згадували його лише у минулому часі. Меґі ні з ким не ділилася своєю печаллю; її біль був позначений перебільшеним та загадковим незбагненним відчаєм, часто притаманним дітям. Але сама її юність поховала цей біль під шаром щоденних подій і применшила його значущість. Хлопці не надто побивалися за померлим, один лише Боб горював, бо був уже достатньо дорослим, щоб прив’язатися до меншого братика. Педді також горював, але ніхто не знав, чи горювала Фіона. Здавалося, вона дедалі більше відсторонювалася від чоловіка та дітей, від будь-яких почуттів взагалі. Саме через це Педді був вдячний Стю за турботливе ставлення до матері, за ту ніжність, яку він їй виказував. Один лише Педді знав, як Фіона зустріла його, коли він повернувся з Джилі без Френка. В її великих сірих очах не блиснуло ані вогника хоч якогось почуття — ні суворості, ні звинувачення, ні ненависті, ні печалі. Наче вона вже давно чекала цього удару, як чекає кулі відбракований пес, відаючи наперед свою долю і не маючи змоги уникнути її.

— Я знала, що він не повернеться, — мовила вона.

— Може, й повернеться, якщо ти швидко напишеш йому, Фіоно, — заперечив Педді.

Фіона похитала головою і, як зазвичай, без пояснень. Це на краще, що Френк вирішив будувати власне життя далеко від неї та Дрогеди. Вона надто добре знала свого сина і вірила, що одне мовлене нею слово зможе його повернути. Тому Фіона вирішила, що ніколи не промовить це слово. Ніколи. Хоч як би довго не тягнулися дні, сповнені гіркоти життєвої поразки, вона зноситиме це мовчки. Педді не був чоловіком її мрій, але не було для неї на землі чоловіка кращого за Педді. Фіона належала до людей з емоціями такими сильними, навіть нестерпними, що заважають жити, і життя дало їй гіркий урок. Майже двадцять п’ять років намагалася вона затоптати і винищити у своїй душі сильні емоції, й переконати себе, що насамкінець її впертість таки візьме гору.

* * *

Життя тривало, підкоряючись нескінченному бігу по колу, притаманному цим краям; наступного літа прийшли дощі, не мусонні, а те, що від них лишилося. Вони наповнили струмок і баки, напоїли спрагле коріння трави і перетворили на губку всюдисущу пилюку. Мало не плачучи від радощів, чоловіки зайнялися сезонними роботами, заспокоєні тим, що тепер їм не доведеться розвозити вівцям корм. Трава протрималася достатньо довго, а потім її змінить соковитіша зелень чагарників. Але так було не на всіх фермах навколо Джилі. Кількість худоби на фермі повністю залежала від її розпорядника. Для свого розміру Дрогеда мала небагато худоби, і це означало, що трави тут вдосталь.

Ягніння та наступні метушливі тижні були найважчими в календарі вівчаря. Кожне народжене ягня треба було спіймати, зав’язати йому «бубликом» хвоста, залишити на вусі помітку і, якщо це був баранець не для розплоду, — каструвати. То була брудна жахлива робота, від якої вони геть просякали кров’ю, бо був лише один спосіб впоратися з тисячами баранців у дуже стислий термін: затиснути яєчка між пальцями, відкусити їх і виплюнути на землю. Скручені жерстяними смужками хвости баранчиків та овець, не маючи змоги рости, поступово втрачали необхідний для їхнього розвитку притік крові, набухали, а потім всихали й відпадали.

Це були найкращі у світі вовняні вівці, вирощувані у масштабах, немислимих для інших країн, до того ж із залученням мінімальної кількості робочої сили. Все тут спрямовувалося на бездоганно організоване виробництво бездоганної вовни. Доводилося займатися «чикриженням»; річ у тім, що шерсть довкола задньої частини вівці ставала смердючою від екскрементів, там заводилися мухи, вона чорніла і злипалася в так звані кізяки. Цю частину тіла вівці слід було коротко підстригати, або ж «чикрижити». То була неважка стригальська робота, але дуже неприємна, бо доводилося мати справу зі смердючими екскрементами та мухами, але оплачувалася вона за вищими розцінками. А ще було так зване купання: тисячі й тисячі овець, які безперервно мекали й стрибали, треба було зігнати докупи за допомогою псів, а потім прогнати крізь лабіринт кошар із заповненими фенілом ямами, щоб позбавити тварин від кліщів та паразитів. Завершальною процедурою було вливання ліків: величезними шприцами у горлянки тваринам заливалися протиглисні препарати.

Роботи з вівцями ніколи не скінчалися: одна закінчувалася, а друга починалася. Овець збирали в отари і сортувати, переганяли з одного вигону на інший, запліднених і незапліднених, обрізаних і обстрижених, дезінфікованих та напоєних протиглисними препаратами, інколи їх забивали і відправляли на продаж. Окрім овець, на фермі Дрогеда вирощувалося до тисячі голів великої рогатої худоби, але вівчарство було набагато вигіднішим, тому в добрі часи Дрогеда мала одну вівцю на два акри землі, що в сумі давало сто двадцять п’ять тисяч овець. Оскільки вівці на фермі Дрогеда були мериносами, їх ніколи не продавали на м’ясо; коли вівця з роками втрачала здатність давати якісну вовну і ставала цінною лише для шкіряних заводів та шкуродерень, її відправляли на продаж виробникам шкіри, ланоліну, жирів та клею.

Отак і сталося, що життя наповнило сенсом класику австралійської літератури. Для родини Клірі читання книжок стало важливішим, ніж будь-коли, бо жили вони на Дрогеді ізольовані від усього світу, і єдиною ланкою, яка забезпечувала з ним зв’язок, було магічне друковане слово. Але бібліотеки поблизу не було, як колись у Новій Зеландії, не можна було щотижня вирушати до містечка за поштою, газетами та стосом свіжих книжок, як колись у Новій Зеландії. Отець Ральф заповнив цю порожнечу, спустошивши бібліотеку в Джилленбоуні, а також свою власну та книжні полиці в монастирі. На свій превеликий подив він невдовзі виявив, що за допомогою Блуї Вільямса та його поштової вантажівки мимоволі організував цілу бібліотеку австралійської літератури. Вантажівка Вільямса безперервно розвозила книжки — потерті, засмальцьовані пальцями томики, які переміщалися сільськими дорогами від Дрогеди до Бугели, від Діббан-Діббана до Брейк-і-Пула, від Куннамутти до Іч-Візге. І їх із вдячністю хапали люди, спраглі до духовної поживи та можливості втекти від занудливої реальності. Книги, що припали до душі, завжди поверталися з великою неохотою, та отець Ральф із черницями ретельно реєстрували, які книжки і де затримувалися надовго, після чого отець Ральф замовляв у агенції новин міста Джилленбоун додаткові примірники і, й оком не зморгнувши, записував їх на рахунок Мері Карсон як подарунки, зроблені нею Товариству книголюбів при монастирі Святого Хреста.

То були дні, коли окремим щасливцям зрідка випадало натрапити в книзі на цнотливий поцілунок, коли почуття читачів не збурювалися еротичними пасажами, тому демаркаційна лінія між книжками для дорослих та дітей була досить умовною. І читачеві віку Педді було не соромно зачитуватися книжками, які обожнювали і його діти. Серед цих книжок були «Крихітка Дот і кенгуру», цикл романів «Біллабонґ» про Джима, Нору та Воллі та безсмертне творіння місіс Енні Ганн «Ми з глушини». Вночі на кухні Клірі по черзі читали уголос вірші «Банджо» Патерсона та Кларенса Джеймса Денніса, із завмиранням серця слідкували за пригодами «Чоловіка зі Сніжної ріки», сміялися над «Сентиментальним хлопцем» та його Дорін, або крадькома витирали мимовільні сльози, пролиті над «Смішливою Мері» Джона О’Хари.

Я листа йому писав, навмання той лист послав,

бо не знав я

Достеменно, де і як його знайти;

Написав-то, як зумів, в Лаклен, де його зустрів

Багатенько років тому; там він стригалем робив;

Тож в адресі я вказав (бо другої і не знав):

«Кленсі, що з ріки Розлив».

Ось приходить відповідь чудернацьким почерком,

(Наче пальцем писана, вмоченим в смолу),

Прислана вона була стригалем-напарником,

Я цю відповідь дослівно наведу:

«Нещодавно Кленсі до Квінсленду подався,

Бо туди худобу перегнати має,

Де ж він тепер їде і куди подівся,

Знати ми не можемо, та й ніхто не знає».

Враз малюю я у своїй

Збудженій фантазії

Образ мого приятеля верхи на коні,

Там, де шлях курний проліг

Скотарів із Заходу

Він жене собі худобу берегом ріки.

Ось і вечір, вівці біля броду,

З Куперкріка п’ють холодну воду…

Вівця за вівцею поволі чвалає,

А мій Кленсі їде ззаду

Та й пісню співає,

Тому і співає, що утіхи має,

Про які панок із міста й знати не знає.

Вітерець шепоче, тихо річка лине

На привалі вірні друзі на нього чекають,

Бачить він перед собою сонячні долини,

А вночі величні зорі Кленсі привітають.

«Кленсі з Розливу» любили всі, а улюбленим поетом був «Банджо». Може, то й були нашвидкуруч зліплені й не надто талановиті вірші, але вони й не призначалися для витончених рафінованих знавців, а простим людям, написані простими людьми, і серед тогочасних австралійців було значно більше тих, хто міг процитувати напам’ять саме ці вірші, а не вірші Теннісона та Вордсворта зі стандартної шкільної програми, бо ці поети, творячи власний, якісніший різновид нашвидкуруч зліпленої халтури, надихалися Англією, а не Австралією. Для Клірі поля нарцисів та зарості лілей не означали нічого, бо жили вони у кліматі, де цих рослин не могло бути.

Клірі розуміли поетів-співців австралійської глушини краще за інших, бо ріка Розлив була неподалік, а перегін овець був мало не щоденною реальністю на МПХ. Існував офіційний Маршрут Перегону Худоби, або МПХ, який зміївся вздовж ріки Барвон незайнятими землями, що належали англійській короні, й використовувався для переміщення живої товарної худоби з одного боку східної частини континенту на другу. У давнину погоничі з їхніми вічно голодними отарами, що знищували траву, були небажаними гостями; особливо ненависними для скватерів були погоничі буйволів, бо величезні, до вісімдесяти тисяч голів, стада биків дюйм за дюймом спустошували їхні найкращі пасовиська. Але тепер, коли започаткували офіційний маршрут перегону худоби, а погоничі буйволів канули в Лету, між мандрівною та осілою публікою встановилися більш-менш доброзичливі стосунки.

Нечасті погоничі, що заїжджали випити кухоль пива та скуштувати домашньої їжі, були бажаними гостями. Інколи з ними мандрували жінки на старих пошарпаних бідарках, запряжених відбракованими зі стада кіньми та обвішаних казанками, чайниками та пляшками, які несамовито торохтіли та дзенькотіли. То були найжиттєрадісніші або навпаки найпохмуріші жінки Глушини, що мігрували від Кайнуни до Пару, від Гундівінді до Гандагая, від Кетрін до Каррі. Дивні якісь були ті жінки: ніколи не мали даху над головою і ніколи не клали м’яких матраців під свої міцні, немов залізні спини. Чоловікам до них далеко, бо були ці жінки грубими та загартованими, як та земля, що оберталася під їхніми невтомними ногами. Дикі, наче птахи на висмоктаних сонцем деревах, їхні дітлахи сором’язливо ховалися за колесами тарантаса або тікали під надійний захист стосу дров, поки їхні матері за чашкою чаю пліткували та розповідали різні бувальщини, обмінювалися неймовірними історіями та книжками, обіцяли передати таємничі послання Гупірону Колінзу чи Брамбі Вотерсу та переказували фантастичну оповідку про молодого вівчаря-англійця з Гнарлунга. І чомусь ніхто не сумнівався, що ці неприкаяні мандрівники, ховаючи дитину, чоловіка чи жінку, неодмінно виривали могилу на якійсь ділянці МПХ під якимось вікопомним евкаліптом, котрий здавався непримітним і схожим на інші лише для тих, хто не знав, що любляче серце здатне вирізнити у диких заростях одне-єдине і таке дороге йому дерево.

Меґі геть нічого не знала навіть про значення фрази «факти статевого життя», бо обставини складалися таким чином, щоб всіляко перекрити шляхи, якими вона могла б про ці факти дізнатися. Її батько чітко провів лінію між чоловічою частиною родини та жіночою. Такі теми, як розмноження, вагітність та залицяння ніколи не обговорювалися в присутності жінок, перед якими чоловіки родини Клірі з’являлися тільки повністю вдягненими. Ті книги, які могли б дати Меґі хоч якусь зачіпку і стати підґрунтям для роздумів, на Дрогеді ніколи не з’являлися, а ровесниць-подруг, які якось посприяли б «освіті», вона не мала. Її життя обмежувалося потребами домашнього господарства, а в самому будинку ніякої сексуальної активності не помічалося. Усі тварини на Гоум Педдок були стерильні. Коней Мері Карсон не розводила, а купувала у Мартіна Кінґа з Бугели; для власників ферм, які не займалися конярством, жеребці були докукою, тому на Дрогеді жодного жеребця не тримали. Правда, там був один бик, люта й скажена тварюка, але до його загороди суворо заборонили наближатися, і тому нажахана Меґі й близько до цього бика не підходила. Пси трималися в будках та на ланцюгах, і їхнє парування перетворювалося на науково впорядковану процедуру, за якою наглядали пильні орлині очі Педді чи Боба; тому собаки теж були поза межами досяжності. Часу ж спостерігати за свинями Меґі не мала, до того ж вона терпіти їх не могла і страшенно не любила їх годувати. Фактично, окрім своїх маленьких братів-двійнят, Меґі не мала часу за кимось і чимось спостерігати. Але невігластво породжує невігластво: тіло та розум, що не прокинулися, сплять і не помічають подій, які просвічена свідомість помічає та розкладає по поличках суто механічно.

Перед своїм п’ятнадцятим днем народження, коли літня спека сягнула піку, Меґі помітила на своїх підштаниках довгасті коричневі плями. Два-три дні по тому вони зникли, але через півтора місяці з’явилися знову — і її сором переріс у страх. Спочатку вона подумала, що погано вимила сідниці, й тому відчула страшенне приниження й сором, але коли плями з’явилися вдруге, то зрозуміла, що то кров. Вона й гадки не мала, звідки та кров могла узятися, і тому вирішила — що з сідниць. Через три дні млява кровотеча припинилася і не з’являлася понад два місяці; Меґі тишком-нишком випрала підштаники, і це пройшло непоміченим, бо на ній лежало все прання. Наступного разу з кров’ю прийшов біль — вперше у її житті. Цього разу кровотеча була сильнішою, значно сильнішою. Поцупивши у двійнят кілька пелюшок, Меґі спробувала обв’язатися під своїми підштаниками, страшенно перелякавшись, що кров може проступити назовні.

Смерть, що забрала Гала, була схожа на бурхливий візит примарних потойбічних сил; але оце повільне вгасання її власного життя здалося їй неймовірно жахливим. Як піти до батька чи матері й розповісти, що вона помирає від якоїсь сороміцької ганебної хвороби, яка завелася у неї між сідницями? Тільки Френку могла Меґі вилити свої страждання, але Френк був так далеко, що вона навіть не знала, де його шукати. За чашкою чаю жінки часто розповідали про пухлини та рак, про повільну моторошну смерть, якою померли їхні матері та сестри, і Меґі, наслухавшись цих оповідок, впевнила себе у тім, що її підточує, виїдаючи нутрощі, якась пухлина, що поступово підбирається до її переполоханого серця.

Її уявлення про такий стан, як смерть, були нечіткі, вона навіть не мала уявлення, у якому статусі вона опиниться у потойбічному світі. Релігія була для Меґі набором законів та правил, а не духовним явищем, тому нічим допомогти їй не могла. У її охопленій панікою свідомості переплуталися уривки слів та фраз, мовлених її батьками, їхніми приятелями, черницями, священиками під час служби та лиходіями з прочитаних книжок, які погрожували помстою добрим людям. Ніяк не могла Меґі примиритися з думкою про смерть; ночами лежала вона, пригнічена і переполохана, намагаючись уявити, що таке смерть: чи безконечна ніч, чи вогненне провалля, яке треба перестрибнути, щоб дістатися золотих ланів із протилежного боку, чи схожа на гігантську повітряну кулю сфера з височенними хорами, до якої крізь мозаїчне скло просочується приглушене світло?

Вона стала тихою та мовчазною, але не такою, як Стюарт у своїй миролюбній замріяній самотності; то було перелякане заціпеніння кролика під немиготливим поглядом удава. Коли до неї хтось несподівано звертався, Меґі підскакувала, коли ж малі двійнята плакали й гукали її, вона метушилася біля них, болісно картаючи себе за своє недбальство. Коли ж їй випадала вільна година, вона тікала на цвинтар до Гала — єдиного мерця, якого добре знала.

Усі помітили в ній цю переміну, але сприйняли її як ознаку дорослішання, хоча ніхто не задався питанням: а що означало для Меґі те дорослішання? До того ж дівчині вдавалося приховувати свій сум та переляк. Попередні уроки були засвоєні добре: вона мала феноменальне самовладання, а її гординя була величезною й непереборною. Ніхто й ніколи не дізнається, що відбувається у неї всередині, фасад до кінця лишатиметься бездоганним. Бо перед нею були приклади: і Фіона, і Френк, і Стюарт, а вона з ними одної крові, отже, це невід’ємна частина її натури та спадковості.

Але отець Ральф, часто буваючи на Дрогеді, помітив цю зміну в Меґі, цей перехід від гарненької жіночності до придушення всіх проявів життєвої сили та бадьорості. Його стурбованість швидко переросла в тривогу, а тривога — у страх. Перед його очима відбувалося фізичне й духовне всихання; Меґі віддалялася від родини, і йому страшенно боляче було бачити, як дівчинка перетворювалася на ще одну Фіону. Великі очі на маленькому схудлому личку стали ще більшими; здавалося, вони зі смертним страхом вдивлялися в якусь жахливу перспективу, а молочно-матова шкіра, яка ніколи не знала ані засмаги, ані ластовиння, ставала дедалі прозорішою. І отець Ральф подумав, що коли це триватиме далі, одного дня вона зникне, поглинута власними очима, немов змія, що ковтає власний хвіст, і полине всесвітом як майже непомітний стовпчик сіро-скляного світла, видимий тільки краєм людського зору, туди, де ховаються привиди і білими стінами повзає всяка нечисть.

Що ж, треба дізнаватися, у чім річ, навіть якщо правду доведеться витягувати силоміць. Останнім часом Мері Карсон стала вкрай капризною та нетерпимою: ревнувала його до кожної хвилини, проведеної в будинку старшого скотаря; і тільки безгранична терплячість розумного й хитрого чоловіка дозволяла йому стримувати і приховувати свій бунт проти її власницьких інстинктів. Навіть химерна одержимість Меґі не завжди затьмарювала притаманну йому практичність, і отець Ральф із приємністю спостерігав, як його чарівливий шарм справляє враження навіть на таку злостиву й уперту істоту, як Мері Карсон. І поки ця приспана турбота про одну-єдину людину била копитом і гризла вудила в його свідомості, священик помітив у своїй душі ще одне почуття, яке існувало пліч-о-пліч із першим: холодна й жорстока рішимість перехитрити й надурити цю марнославну владну жінку. О, йому завжди це подобалося! Стара павучиха ніколи не візьме над ним гору!

Нарешті йому вдалося вислизнути з-під невсипної уваги Мері Карсон і застукати Меґі на маленькому цвинтарі в тіні блідого і якогось зовсім не войовничого ангела-месника. Вона витріщалася на сентиментально-безтурботне обличчя скульптури, і отцю Ральфу подумалося, що її обличчя паралізував страх, як витончений контраст між почуттям і нечутливістю. Але що ж робить тут він, бігаючи за дівчиною, наче метушлива квочка? І яке йому до цього діло, бо то її мати і батько мають перейматися, що сталося з їхньою донькою! Але не бачили вони нічого небезпечного, не значила вона для них так багато, як для нього. До того ж він — священик і тому має втішати самотніх або тих, хто впав у відчай. Він не міг спокійно дивитися, як вона страждає, і аж зіщулювався від усвідомлення того, наскільки прив’язався до цієї дівчинки за час знайомства. З Меґі він пов’язував чимало подій та спогадів — і йому було страшно. Любов до неї та інстинкт священика, що змушували отця Ральфа запропонувати себе в будь-якій духовній іпостасі, вступили в конфлікт із паралізуючим страхом: він боявся стати необхідним для якоїсь людини, боявся, що ця людина стане також необхідною йому.

Зачувши кроки священика по траві, Меґі різко обернулася, склала руки на колінах і сором’язливим поглядом втупилася собі під ноги. Він сів біля неї, сплів руки на колінах; складки сутани спадали вниз, граціозні, як і те струнке тіло, що крилося під нею. Що ж, немає сенсу дурня водити, подумав священик; якщо вона відразу нічого не скаже, то надалі — й поготів.

— Що з тобою сталося, Меґі?

— Нічого, отче.

— Я тобі не вірю.

— Благаю вас, отче, не треба! Я не можу вам сказати!

— Ой, Меґі, маловірна Меґі! Ти можеш казати мені все, що завгодно, розповідати про все, що є у цьому світі. Саме для цього я тут, саме тому я священик. Я обраний представник Господа на землі, я вислуховую людей від Його імені. А ще, моя маленька Меґі, не існує нічого в Його всесвіті, чого б Він та я не змогли б, змилостивившись, простити. Ти мусиш розповісти мені, що сталося, бо кому ж, як не мені, допомагати тобі? Скільки я житиму, я намагатимуся допомагати тобі, оберігати тебе. Іншими словами, я стану твоїм ангелом-хранителем, до того ж — кращим за отой шматок мармуру в тебе над головою. — Він глибоко вдихнув і нахилився до неї. — Скажи, якщо ти мене любиш!

Вона судомно зчепила руки.

— Отче, я помираю! У мене рак!

Спочатку він відчув нестримне бажання розреготатися, бо на нього шумною хвилею накотилося відчуття полегшення; але потім священик поглянув на прозору синювату шкіру, на змарнілі рученята, і смуток охопив його, йому захотілося вити і криком кричати до небес через таку волаючу несправедливість. Ні, Меґі нічого б не придумала просто так; має бути якась причина.

— А звідки ти це знаєш, мила моя?

Вона довго вагалася, а коли все ж таки наважилася, отцю Ральфу довелося нахилити голову ближче до її вуст, несвідомо пародіюючи позу священика, що вислухує сповідь; він прикрив рукою обличчя від її очей, підставив своє елегантне, немов точене, вухо і приготувався до найгіршого.

— Це триває шостий місяць, отче. У мене страшенно болить живіт, але це не схоже на розлиття жовчі, а ще… Отче, з моїх сідниць виливається стільки крові!

Він мимовільно відсахнувся, чого з ним ніколи не траплялося у сповідальній кабінці, й ошелешено витріщився на пониклу від сорому голову дівчини. Скільки емоцій збурилося в його душі! Він не відразу зміг опанувати себе. Отець Ральф відчув приємне, але суперечливе полегшення: з одного боку він так розлютився на Фіону, що готовий був її вбити, а з іншого — його пронизала повага до маленької дівчини, яка так довго страждала і так добре трималася; а ще він відчув невимовну всеохоп-лювану збентеженість та розгубленість.

Річ у тім, що він теж був заручником свого часу та його звичаїв, як і Меґі. У кожному місті, де йому довелося служити, від Дубліна до Джилленбоуна, легковажні дівчата й повії навмисне приходили до сповідальної кабінки, щоби пошепки сповіщати йому свої фантазії як реальні події, переймаючись лише однією гранню його особистості — чоловічим началом і не бажаючи зізнатися самим собі, що здатність це начало розбудити за межами їхніх можливостей. Вони стиха бурмотіли про те, як чоловіки проникали в кожен їхній отвір, про сороміцькі заборонені ігри з іншими дівчатами, про хтивість та подружню зраду, а кілька дівчат із надзвичайно розвиненою уявою навіть розповідали про свої статеві стосунки зі священиками. Він незворушно вислуховував ці розповіді, відчуваючи лише огиду й презирство, бо після суворої дисципліни семінарії подібні спокуси чоловікові його покликання й типу витримати було надзвичайно просто. Але ті дівчата ніколи-ніколи не розповідали йому про оту таємничу властивість їхнього організму.

Хоч як він намагався, але не зміг стримати палючого припливу збентеження та ніяковості, що розлився по всьому його тілу; прикривши рукою скорчене гримасою обличчя і відвернувшись убік, отець Ральф де Брикасар чи не вперше в житті переживав приниження від того, що його обличчя спалахнуло сором’язливим рум’янцем.

Але він прийшов, щоб допомагати, а не червоніти. Переконавшись, що рум’янець минув, отець Ральф рвучко підвівся, підняв Меґі й посадовив її на пласке мармурове підніжжя пам’ятника — тепер їхні обличчя опинилися на одному рівні.

— Поглянь на мене, Меґі. Ні, ти поглянь на мене!

Вона підняла на нього переполохані очі — й побачила, що він усміхається. І враз її душа сповнилася радістю. Якби вона й справді помирала, то священик так не всміхався б; вона добре знала, як багато значила для нього, бо він ніколи цього не приховував.

— Меґі, ти не помираєш, і ніякого раку в тебе немає. Не мені розповідати тобі, в чім річ, та я краще розповім. Твоя мати мала розповісти тобі про це ще кілька років тому, приготувати тебе до цього, а чому вона це не зробила — поза межами мого розуміння.

Поглянувши на незбагненно-незворушного ангела вгорі, отець Ральф розсміявся своїм стриманим сміхом.

— Господи милосердний! І що ти тільки не змушуєш мене робити! — І продовжив, вже звертаючись до Меґі, яка з нетерпінням чекала його пояснень: — Колись, ставши дорослою жінкою і дізнавшись набагато більше про те, як влаштований світ, ти, можливо, згадаєш про цю розмову з ніяковістю, а може, навіть соромом. Але нічого сороміцького чи поганого в цьому немає. Розповідаючи тобі про це, я, як і в решті випадків, є інструментом у руках Нашого Господа. Це моя єдина функція на землі; іншої у мене не може бути. Ти була налякана, ти потребувала допомоги, і Бог послав тобі поміч у моїй скромній особі. Затям це, Меґі, затям добряче. Я священик Господа Бога і промовляю від його імені. З тобою, Меґі, трапилося те, що трапляється з усіма жінками. Один раз на місяць впродовж кількох днів із тебе виходитиме кров. Це починається приблизно у віці дванадцяти-тринадцяти років. До речі, тобі ж уже виповнилося тринадцять?

— Мені п’ятнадцять, отче.

— П’ятнадцять? Тобі? — Він похитав головою, до кінця не вірячи дівчинці. — Що ж, якщо ти так кажеш, то мені доведеться повірити тобі на слово. Тоді це означає, що ти розвинулася пізніше за більшість дівчат. Але ця кровотеча відбуватиметься щомісяця, аж поки тобі не виповниться років з п’ятдесят; в одних жінок вона трапляється з регулярністю фаз місяця, а у других — менш регулярно. У декотрих жінок крововиливи проходять безболісно, а інші мучаться від сильного болю. Ніхто не знає, чому в різних жінок це відбувається по-різному. Але те, що в тебе почалися крововиливи, означає, що ти стала зрілою. Ти знаєш, що означає «стати зрілою»?

— Звісно, що знаю, отче! Я ж книжки читаю. Це означає стати дорослою.

— Відповідь правильна. Допоки триватимуть ці виливи, ти будеш здатна народжувати дітей. Кровотеча — це частина циклу розмноження. Як відомо, у часи, що передували гріхопадінню, Єва не мала менструацій. Саме так і називається ця кровотеча — менструація. Менструювати. Затямила? Та коли Адам та Єва согрішили, Господь покарав жінку сильніше за чоловіка, бо насправді гріх стався саме через її провину. Вона ж бо спокушала чоловіка. Пам’ятаєш слова з Біблії: «В печалі народжуватимеш ти дітей своїх». Цими словами Господь хотів сказати ось що: для жінки все, що пов’язане з дітьми, буде пов’язано з болем. Діти — це велика радість, але й великий біль. Така твоя доля Меґі, й ти маєш із нею змиритися.

Вона цього не знала, але саме в такий спосіб отець Ральф надав би допомогу будь-кому зі своїх парафіянок, хоча й з меншою особистою зацікавленістю: лагідно, але дещо відсторонено, не асоціюючи себе з цією бідою. Можливо, простіше, з меншим пафосом, від чого його втіха та допомога були б тільки сильнішими. Він здавався вищим за ці життєві дрібниці, й від того вони самі здавалися неістотними та скороминущими. Отець Ральф робив це підсвідомо; жоден, хто приходив до нього за втіхою, не міг поскаржитися, що він поглянув на нього зверхньо та з погордою, або ж звинуватив у слабкості. Багато священиків змушували своїх парафіян почуватися винуватими, ницими та нічого не вартими. Але не такий був отець Ральф. Він давав людям відчути, що і в нього є свої печалі та болючі проблеми, дивовижні печалі та малозрозумілі їм проблеми, однак від цього вони не ставали менш реальними. Сам він не знав — і ніхто не роз’яснив йому, — що левова частка його привабливості та харизми полягала не в самій його особистості, а в чомусь піднесеному, майже божественному, і водночас — такому людяному, що виходило з його душі.

Що ж стосувалося Меґі, то він розмовляв із нею так само, як і Френк — як з рівною собі. Але він був старшим, мудрішим та освіченішим за Френка, і тому — набагато кращим повірником. А який чудовий був його голос із ледь помітним ірландським акцентом та округлою британською вимовою! Увесь страх та смуток, які так мучили Меґі, немов рукою зняло. Однак вона була молода, допитлива і тепер їй страшенно кортіло про все дізнатися, бо вона не переймалася химерною філософією тих, хто постійно скнів над питаннями не про власну сутність, а лише про власну видимість. Він був її другом, любовно випестуваним ідолом її серця, новим сонцем на її небосхилі.

— А чому не ви мали розповісти мені про це, отче? Чому ви сказали, що це слід було зробити матусі?

— Це тема, яку жінки тримають у межах свого кола. Говорити про свою чи чиюсь іншу менструацію в чоловічому товаристві не заведено. Про це говориться строго між жінками.

— А чому?

Він похитав головою і розсміявся.

— Чесно кажучи, я й сам не знаю чому. Мені навіть хочеться, щоб це було не так. Але можеш повірити мені на слово, що це саме так. Ніколи й нікому не кажи про це ані слова, окрім своєї матері. І не кажи їй, що ми про це з тобою говорили.

— Гаразд, отче, не скажу.

Виходить, бути дорослою жінкою та матір’ю — це до біса важко: скільки практичних міркувань потрібно тримати в голові!

— Меґі, йди додому і скажи матері, що у тебе почалися крововиливи. Попроси її показати тобі, що в таких випадках треба робити.

— А у мами теж трапляються крововиливи?

— Вони трапляються у кожної здорової жінки. Але під час вагітності вони припиняться і почнуться знову лише після того, як народиться немовля. Саме завдяки припиненню менструацій жінки й дізнаються, що вони вагітні.

— А чому вони припиняються під час вагітності?

— Не знаю. Справді не знаю. Вибач, Меґі.

— А чому кров виходить із моїх сідниць, отче?

Він досадливо витріщився на ангела, який відповів йому умиротвореним поглядом, анітрохи не переймаючись жіночими проблемами. Отець Ральф потрапив у делікатне становище. Дивно: чому Меґі так наполегливо намагається про все дізнатися, адже зазвичай вона така стримана! Однак він усвідомлював, що тепер став для дівчинки джерелом знань того, про що вона не зможе прочитати в книжках, він не міг виявляти перед нею ані найменшої ознаки ніяковості. Бо добре її знав. Інакше вона замкнеться у собі, й більше ніколи й нічого у нього не спитає.

Тому священик спокійно і терпляче пояснив:

— Кров виходить не з твоїх сідниць, Меґі. А з прихованого отвору попереду, який має стосунок до дітей.

— Ой, ви хочете сказати, що саме з того отвору вони й з’являються? — мовила Меґі. — А я завжди хотіла знати — звідки ж вони з’являються?

Він весело вишкірився і зняв її з п’єдесталу.

— Ну от і розібралися. Тепер ти знаєш, Меґі, звідки беруться діти?

— Ой, знаю, — відповіла Меґі з поважним виглядом, радіючи, що знає хоч щось. — Вони з’являються у жінок, отче.

— А коли вони у них з’являються?

— Коли жінкам забажається.

— І хто ж тобі про це розповів?

— Ніхто. Я сама здогадалася, — відповіла дівчинка.

Отець Ральф заплющив очі й сказав сам собі, що його ніяк не можна вважати боягузом за те, що він облишив цю тему і не став її розвивати. Так, він співчував Меґі, але більше нічим не міг їй допомогти. Хорошого потрошку.

7

Невдовзі Мері Карсон мало виповнитися сімдесят два, і вона задумала влаштувати на Дрогеді найгучніший за п’ятдесят років прийом. Її день народження припадав на початок листопада, коли було вже жарко, але ще терпимо — принаймні для корінних мешканців Джилленбоуна.

— Не забувайте, місіс Сміт, — прошепотіла Мінні. — Ой, не забувайте! Третього листопада народилася сама Вона!

— Ти про що, Мінні? — спитала економка. Кельтська загадковість Мінні справляла негативний вплив на її міцні й непорушні англійські нерви.

— Невже ви не знаєте? До того ж це означає, що Вона народилася під знаком скорпіона, еге ж? Жінка-скорпіон. Оце так!

— Найменшої гадки не маю, про що ти кажеш, Мін!

— А про те, що скорпіон — найгірший знак, під яким може народитися жінка, моя люба місіс Сміт. Бо ж ці жінки — діти диявола, ось як! — витріщилася на неї Кет і перехрестилася.

— Якщо чесно, Мінні, то ви з Кет — дурепи і верзете дурниці, — відказала місіс Сміт, анітрохи не вражена.

Але збудження наростало і наростало. Стара павучиха, що причаїлася у своєму кріслі у самісінькому центрі павутини, видавала нескінченний потік наказів: зробити те, зробити се, оце — витягнути з комори, а оте — до комори покласти. Двоє служниць-ірландок збивалися з ніг, натираючи срібло та миючи вишукану порцеляну виробництва фірми «Гевіленд», перетворюючи каплицю знову на кімнату для прийому і наводячи порядок у сусідніх із нею приміщеннях.

Стюарт і група чорноробів у компанії менших хлопчаків Клірі, які не стільки допомагали, скільки заважали, косили та підстригали галявину, смикали на клумбах бур’яни і кропили водою тирсу на верандах, щоб прибрати пил з іспанських кахлів та висохлу крейду з підлоги, аби там можна було танцювати. Аж з самого Сіднея мав приїхати оркестр Кларенса О’Тула; звідти мали привезти устриць та креветок, крабів та омарів; а помічницями довелося найняти на тимчасову роботу кількох жінок із Джилі. Увесь район — від Рудна Гуніш до Інішмаррі та Бугели гудів як вулик у передчутті великої події.

Поки мармурові коридори відлунювали незвичними їм звуками переміщуваних предметів та вигуками людей, Мері Карсон пересунулася зі свого крісла з підголівником до письмового стола, поклала перед собою аркуш пергаменту і, вмочивши ручку в чорнильницю, почала писати. Вона анітрохи не сумнівалася і не робила навіть пауз, роздумуючи, куди поставити кому чи крапку. За останні п’ять років Мері Карсон подумки ретельно відшліфувала кожну фразу до повної стилістичної бездоганності. їй не довелося довго писати: лише два аркуші, та й то — добра чверть другого залишилася чистою. Але, закінчивши останнє речення, вона на мить завмерла у своєму кріслі. Письмовий стіл із висувною поверхнею стояв біля вікна, тому Мері Карсон мала змогу визирнути на галявину, повернувши голову. Сміх, що почувся знадвору, змусив її це зробити, спочатку лінькувато, а потім — заціпенівши од люті. Чорти б забрали його та об’єкт його одержимості!

Отець Ральф навчав Меґі їздити верхи; народжена в селянській родині дівчина ніколи не їздила в сідлі, і священик взявся усунути цей недолік. Як це не дивно, але дівчата з бідних сільських родин нечасто їздили верхи, бо верхова їзда була розвагою багатих молодих жінок як на селі, так і у місті. А такі дівчата, як Меґі, могли керувати тарантасом, підводою, запряженою ваговозами, навіть тракторами та зрідка легковиками, а от їздити верхи на конях нагода їм випадала нечасто. Бо придбати для доньки доброго коня коштувало надто дорого.

Отець Ральф привіз із Джилі високі еластичні черевики та твідові бриджі для верхової їзди і шумно гепнув їх на кухонний стіл у будинку Клірі. Педді, дуже здивований, відірвався від звичної пообідньої книжки.

— А що то ви привезли, отче? — поцікавився він.

— Верховий одяг для Меґі.

— Що?! — ошелешено вигукнув Педді.

— Що? — пискнула Меґі.

— Верховий одяг для Меґі. Скажу вам чесно, Педді, ви телепень. Ви — спадкоємець найбільшої й найбагатшої ферми в Новому Південному Уельсі, але так і не дозволили своїй доньці хоч раз проїхатися верхи на коні! Як тоді, по-вашому, вона займе гідне місце поруч із міс Кармайкл, міс Гоуптон та місіс Ентоні Кінґ? Усі вони прекрасно їздять верхи. Меґі має навчитися їздити верхи — як у дамському, так і в звичайному сідлі, ви мене чуєте? Розумію, ви занята людина, тому я сам навчу Меґі, подобається це вам чи ні. Якщо ж це завадить їй виконувати хатні обов’язки, то що ж, вважайте, що вам не пощастило. Кілька годин щотижня Фіоні доведеться обходитися без Меґі — і все. Заперечення не приймаються.

Одного не міг Педді — це сперечатися зі священиком; а Меґі захотілося приступити до навчання негайно. Роками вона виношувала це бажання, одного разу навіть боязко попросила про це свого батька, але він майже відразу забув про її прохання, а Меґі вирішила, що то він у такий спосіб їй відмовив — і більше ніколи йому про це не нагадувала. Вона страшенно зраділа можливості навчатися верхової їзди під наглядом отця Ральфа, але радості своєї вона не виказала, бо її побожне ставлення до священика переросло в палке, суто дівчаче захоплення. Знаючи, що їхня близькість є неможливою, вона дозволяла собі розкіш мріяти про нього — як він її обніматиме, цілуватиме… На цьому її мрії й закінчувалися, бо вона й гадки не мала, що бувало після обіймів та поцілунків. А якби знала, що негоже мріяти таке про священика, то навряд чи знайшла б спосіб приструнити себе і більше про таке не думати. Найкраще, що могла вдіяти Меґі — це зробити так, щоб він і гадки не мав про її думки.

* * *

Коли Мері Карсон глянула у вікно вітальні, отець Ральф та Меґі виходили зі стайні, що розташовувалася з тильного боку особняка, подалі від будинку старшого скотаря. Робітники ферми їздили верхи на худих та кістлявих скотарських конях, які жодного разу в житті не бували в стайні, а переминалися собі з ноги на ногу в загорожі, коли їх готували заганяти худобу, або щипали собі травичку на пасовиську, коли їх відпускали відпочити. Але на Дрогеді були й стайні, хоча користувався ними лише отець Ральф. Там Мері Карсон тримала двох породистих скакунів виключно для потреб отця Ральфа. Про те, щоб він їздив на кістлявих фермерських конях, і мови бути не могло. Коли священик спитав її, чи можна Меґі теж користуватися її кіньми, вона не змогла відмовити, бо дівчина була її племінницею, і священик мав рацію: Меґі має навчитися пристойно триматися у сідлі.

Кожною болючою кісткою свого старого розпухлого тіла Мері Карсон хотіла б відмовити їм або хоч поїздити разом із ними. Та не могла вона ані відмовити, ані сісти верхи на коня. Тому й казилася від люті, дивлячись, як вони йдуть через галявину: чоловік, граціозний, як танцівник — у бриджах, чоботях до колін та білій сорочці, й дівчина, теж у бриджах, струнка та по-хлопчачому гарна. Вони випромінювали почуття невимушеної дружби; у тисячний раз Мері Карсон здивувалася — чому це ніхто, окрім неї, не засуджує їхніх близьких, майже інтимних стосунків? Педді вважав, що це прекрасно, Фіона — ото вже колода збайдужіла! — не сказала, як зазвичай, нічого, а хлопці ставилися до них як до брата та сестри. Може, саме завдяки тому, що вона сама кохала Ральфа де Брикасара, їй ввижалося те, чого не бачив більше ніхто? Чи, може, то все плід її уяви, може, не було нічого, окрім дружби між чоловіком тридцяти з гаком років та дівчинкою, яка ще не оформилася як жінка? Дурниці! Жоден чоловік тридцяти з гаком років, навіть Ральф де Брикасар, не зможе не побачити троянду, що розпускається. Навіть Ральф де Брикасар? Ха! Особливо Ральф де Брикасар! Ніщо не проходило повз увагу цього чоловіка.

Руки Мері Карсон тремтіли; з пера на нижню частину аркуша впали темно-сині крапельки чорнила. Вузлуватими пальцями вона витягнула з шухлядки ще один аркуш, занурила перо в чорнильницю і переписала слова з такою ж самою впевненістю, як і першого разу. Потім важко підвелася і посунула своє масивне тіло до дверей.

— Мінні, Мінні! — загукала вона.

— Господи, спаси й помилуй, це Вона! — чітко почувся голос служниці з кімнати напроти. З-за дверей визирнуло вкрите ластовинням моложаве обличчя, яке, здавалося, було непідвладне рокам. — Що ви хотіли, моя люба місіс Карсон? — спитала вона, дивуючись, чому це стара баба не закалатала, як зазвичай, у дзвоник і не покликала місіс Сміт.

— Піди знайди парканника й Тома. І негайно пришли їх до мене.

— Може, мені спершу звернутися до місіс Сміт?

— Ні! Роби, що тобі сказали, дівчино!

Том, парковий чорнороб, був старим та засохлим чолов’ягою, що мандрував колись із торбою та казанком, а сімнадцять років тому влаштувавшись на Дрогеді на роботу, полюбив тутешні парки й сади так, що не зміг їх покинути. Парканника, такого самого перекотиполе, як і решта йому подібних, вранці відволік-ли від марудної роботи — натягувати дроти на стовпчики вигонів, бо до приїзду гостей треба було терміново підновити білий штахетник маєтку. Настрашені тим, що їх покликали до господині, вони заявилися до неї за якихось кілька хвилин і постали їй перед очі в робочих штанях на шлейках і фланелевих майках, перелякано зібгаючи в руках капелюхи.

— Ви обоє вмієте писати? — спитала місіс Карсон.

Чоловіки кивнули, нервово ковтнувши слину.

— От і добре. Мені треба, щоб ви прослідкували, як я підпишу ось ці папери, а потім поставили свої імена та адреси під моїм підписом. Зрозуміло?

Чоловіки знову кивнули.

— Дивіться ж — підписуйтеся так, як завжди, а ваші постійні адреси напишіть великими друкованими літерами. Мені байдуже — чи буде це ваша поштова адреса до запитання, чи якась інша, аби тільки за нею вас можна було знайти.

Двоє чоловіків прослідкували, як Мері Карсон написала своє ім’я; це було вперше, коли її письмо було розбірливе, а не стиснуте, як зазвичай. Підійшов Том і, незграбно водячи ручкою та залишаючи на папері чорнильні ляпки, поставив свій підпис. Потім парканник великими округлими літерами написав «Чез. Гокінс» та сіднейську адресу. Господиня пильно за ними спостерігала, а коли вони скінчили, дала кожному по тьмяно-червоній десятифунтовій купюрі й випроводила геть, наказавши тримати язика за зубами.

Меґі зі священиком давно пішли. Мері Карсон важко сіла за письмовий стіл, підтягнула до себе ще один аркуш паперу і знову почала писати. Це повідомлення не далося їй з такою невимушеною легкістю, як попереднє. Час від часу вона зупинялася, з лиховісною посмішкою обдумувала речення і писала далі. Здавалося, вона мала багато чого сказати, бо слова виходили стиснутими, рядки — дуже щільними, та все не вмістилося на один аркуш, і їй довелося витягнути ще один. Нарешті Мері Карсон перечитала написане, зібрала всі аркуші докупи, склала їх учетверо, вклала в конверт і заклеїла клапан червоним сургучем.

* * *

На прийом мали піти лише Педді, Фі, Боб, Джек та Меґі, бо Г’юї та Стюарта відрядили наглядати за малими двійнятами, через що вони аж ніяк не засмутилися, а крадькома зітхнули з полегшенням. Вперше в житті Мері Карсон розкрила свій гаманець достатньо широко, щоб із нього з’явилися не лише міль, яка там завелася, а й грубенька сума грошей, тому кожен отримав новий одяг, найкращий із того, який можна було придбати в Джилі.

Педді, Боб та Джек заклякли у накрохмалених манишках, високих комірцях та білих краватках-метеликах, чорних фраках, чорних брюках та білих жилетках. Прийом мав бути надзвичайно офіційним заходом, на який чоловік вдягали білі краватки та чорні фраки, а жіноцтво — довгі, до підлоги, плаття.

У Фіони було плаття з крепу оригінального й багатого синьо-сірого відтінку, яке надзвичайно їй личило. Воно спадало до підлоги м’якими складками, мало низький виріз і довгі, до п’ястей, тісні рукави й багаті прикраси з намистин і загалом нагадувало стиль королеви Марії. Подібно до цієї владної дами, Фіона зробила високу зачіску з пишними, випущеними назад пасмами, а ювелірна крамниця в Джилі спромоглася роздобути кольє настільки майстерно зроблене зі штучних перлин, що їхню штучність зміг би розгледіти лише знавець, і то зблизька. Ансамбль довершувало пишне віяло із страусового пір’я такого ж відтінку, як і плаття Фіони. Та воно виявилося не таким вже й надмірно-недоречним, яким здавалося на перший погляд: погода стояла незвично спекотна, і о сьомій вечора в тіні температура і досі трималася вище за стоградусну позначку.

Коли Фіона та Педді вийшли зі своєї кімнати, хлопці аж роти пороззявляли. Жодного разу в житті не бачили вони своїх батьків такими царственно-красивими, такими незвично-нетутешніми. Педді мав вигляд на свої шістдесят із хвостиком, але видавався настільки статечним і поважним, що його можна було прийняти за якогось державного діяча; зате Фіона несподівано здалася років на десять молодшою за свої сорок вісім — прекрасна, жвава, з магічною усмішкою на вустах. Джимс та Петсі вибухнули вереском та плачем, відмовляючись дивитися у бік матусі й татуся, аж поки ті повернулися до звичної поведінки; так через сум’яття та приголомшеність про статечність та поважність було забуто, мама й тато знову поводилися, як завжди, і невдовзі хлопчаки вгамувалися і аж засіяли від захвату.

Та саме на Меґі найдовше всі затримували погляд. Мабуть, пригадавши своє власне дівоче дитинство і розлютившись, що всі інші запрошені молоді дівчата замовили собі плаття у Сіднеї, кравчиня з Джилі вклала в плаття Меґі всю свою душу. Воно було без рукавів, із низьким драпірованим вирізом; Фіона сумнівалася щодо його доречності, але Меґі благала її, а кравчиня запевнила, що у всіх дівчат будуть приблизно такі самі плаття — вона ж не хоче, щоб з її доньки сміялися, як зі старомодно вдягненої селючки? І Фіона милостиво поступилася. Пошите з креп-жоржету та шифону плаття Меґі було злегка завужене на талії, а на стегнах його оповивала смужка з такого ж матеріалу. Плаття мало темнувато-сірий колір із блідо-рожевим відтінком, який у ті часи називався «трояндовий попіл»; зі згоди Меґі кравчиня щедро прикрасила його маленькими рожевими бутончиками троянд. А волосся Меґі коротко підстригла так, щоб її зачіска максимально нагадувала стрижку, мода на яку поступово охоплювала і дівоцький загал міста Джилі.

Педді розтулив був рота, щоб гучно висловити свою незгоду з побаченим, бо ця дівчина була зовсім несхожою на його маленьку Меґі, але відразу ж його і стулив, так нічого й не сказавши. Промовчати, коли треба, він навчився після сутички з Френком у домі священика, що сталася багато років тому А й справді, не може ж він постійно тримати біля себе свою дівчинку; вона вже перетворилася на молоду жінку, яка мимовільно засоромилася, побачивши у дзеркалі своє дивовижне перевтілення. Навіщо ж засмучувати бідолаху? їй і так непросто.

Він простягнув їй руку і ніжно всміхнувся.

— Ой, Меґі, ти така гарненька! Я сам проведу тебе, а Боб із Джеком супроводжуватимуть матір.

їй було без місяця сімнадцять, і Педді вперше у житті відчув себе старим дідом. Але Меґі була безцінним скарбом його серця, і ніщо не могло затьмарити її першого дорослого прийому.

Клірі повільно пішли до особняка, раніше за решту гостей: вони мали пообідати з Мері Карсон, а потім бути в неї під рукою, щоб разом із нею приймати гостей. Нікому не хотілося бруднити взуття, але, здолавши милю до садиби, родина зупинилася в літній кухні, щоб начистити черевики та пострушувати пилюку зі штанів та облямівок платтів.

Як і зазвичай, отець Ральф був у сутані; жоден світський вечірній костюм не личив би йому так добре, як ця грубо скроєна злегка розширена накидка з незчисленними ґудзиками із чорної матерії від нижнього краю до коміра та розкішним поясом із пурпуровою каймою.

Мері Карсон вирішила вдягнути атласне біле плаття з білим мереживом та білими страусовими перами. Фі отетеріло витріщилася на неї, вражена побаченим, — з неї злетіла її звична байдужість. Вбрання Мері Карсон було таким недоречно-вінчальним, таким жахливо-невідповідним ситуації: навіщо ця баба дурить себе, немов стара діва, що вдає наче заміж виходить? Останнім часом господиня маєтку помітно додала у вазі, що аж ніяк не поліпшило її зовнішності.

А Педді, здавалося, нічого недоречного не помітив; він підійшов до сестри і, сяючи усмішкою, взяв її за руки. «Який же ж він милий чолов’яга, цей Педді», — подумав отець Ральф, що відсторонено-усміхнений спостерігав за цією сценою.

— Оце так, Мері! Маєш прекрасний вигляд! Наче молода дівчина.

Насправді ж вона мала вигляд майже точнісінько, як королева Вікторія на знаменитому фото, зробленому незадовго до її смерті: глибокі зморшки вздовж владного носа, вперто-непохитний рот і трохи випуклі скляні очі, що немигаюче витріщилися на Меґі. Погляд красивих очей отця Ральфа змістився з племінниці на тітку, а потім — знову на племінницю.

Мері Карсон усміхнулася Педді і поклала руку йому на плече.

— Можеш відвести мене до обіднього столу, Педріку. Отець де Брикасар супроводжуватиме Фіону, а хлопці нехай поведуть із собою Меґан. — Повернувшись, вона спитала через плече: — Ви сьогодні танцюватимете, Меґан?

— Вона ще дуже молода, Мері, їй сімнадцяти немає, — похапливо пояснив Педді, згадавши ще один зі своїх батьківських недоглядів: ніхто з його дітей не вмів танцювати.

— Як жаль, — сказала Мері Карсон.

То був урочистий, розкішний, пишний та чудовий прийом — принаймні саме такі прикметники спадали на думку. На нього прибув Роял О’Мара з Інішмаррі, розташованого за двісті миль від Дрогеди; зі своєю дружиною, синами та незаміжньою донькою він здійснив найдальшу подорож, хоча й ненабагато дальшу за інших гостей. Річ у тім, що мешканці Джилі запросто могли податися аж за двісті миль на матч із крикету, не кажучи вже про прийом. Був там і Дункан Гордон з Іч-Візге; ніхто так і не добився від нього — чому він дав своїй фермі назву, яка древньо-шотландською означала «морський коник». Приїхали також Мартін Кінґ із дружиною та його син Ентоні з дружиною, місіс Ентоні; цей чоловік був найстаршим скватером Джилі, оскільки Мері Карсон не можна було так назвати через її жіночу стать. А ще там були Івен П’ю з ферми Брейк-і-Пул, яку в регіоні називали просто Брейкіпул, Домінік О’Рурк із Діббан-Діббана, Горі Гоуптон із Біл-Біла, та десятки інших.

Майже всі присутні родини були католиками, з них мало хто мав англосаксонські імена, а от імена ірландські, шотландські та уельські розподілялися серед них приблизно порівну. На своїй старій батьківщині вони, звісно, не могли розраховувати на автономію чи незалежність, як і католики в Шотландії та Уельсі не могли сподіватися на симпатію переважно протестантського корінного населення. Але тут, на своїх тисячах квадратних миль довкола Джилленбоуна вони самі були лордами і могли звисока поглядати на англійських лордів, які володіли у себе в Британії усім, на що падало око; Дрогеда, найбільша маєтність, своєю площею перевищувала кілька європейських князівств. Начувайтеся, князі з Монако та герцоги з Ліхтенштейну! Бо Мері Карсон — багатша й впливовіша за вас! І вальсувала місцева знать під музику модного сіднейського оркестру, а потім поблажливо поступилася місцем своїм нащадкам, які витанцьовували чарльстон; вони наминали пиріжки з омарами, їли сирі охолоджені устриці, пили п’ятнадцятирічне французьке шампанське та шотландський односолодовий віскі дванадцятилітньої витримки. Насправді ж вони охоче віддали б перевагу смаженій ягнятині чи солонині, з більшим задоволенням попили б дешевого дуже міцного рому «Бундаберґ» чи міцного бочкового пива «Графтон». Але їм приємно було усвідомлювати, що в цьому житті їм доступні й вишуканіші та престижніші речі — варто лише захотіти.

Так, бували й неврожайні роки — і багато. У сприятливі роки запаси вовни ретельно поповнювалися, щоби компенсувати збитки від років несприятливих, бо ніхто не міг передбачити, будуть дощі чи ні. Уже досить довго тривав сприятливий період, а в Джилі мало на що можна було витрачати гроші. О, яке то було щастя народитися на чорноземних рівнинах Великого Північного Заходу! Ніщо на землі не могло з ним зрівнятися! Тамтешні мешканці не здійснювали ностальгійних подорожей до старої батьківщини, бо не зробила вона для них нічого — лише дискримінувала їх за релігійні вірування, а в Австралії жило надто багато католиків, щоби їх дискримінувати. Тому Великий Північний Захід був для них справжньою батьківщиною.

Окрім того, сьогоднішній прийом повністю оплачувала Мері Карсон. Бо могла собі це дозволити. Подейкували, що вона мала стільки грошви, що могла б і короля Англії купити й перепродати. Вона вклала гроші у сталь, срібло, свинець та цинк, у мідь та золото, вона вклала капітали в сотні інших об’єктів, котрі в прямому і переносному сенсі продукували гроші. Дрогеда давно перестала бути головним джерелом її статків, перетворившись у щось на кшталт вигідного хобі.

Під час званого обіду отець Ральф не розмовляв із Меґі; а під час вечірки всіляко її ігнорував. Образившись, вона безперервно переслідувала його поглядом, у якому б кутку кімнати для прийомів священик не був. Коли він це помітив, йому заболіло серце, так хотілося підійти до неї й пояснити, що і її, і його репутація постраждає, якщо він приділить їй більше уваги, аніж, скажімо, міс Кармайкл, міс Гордон чи міс О’Мара. Як і Меґі, отець Ральф не танцював, як і на Меґі, на ньому зосередилися надто багато поглядів, бо вони удвох були, безперечно, найгарнішими і найімпозантнішими персонами тут.

Одна половина його душі не сприймала сьогоднішньої зовнішності Меґі з коротким волоссям, прекрасним платтям кольору «попіл троянд», у шовкових черевиках на височенних підборах; дівчина виростала, і у неї розвивалася чудова жіночна фігура. А другу половину переповнювала бурхлива радість через те, що Меґі затьмарила сьогодні решту молодих дівчат. Міс Кармайкл мала красиве й аристократичне обличчя, але їй бракувало специфічної краси золотисто-рудого волосся; міс Кінґ мала вишукано-прекрасні біляві кучері, але її тілу бракувало елегантності й гнучкості; міс Маккейл мала навдивовижу гарне тіло, але обличчям нагадувала коняку, що їсть яблуко, подане їй крізь дротяну загорожу. А загалом він відчував розчарування та болісне бажання перегорнути календар назад. Йому не хотілося, щоб Меґі дорослішала, йому хотілося, щоб вона й надалі залишалася маленькою дівчинкою, до якої він ставився б як до безцінного скарбу. Помітивши на обличчі Педді вираз, який віддзеркалив його власні думки, отець Ральф слабко всміхнувся. Яка б то була благословенна втіха, якби йому хоч раз у житті випало відкрито продемонструвати свої почуття! Та надто глибоко закарбувалися в його душу звичка, виховання та обачливість.

Вечірка тривала, і танці ставали розкутішими, з шампанського та віскі гості перейшли на ром та пиво, і прийом більше нагадував сільські танцюльки в сараї для стрижки овець. На другу годину ранку лише за відсутності робітників із ферми та робочих дівчат ця звана вечірка відрізнялася від звичайних розваг в околицях Джилі, які проходили у демократичній атмосфері.

Педді з Фіоною і досі були там, але щойно пробило дванадцять, Боб та Джек відразу ж пішли, прихопивши з собою Меґі. Ані Фіона, ані Педді цього не помітили, бо веселилися досхочу, їхні діти не вміли танцювати, а вони уміли і танцювали. Загалом — один з одним, і отцю Ральфу, який за ними спостерігав, вони несподівано здалися гармонійною парою, можливо, через те, що Фіоні та Педді рідко випадало відпочити і насолодитися спілкуванням. Він не пригадував, щоб коли-небудь бачив їх без дітей, завжди з ними була хоч одна дитина, і йому подумалося, що батькам великих родин доводиться сутужно, бо вони не мають змоги побути на самоті удвох, хіба що у спальні, де вони вже за правом могли зайнятися чимось іншим, а не розмовами. Педді — той завжди був веселий та бадьорий, але Фіона цього вечора аж сяяла; тож коли Педді, через відчуття обов’язку, ходив запрошувати на танець дружину якогось скватера, їй не бракувало кавалерів; жінки набагато молодші за неї понуро сиділи на стільцях попід стінами кімнати, а Фіону постійно запрошували танцювати.

Однак нечасті й нетривалі були ті моменти, коли отець Ральф мав змогу спостерігати за подружжям Клірі. Відчувши себе на десять років молодшим, коли Меґі пішла, він помітно пожвавішав і ошелешив панянок Гоуптон, Маккейл, Гордон та О’Мара, блискуче станцювавши танець блекботом із міс Кармайкл. Але відразу ж після цього він запросив до танцю бідолашну некрасиву міс П’ю, а оскільки атмосфера вже була невимушеною і сповненою поблажливості, то ніхто й не здумав докоряти священику. Навпаки, його доброту та ініціативність із достоїнством оцінили і захоплено обговорювали. Ніхто з батьків не міг закинути отцю Ральфу де Брикасару, що їхня донька не змогла з ним потанцювати. Ясна річ, не був би цей прийом приватним, священик не наважився б вийти на танцмайданчик, але так приємно було бачити, як такий імпозантний чоловік досхочу веселився, скориставшись можливістю, котра випадала йому дуже рідко.

О третій ранку Мері Карсон підвелася і позіхнула.

— Ні-ні, продовжуйте веселитися, якщо я втомилася — а я справді втомилася, — то можу піти спати, що й збираюся зробити. Але ще багато є випивки й закуски, а оркестру заплатили грати допоки хтось виявлятиме бажання танцювати. Невеличкий шум тільки заколише мене, і я швидше засну. Отче, допоможіть мені, будь ласка, піднятися сходами.

Коли вони вийшли з кімнати для прийомів, Мері Карсон не повернула до величних сходів, а натомість повела священика до вітальні, важко спершись йому на руку. Двері туди були зачинені; вона дала священику ключ і, почекавши, поки він відімкне замок, пройшла поперед нього всередину.

— Це був чудовий вечір, Мері, — сказав він.

— Мій останній.

— Не кажіть цього, моя люба.

— А чому? Я втомилася жити, Ральфе, і я збираюся зупинитись. — В її суворих очах з’явився глузливий вираз. — Ви сумніваєтеся в моїх словах? Понад сімдесяти років я робила саме те, що мені хотілося і коли мені хотілося, тому коли смерть гадає, що саме їй дано визначати час моєї подорожі на той світ, то вона помиляється. Я помру тоді, коли сама схочу, і це, до речі, не буде самогубством. Саме наше бажання жити дає нам сили смикатися й далі противитися смерті, Ральфе, але припинити жити зовсім неважко — якщо жити більше не хочеться. Я втомилася і я справді хочу зупинитись. Отак просто.

Він теж втомився; але не від самого життя, а від безконечної потреби тримати лице, від клімату, від браку друзів зі спільними інтересами, від самого себе. Кімната слабо освітлювалася лампою в коштовному рубіновому склі, яка кидала прозорі пурпурово-червоні тіні на обличчя Мері Карсон, надаючи сатанинського виразу її й без того лиховісним кістлявим рисам. Його ноги й спина боліли; він давно так багато не танцював, хоча завжди пишався тим, що йшов нога в ногу з останніми примхами танцювальної моди. Йому вже тридцять п’ять, він мав католицький титул провінційного монсеньйора, але в церковних колах впливу не набув. Його кар’єра скінчилася, так і не розпочавшись.

О, мрії молодості! Нестримний нерозсудливий язик юності, запальність молодої вдачі! Він виявився недостатньо сильним і не витримав випробування. Але він більше не повторить цієї помилки, ніколи…

Священик знервовано завовтузився і зітхнув; а який сенс? Подібна нагода ніколи більше не трапиться. Час відверто поглянути фактам в обличчя, час кинути безплідні мрії та сподівання.

— Ральфе, ви пам’ятаєте, я сказала, що візьму над вами гору, що переможу вас вашою ж зброєю?

Сухий старечий голос різко вирвав його із задумливості, навіяної втомою. Він поглянув на Мері Карсон і всміхнувся.

— Люба Мері, я ніколи не забуваю того, що ви кажете. Не знаю, що я робив би без вас впродовж останніх семи років… Без вашої кмітливості, вашої злобності, вашої проникливості…

— Якби я була молодшою, то повелася б з вами інакше, Ральфе. Ви навіть не уявляєте, як би мені хотілося викинути ось із цього вікна тридцять років мого життя. Якби до мене прийшов диявол і запропонував мені продати йому душу за можливість знову стати молодою, я б ані секунди не вагалася і продала б її, не відчувши через цю оборудку ніяких дурних докорів сумління, як отой старий ідіот Фауст. Але диявола немає. Знаєте, я не можу змусити себе повірити в Бога чи диявола. Жодного разу я не бачила ані крихти доказів, які б свідчили про їхнє існування. А ви?

— Ні, не бачив. Але вірування не тримається на доказах існування, Мері. Воно тримається на вірі, а віра є наріжним каменем Церкви. Без віри нічого не буває.

— Дуже ефемерний і так само непереконливий догмат.

— Можливо. Гадаю, віра народжується і в чоловікові, й у жінці. Мушу зізнатися, що для мене особисто — це безперервна боротьба, але я не здаюся.

— Мені хотілося б вас знищити.

Він розсміявся, його блакитні очі злегка посіріли у світлі лампи.

— О, моя люба Мері! Я добре це знаю.

— А ви не здогадуєтеся чому?

До нього підкралася лячна ніжність і мало не заповзла йому в душу. Але він вчинив їй відчайдушний опір.

— Знаю чому, і, повірте, Мері, мені страшенно шкода.

— Окрім вашої матері, скільки жінок любили вас?

— Я не певен, що моя мати любила мене. Вона дійшла до того, що почала мене ненавидіти. Як і більшість жінок. Мені більше личило б ім’я Іпполіт.

— Ага-а-а-а! Тепер мені багато що стає зрозумілим!

— Що ж стосується інших жінок, то я думаю лише про Меґі… Але ж вона ще маленька дівчинка. Мабуть, не буде перебільшенням сказати, що мене домагалися сотні жінок, та чи кохали вони мене? Маю великі сумніви.

— Я кохала вас і кохаю, — зворушливо мовила Мері.

— Ні, це не так. Я подразник вашої старості, оце й усе. Коли ви на мене дивитеся, то я нагадую вам про те, що ви, через ваш вік, уже нездатні робити.

— Ви помиляєтеся. Я кохала вас. Господи, як же я вас кохала! Невже ви гадаєте, що мої роки автоматично роблять це неможливим? Тоді ось, що я вам скажу, отче Ральф де Брикасар. Всередині ось цього недолугого тіла я й досі молода — я й досі маю почуття, я й досі бажаю, я й досі мрію, і мене страшенно дратують ті обмеження, які накладає на мене постаріле тіло, я всіляко їм опираюся. Старість — це найжорстокіша помста, якій піддає нас мстивий Бог. Чому ж він тоді не старить і наш розум? — Вона відкинулася на спинку крісла і заплющила очі, негарно вишкіривши зуби. — Звісно, я потраплю до пекла. Але перед тим, як там опинитися, я сподіваюся, що матиму можливість сказати Богу, якою злобною, огидною та жалюгідною пародією на Бога він є!

— Ви надто довго були вдовою. Бог дав вам право вибору, Мері. Ви могли знову вийти заміж. І якщо ви вирішили цього не робити і лишилися нестерпно самотньою, то в цьому винні ви самі, а не Бог.

Якусь мить Мері Карсон сиділа мовчки, судомно вхопившись за підлокітники крісла; потім вона потроху розслабилася — і розплющила очі. Вони червонясто блиснули у світлі лампи, але не слізьми, то було щось твердіше й блискучіше. Йому аж дух перехопило, і він відчув страх. Вона справді була схожа на павучиху.

— Ральфе, на моєму письмовому столі лежить конверт. Будь ласка, подайте мені його.

Відчуваючи страх, із болем у ногах і в спині, священик підвівся і підійшов до столу; взявши конверт, він із цікавістю поглянув на нього. Спереду він був чистий, без адреси, а ззаду запечатаний червоним сургучем із відтиском особистої печатки Мері Карсон — зображення голови барана та великої літери О. Він підійшов до неї і простягнув конверт, але вона не взяла його і помахом руки наказала сісти.

— Він ваш, — пояснила вона і захихотіла. — Це ваша доля, ось що це таке, Ральфе. Мій останній та найзапекліший штурм у нашій довгій битві. Так шкода, що мене вже не буде і я не побачу, що станеться далі! Але я й так знаю, що станеться, бо я знаю вас, знаю вас набагато краще, аніж вам здається. Незносний та зарозумілий! У тому конверті — доля вашого життя та вашої душі. Меґі переможе мене, це безперечно, але я потурбувалася про те, щоб ви їй не дісталися.

— А чому ви так ненавидите Меґі?

— Я вже колись казала вам. Бо ви її кохаєте.

— Я кохаю її не так, як ви думаєте! Вона дитина, яка ніколи мені не дістанеться, вона як троянда мого життя. Меґі — це ідея, це ідея, Мері!

Стара баба з огидою пирхнула:

— Я не бажаю говорити про вашу дорогоцінну Меґі! Я більше ніколи вас не побачу, тому не хочу витрачати свій час на розмови про неї. Поговоримо про лист. Я хочу, щоб ви присягнулися як священик, що не розкриєте його, поки на власні очі не побачите мого трупа, але ви мусите розкрити його ще до того, як мене поховають. Присягніться!

— Немає потреби присягатися, Мері. Я й без цього зроблю так, як ви прохаєте.

— Присягніться, інакше я заберу його!

Отець Ральф стенув плечима.

— Що ж, гаразд. Присягаюся своїм священицьким обов’язком не розкривати листа, допоки не побачу вас мертвою, але мушу це зробити до того, як вас поховають.

— От і чудово!

— Мері, благаю, не турбуйтеся. Це всього-на-всього ваша примха, і не більше. Вранці ви самі з неї сміятиметеся.

— До ранку я не доживу. Бо помру цієї ночі. Я не така слабка, щоб чекати на задоволення бачити вас знову. Яке жахливе розчарування! Я йду до ліжка. Ви допоможете мені піднятися сходами?

Він їй не повірив, але зрозумів, що сперечатися марно, і що ніякими іронічними й жартівливими словами її не вдасться вивести з похмурого настрою. Тільки Бог вирішує, коли людина має померти, хіба що за тим винятком, коли вона сама забирає своє життя. А Мері ж сказала, що цього не зробить. Тому отець Ральф допоміг господині, яка важко дихала, піднятися сходами і на горішньому майданчику нагнувся, щоб поцілувати їй руки.

Але вона відсмикнула їх.

— Ні, тільки не сьогодні, Ральфе! Поцілуй мене в губи так, наче ми коханці!

У яскравому світлі люстри, запаленої для святкового прийому аж чотирма сотнями воскових свічок, вона побачила на його обличчі мимовільну огиду й інстинктивне бажання відсахнутися — і їй захотілося померти ось тут, захотілося настільки, що несила було чекати.

— Мері, я священик! Я не можу!

Вона розсміялася верескливим химерно-лиховісним сміхом.

— О, Ральфе, який же ж ви нікчема! Жалюгідна шахрайська фальшивка! Фальшивий чоловік, фальшивий священик! Подумати тільки! Колись вам навіть вистачило безрозсудства запропонувати мені покохатися з вами! Невже ви були так впевнені, Що я відмовлюся? Я шкодую, що відмовилася! Якби повернути оту ніч, я віддала б дияволу душу за те, щоб побачити, як ви викручуватиметеся зі скрутної ситуації! Фальшивка й нікчема, ось хто ви є, Ральфе! Безсила і жалюгідна фальшивка! Безсилий чоловік, безсилий священик. Сумніваюся, чи змогли б ви підняти навіть на саму Святу Діву! А він у вас взагалі-то хоч коли-небудь піднімається, отче де Брикасар?! Фальшивка!

А надворі світанок іще не настав, ще навіть не сіріло. Дрогеду вкривала м’яка, густа й спекотна темрява. Гулянка ставала дедалі більш галасливою. Якби садиба мала сусідів, то вони давно б уже викликали поліцію. На веранді хтось огидно й рясно ригав, а під тонкими вітами дерева з кумедною назвою «пляшковий йоржик» злилися воєдино два розмиті силуети. Уникнувши блювальника та закоханих, отець Ральф мовчки рушив пружкою, нещодавно підстриженою галявиною, і в голові у нього бушував такий буревій мук, що він не зважав, куди йде. Аби тільки бути подалі від неї, від цієї жахливої старої павучихи, яка зібралася накрити своєю павутиною смерті цю чудову ніч. У таку ранню годину спека ще не виснажувала; повітря злегка ворушилося немов живе, в ньому вкрадливо текли струмки млосних ароматів боронії та троянд і відчувався той неземний спокій, який інколи буває лише в тропічних та субтропічних широтах. Господи, як же гарно жити, жити на повну силу! Обіймати своїм єством ніч, все живе — і бути вільним!

Зупинившись на дальньому боці галявини, отець Ральф підняв голову і спрямував погляд на небеса, наче інстинктивно видивлявся Бога. Так, він десь там, поміж миготливих цяток світла, таких чистих та неземних; що ж такого особливого було в нічному небі? Те, що коли блакитна ляда дня опускалася, людині дозволялося краєчком ока зазирнути у вічність? Ніщо, окрім споглядання неозорого зоряного неба, не могло переконати людину, що вічність та Бог справді існують.

«Звісно, вона має рацію. Я — нікчема, повна нікчема й фальшивка. Ані священик, ані чоловік. Лише істота, що дуже хотіла б знати, як стати і першим, і другим. Ні, не водночас! Священик та чоловік співіснувати не можуть — бути чоловіком означає не бути священиком. І чому ж я забрів до її павутини? Її отрута сильна, можливо, навіть сильніша, аніж мені здається. А що ж у тому листі? Як це схоже на Мері — кидати мені наживку! Цікаво, про що ж вона знає, а про що лишень здогадується? А про що їй знати, про що здогадуватися? Тільки про даремність та самотність. Про сумніви й біль. Однак ти помиляєшся, Мері. Я здатен його підняти. Мені не хочеться, я багато років доводив собі, що це можна пригнічувати, контролювати і стримувати. Бо піднімати його — це функція чоловіка, а я ж священик».

На цвинтарі хтось рюмсав. Меґі, ясна річ. Хто ж іще? Бо ніхто інший до такого не додумається. Піднявши краї своєї сутани, він переступив через ковану залізну огорожу, відчуваючи, що недаремно зустрів Меґі саме тепер. Якщо він розібрався з однією жінкою свого життя, то тепер має розібратися і з другою. До нього поверталася його іронічна відчуженість — ота стара павучиха не змогла надовго розвіяти її. Лиха й люта стара павучиха. Господь знищив її, вона геть уся прогнила від злості!

— Меґі, дорогенька, не плач, — сказав отець Ральф, сідаючи поруч із нею на мокру від роси траву. — Ось, візьми. Б’юся об заклад, ти не маєш пристойного носовичка. У жінок завжди так. Візьми мій і будь слухняною дівчинкою — витри сльози.

Вона взяла носовичок і зробила, як їй сказали.

— Ти навіть не зняла свого вбрання. Ти що, сиділа тут із дванадцятої ночі?

— Так.

— А Боб із Джеком знають, де ти?

— Я сказала їм, що йду спати.

— Що сталося, Меґі?

— Ви зі мною сьогодні навіть не розмовляли!

— Он воно що! Я так і думав. Меґі, ану поглянь на мене!

Далеко на сході показалося бліде перлове світіння, непроглядна темрява почала відступати, і півні на Дрогеді верескливо заспівали, вітаючи світанок. І священик побачив перед собою дивовижні очі, красу яких не змогли зіпсувати навіть сльози.

— Меґі, ти, поза всяким сумнівом, була найгарнішою дівчиною на прийомі, а всім відомо, що я буваю на Дрогеді частіше, ніж у тому є потреба. Я священик, і мені слід бути вищим за підозри — ну, як дружині Цезаря, — але боюся, люди не схильні думати так непорочно. Для священика я молодий і не такий вже некрасивий. — Він помовчав, уявив собі, з яким сарказмом зустріла б Мері Карсон цю явну недооцінку, і беззвучно розсміявся. — Якби я приділив тобі хоч дещицю уваги, то чутки поширилися б у Джилі з шаленою швидкістю. Надміру цікаві нишпорки всі телефонні слухавки пообривали б, поспішаючи повідомити новину. Ти розумієш, про що я?

Меґі похитала головою; її підстрижені кучері світлішали в ранкових променях, що ось-ось мали виринути з-за обрію.

— Що ж, ти ще дуже молода, щоби знати життя, але маєш навчитися, і, здається, вчити тебе стало моїм постійним обов’язком, еге ж? Так ось що я мав на увазі: люди казатимуть, що я цікавлюсь тобою як чоловік, а не як священик.

— Отче!

— Жахливо, еге ж? — Він усміхнувся. — Але, запевняю тебе, саме це й казали б люди. Розумієш, Меґі, ти вже не маленька дівчинка, ти молода панночка. Але ти ще не навчилася ховати від сторонніх людей свою симпатію до мене, тому коли б я зупинився поговорити з тобою, ти дивилася б на мене так, що всі неправильно це зрозуміли б.

Меґі якось дивно поглянула на нього, і на мить її очі стали непроникними. Потім вона відвернулася, представивши його очам свій профіль.

— Так, розумію. Яка ж я дурна, що не зрозуміла цього раніше.

— А чи не думаєш ти, що вже треба йти додому? Поза сумнівом, всі спатимуть, як убиті, але якщо хтось ненароком прокинеться, тобі буде непереливки. І тобі не можна казати, що ти була зі мною, навіть своїм рідним, Меґі.

Вона підвелася й поглянула на нього згори вниз.

— Я піду, отче. От якби вас знали краще, то такого б про вас не думали. Ви ж не такий, правда? Вам це не властиве, еге ж?

Чомусь її слова вразили його, вразили навіть болючіше за глузливі кпини Мері Карсон.

— Так, Меґі, ти маєш рацію. Мені це не властиве. — Отець Ральф скочив на ноги і криво посміхнувся. — Тобі, мабуть, здалося б дивним, якби я сказав, що мені хочеться, аби це було мені притаманним? — Він торкнувся рукою своєї голови. — Ні, мені цього зовсім не хочеться! Йди спати, Меґі, іди спати!

На її обличчі застиг сумний вираз.

— Добраніч, отче.

Він взяв її за руки, нахилився і поцілував їх.

— Добраніч, моя люба Меґі.

Він стояв, дивлячись, як вона пройшла повз могили і переступила через огорожу; в платті з бутонами троянд її постать, що віддалялася в ранкову імлу, була граціозною, жіночною та трохи нереальною. Трояндовий попіл.

— Трояндовий попіл. Як це доречно, — сказав він, звертаючись до ангела.

Коли отець Ральф ішов галявиною назад, із Дрогеди з ревінням виїжджали автомобілі — гулянка нарешті скінчилася. Оркестранти пакували свої інструменти, погойдуючись від випитого рому та втоми, а зморені служниці й тимчасово найняті помічниці прибирали, намагаючись навести лад. Отець Ральф поглянув на місіс Сміт і похитав головою.

— Скажіть, нехай всі йдуть спати, люба моя. Це набагато легше робити на свіжу голову. А я потурбуюся, щоб місіс Карсон не гнівалася.

— Може, щось з’їсте, отче?

— Боже, збав, ні! Я йду спати.

* * *

Під вечір чиясь рука стиха торкнулася його плеча. Не маючи сил розплющити очі, священик навмання потягнувся, взяв незнайому руку і спробував притиснути її до своєї щоки.

— Меґі, — сонно пробурмотів він.

— Отче, отче! Благаю, прокиньтеся!

Від інтонації, з якою місіс Сміт звернулася до нього, сон з отця Ральфа як вітром здуло. Він широко розкрив очі.

— Що сталося, місіс Сміт?

— Та… місіс Карсон, отче. Вона померла.

Погляд на годинник засвідчив кільканадцять хвилин на сьому вечора. З важкою головою, що паморочилася від отупливого заціпеніння через страшну денну спеку, він насилу вибрався з піжами, вдягнув на себе звичне священицьке вбрання, накинув на плечі вузьку пурпурову столу, взяв олію для соборування, святу воду, великий срібний хрест і чотки зі слонячої кістки. Він ані на секунду не засумнівався в правдивості повідомлення місіс Сміт; він вірив, що павучиха померла. Невже вона щось проковтнула? Якщо так, то й Бог із нею, в кімнаті слідів отрути не було, та й лікар з упевненістю не зможе засвідчити отруєння. Особливого сенсу застосовувати олію для соборування отець Ральф не бачив. Та цю процедуру треба було здійснити. Якщо він відмовиться це робити, неодмінно буде розтин трупа і всілякі ускладнення. Однак його небажання не мало жодного стосунку до раптової підозри про самогубство: покладання священних речей на труп Мері Карсон здавалося йому непристойним.

Вона була мертва, як колода, померла через кільканадцять хвилин після того, як зайшла до себе, і відтоді минуло добрячих п’ятнадцять годин. Повітря у кімнаті з міцно зачиненими вікнами було вологим від великих пласких каструль із водою; їх, за наполяганням Мері Карсон, порозставляли по всіх кутках, щоб шкіра господині зволожувалася і мала молодий вигляд. У повітрі чувся якийсь дивний шум; на мить отетеріло замислившись, священик здогадався, що то гудіння мух. Їх була ціла хмара, вони дзижчали і несамовито копошилися, поїдаючи померлу, спаровуючись на ній, відкладаючи в неї свої яйця.

— Заради Бога, місіс Сміт, порозчиняйте вікна! — аж задихнувся він, із блідим обличчям наблизившись до ліжка.

Трупне заціпеніння відпустило її, і вона знову обм’якла, причому якось огидно. Її широко розкриті очі вкривалися цятками, тонкі губи почорніли, і повсюди на ній були мухи. Довелося йому попрохати місіс Сміт відганяти їх, поки він здійснював над померлою обряд соборування, бурмочучи древні латинські проповіді. Який фарс, будь вона проклята! А як вона смердить, Господи! Гірше за будь-яку здохлу конячину на зеленій траві пасовиська. Він і за життя внутрішньо здригався від дотику до неї, а тепер — і поготів. Особливо до отих засиджених мухами мертвих губ. За кілька годин вона перетвориться на купу хробаків.

Нарешті він скінчив і випростувався.

— Місіс Сміт, ідіть негайно до пана Клірі й скажіть йому, заради Бога, щоби хлопці негайно майстрували домовину. Часу на те, щоб замовити її в Джилі, немає, бо небіжчиця гниє на наших очах. Господи милосердний, мене знудить. Я помиюся, а одяг залишу за дверима. Спаліть його, бо я вже не зможу вивітрити з нього трупний сморід.

Повернувшись до своєї кімнати і вдягнувши бриджі для верхової їзди та сорочку, бо не взяв із собою другої сутани, він згадав про лист та свою обіцянку. Пробило сьому вечора; він чув, як у тихій паніці метушилися служниці та тимчасові помічниці, прибираючи гармидер після гулянки і перетворюючи кімнату для прийомів на каплицю, щоб вона була готова до завтрашніх похоронів. Нічого не вдієш, йому доведеться цієї ночі їхати до Джилі за другою сутаною та вбранням для заупокійної служби. Декотрі речі він завжди брав із собою, вирушаючи до далекої ферми, ретельно розкладав їх по секціях своєї невеличкої валізи: святі дари на випадок народження, смерті, благословення, богослужіння, а також церковний одяг для відправлення служби, відповідної цієї пори року. Але отець Ральф був ірландцем, і брати з собою чорний жалобний одяг для заупокійної служби він не наважувався, щоб передчасно не накликати біду. Вдалині почувся голос Педді, але священик ще не був готовий із ним зустрітися, до того ж він знав, що місіс Сміт зробить всі необхідні розпорядження.

Сидячи біля вікна, він споглядав Дрогеду у світлі згасаючого сонця — золотисті евкаліпти-привиди, безліч червоних, рожевих та білих троянд у саду, якому призахідне сонце надало загального пурпурового відтінку; нарешті отець Ральф витягнув листа Мері Карсон зі своєї валізки і взяв його обома руками. Померла наполягала на тому, щоб він прочитав його до того, як поховає її, і десь у глибині його свідомості слабенький голосочок нашіптував, що він мусить прочитати листа негайно, не через кілька годин уночі, після того, як зустрінеться з Педді та Меґі, а саме тепер, до того, як він встигне побачити когось іще, окрім Мері Карсон.

Лист містив чотири аркуші паперу; священик роз’єднав їх і відразу ж побачив, що нижні два були її заповітом. А два верхні адресувалися йому.

«Мій любий Ральфе!

Ти вже побачив, що другий документ у цьому конверті є моїм заповітом. Я маю бездоганно складений заповіт, підписаний і завірений печаткою в офісі Гаррі Гоу в Джилі. Однак заповіт, вкладений у цей конверт, написаний набагато пізніше і тому, цілком природно, скасовує той, що зберігається у Гаррі.

Насправді я склала останній заповіт на днях, і його засвідчили Том та парканник, оскільки, як я розумію, свідку бенефіціара не дозволяється завіряти заповіт. Він є законним, попри той факт, що Гаррі не брав участі в його написанні. Запевняю тебе, жоден суд цієї країни не зможе скасувати його чинності.

Але чому ж я не вдалася до послуг Гаррі, якщо задумала змінити спосіб розпорядження моїми статками після моєї смерті? Все дуже просто, Ральфе. Я хотіла, щоб про існування цього заповіту не знала жодна жива душа, окрім нас із тобою. Примірник, який ти тримаєш у руках, є єдиним. Про це ніхто не знає і це є важливою складовою мого плану.

Пам’ятаєш оте місце в Євангелії, де сатана возніс нашого Господа Ісуса Христа на вершину гори і спокушав його усім світом? Як приємно мені знати, що я маю трохи сатанинської влади і тому здатна спокушати усім світом того, кого люблю (якщо ти сумніваєшся, що сатана любив Христа, то я ні). Міркування над твоєю дилемою істотно оживляли мої думки впродовж останніх років, і чим ближчою стає моя смертна година, тим більш захопливі картини малює моя уява.

Ти зрозумієш, про що йдеться, коли прочитаєш заповіт. Коли я горітиму в пеклі поза межами життя, в якому я наразі перебуваю, ти й досі залишатимешся у цьому житті, але горітимеш пекельним вогнем іще сильнішим за будь-який із придуманих Господом. О, мій Ральфе, як добре я вивчила тебе! До найменшої дрібниці. Що-що, а я завжди добре вміла завдавати страждань тим, кого я люблю. А ти — найбажаніша здобич, більша за мого любого покійного Майкла.

Коли ми вперше з тобою зустрілися, тобі захотілося привласнити Дрогеду й мої гроші, чи не так, Ральфе? На твою думку, в такий спосіб ти зміг би відновити свій високий статус священика. Але потім з’явилася Меґі, й ти викинув із голови початкову мету «обробляти» мене в потрібному тобі напрямку, правда ж? І я перетворилася на привід для відвідин Дрогеди, щоби побачитися з Меґі. Цікаво, зміг би ти так легко перебігти з одного боку на інший, якби достеменно знав, скільки насправді я вартую? І чи знаєш ти це тепер? Гадаю, що навіть близько не здогадуєшся. Так, мабуть, негоже жінці називати в заповіті точну суму своїх статків, тому я краще скажу тобі про це в листі, щоби ти, коли міркуватимеш, яке рішення ухвалити, мав всю необхідну для цього інформацію. Моє багатство оцінюється приблизно в тринадцять мільйонів фунтів плюс-мінус кілька сотень тисяч.

Я вже й так списала майже два аркуші, тому не хочу перетворювати свій лист на шкільний твір, щоб не завдавати собі й тобі зайвого клопоту. Прочитай мій заповіт, Ральфе, а коли прочитаєш його, прийми рішення — що з ним робити. Представиш Гаррі Гоу на офіційне затвердження чи спалиш його і не скажеш ані душі про те, що він існував. Отаке рішення ти маєш прийняти. Мушу сказати тобі, що той заповіт, що зберігається в офісі Гаррі Гоу, я склала рік по тому, як приїхав Педді, й, згідно з тим заповітом, я все лишаю йому. Це пишу, для того, щоб ти знав, що поставлено на карту.

Ральфе, я так тебе кохаю і ладна вбити тебе за те, що ти мене не бажаєш, але оцей заповіт — найкраща форма покарання. Я не шляхетна людина: я тебе кохаю, але хочу, щоб ти корчився і кричав від болю. Тому що розумієш: я наперед знаю, яким буде твоє рішення. Я впевнена у цьому твердо і можу навіть уявити себе поруч із тобою, коли ти приймеш саме таке рішення. Як же ти кричатимеш, Ральфе! Я змушу тебе відчути, що таке справжнє страждання. Тож читай далі, мій прекрасний амбіційний священику! Читай мій заповіт і вирішуй свою долю».

Під текстом не було ані підпису, ані ініціалів. Він відчув, як на лобі виступив піт, відчув, як він стікає з волосся на шию. Йому захотілося в ту ж мить спалити всі аркуші, не знайомлячись зі змістом документа. Але огидна стара павучиха добре розрахувала поведінку своєї жертви. Ясна річ, він читатиме далі, бо йому цікаво і він не здолає спокуси. Господи, що ж він такого скоїв, щоб змусити її піти на такий крок? Чому жінки завдавали йому стільки страждань? Чому він не народився маленьким, огидним калікою? Якби він був саме такий, то міг би почуватися щасливим.

Останні два аркуші вкрило те саме чітке, скупе і дрібне письмо. Скнаре та недобре, як її душа.

«Я, Мері Карсон, здорова розумово і фізично, цим засвідчую, що це моя остання духівниця й заповіт, який анулює і робить недійсними всі заповіти, складені мною раніше.

Лише за винятком особливих посмертних дарів, зазначених нижче, всю мою власність, фінансові та майнові активи я заповідаю Святій Римо-католицькій церкві на зазначених нижче умовах успадкування:

По-перше, вищезгадана Свята Римо-католицька церква має усвідомлювати, як високо я ціную й поважаю її священика отця Ральфа де Брикасара. Тільки завдяки його доброті, духовному наставництву та неустанній підтримці я заповідаю мої активи саме таким чином.

По-друге, ця спадщина матиме чинність на користь Церкви доти, поки вона цінуватиме й визнаватиме чесноти й здібності вищезазначеного отця Ральфа де Брикасара.

По-третє, вищезазначений отець Ральф де Брикасар нестиме відповідальність за управління та напрямки використання моєї власності, фінансових та майнових активів як головний розпорядник моїм майном.

По-четверте, після кончини вищезазначеного отця Ральфа де Брикасара його власний заповіт мусить мати юридично зобов’язливий характер стосовно подальшого управління моїм майном. Це означає, що за Церквою збережеться повне право власності, однак лише отець Ральф де Брикасар матиме виключне право призначити наступника-управлінця. Йому не можна нав’язувати обов’язок вибирати наступника, який неодмінно буде або духовним, або світським членом Церкви.

По-п’яте, ферму Дрогеда не можна ані продавати, ані розподіляти на дрібніші господарства.

По-шосте, мій брат, Педрік Клірі, мусить залишитися управляючим фермою Дрогеда із правом проживати у моєму будинку, і його зарплата мусить виплачуватися тільки на розсуд отця Ральфа де Брикасара, і нікого іншого.

По-сьоме, у випадку смерті мого брата, вищезазначеного Педріка Клірі, його дружина та діти можуть і надалі залишатися на фермі Дрогеда, а посада управляючого має переходити його синам у такій послідовності: Роберт, Джон, Г’ю, Стюарт, Джеймс, Патрік, але за винятком Френсіса.

По-восьме, після кончини Патріка або того сина, який залишиться останнім живим, за винятком Френка, аналогічні права мусять поширитися на онуків вищезазначеного Педріка Клірі.

Особливі посмертні дари:

Педріку Клірі — меблі та речі в моїх будинках на фермі Дрогеда.

Юніс Сміт, моя економка, має залишатися на пристойній платні стільки, скільки вона забажає; відразу ж після моєї смерті їй має бути виплачена сума п’ять тисяч фунтів, а по виходу на відпочинок її слід винагородити пенсією, достатньою для безбідного існування.

Мінерва О’Браєн та Кетрін Доннелі мають залишатися на пристойній платні стільки, скільки забажають; відразу ж після моєї смерті їм має бути виплачена сума тисячу фунтів кожній, а по виходу на відпочинок їх слід винагородити пенсією, достатньою для безбідного існування.

Отцю Ральфу де Брикасару має виплачуватися сума десять тисяч фунтів щорічно до кінця його життя на його приватні потреби на власний розсуд».

Заповіт був належним чином підписаний і засвідчений.

Вікна його кімнати виходили на захід. Сідало сонце. Пилова завіса, яка з’являлася кожного літа, наповнювала собою непорушне повітря; сонце просовувало промені-пальці крізь тонко розвішане покривало пилу, і, здавалося, увесь світ став пурпурово-золотистим. Смугасті хмари, підпалені по краях яскравим вогнем, довгими стрічками проштрикували величезну криваву кулю, що висіла прямісінько над вершечками дерев далекого пасовиська.

— Браво! — сказав священик. — Мушу визнати, Мері, ви перемогли. Це був геніальний хід. Дурнем виявився я, а не ви.

Він погано бачив текст заповіту, бо на очах виступили сльози. Він прибрав аркуш, щоб на нього не впали солоні краплини і не залишили плям. Тринадцять мільйонів фунтів. Тринадцять мільйонів фунтів! Так, саме цього він прагнув тоді, поки в його житті ще не з’явилася Меґі. А потім він кинув про це думати, бо вже не міг холоднокровно вести кампанію, спрямовану на те, щоб видурити у Мері Карсон її спадщину. Але що було б, якби він знав істинну вартість старої павучихи? Що б він тоді зробив? Бо ж він таке багатство навіть уявити собі не міг, гадав, що, в кращому випадку, спадщина Мері Карсон є вдесятеро меншою! А тут аж тринадцять мільйонів!

Сім років Педді та його родина мешкали в будинку старшого скотаря і гнули спину на Мері Карсон. Заради чого? За ті жалюгідні копійки, які вона їм платила? Отець Ральф знав, жодного разу Педді не поскаржився на несправедливе ставлення до себе, гадаючи, без сумніву, що коли його сестра помре, він отримає щедру винагороду за те, що керував фермою за зарплатню скотаря, а його сини виконували роботу скотаря за зарплатню чорнороба. І Педді навчився обходитися мінімумом, а ферму Дрогеда полюбив як свою власну, справедливо вважаючи, що з часом вона такою і стане.

— Браво, Мері! — знову сказав отець Ральф, роняючи свої перші після дитинства сльози на тильний бік долонь — але не на папір.

Тринадцять мільйонів фунтів — іще один шанс стати кардиналом де Брикасаром. А з протилежного боку — Педді Клірі, його дружина, його сини… і Меґі. Вона з диявольською проникливістю вивчила його душу! Якби вона не заповіла Педді нічого, залишивши його біля розбитого корита, то його вибір був би простим і однозначним: він відніс би цей заповіт у кухню до плити і без вагань та докорів сумління кинув би його в грубку. Але вона інакше: Педді не буде скніти у скруті, після її смерті йому житиметься на Дрогеді набагато краще, аніж за її життя, і з Дрогеди вигнати його буде неможливо. Так, прибутків та титулу він не отримав, зате отримав саму землю. Ні, Педді не стане власником отих тринадцяти мільйонів фунтів, але він стане шанованою людиною з пристойними статками. Меґі не ходитиме голодною, і її не виштовхнуть у світ без гроша в кишені. Але й міс Клірі вона не стане, не опиниться на одному щаблі з міс Кармайкл та компанією їй подібних. Так, вона теж буде доволі респектабельною дівчиною, вхожою у пристойну громаду, але ніколи не увійде до найвищого шару світського суспільства. Ніколи не увійде.

Тринадцять мільйонів фунтів. Шанс вирватися з Джилленбоуна та безпросвітної безвісти, шанс зайняти гідне місце в ієрархії церковної адміністрації, гарантія доброзичливого ставлення колег та начальства. До того ж він іще досить молодий, ще має час надолужити втрачене. Мері Карсон із лишком перетворила Джилленбоун на центр мапи папського посланця, підземні поштовхи такого повороту подій сягнуть аж Ватикану. Хоч якою багатою Церква не була б, тринадцять мільйонів фунтів — це тринадцять мільйонів фунтів. Не та сума, від якої можна легковажно відмахнутися, навіть Церкві. І саме його рука скерувала ці гроші до лона Церкви, про що засвідчила Мері Карсон синім чорнилом у своєму заповіті. Отець Ральф знав, що Педді ніколи не опротестовуватиме цей останній заповіт, бо так забажалося Мері Карсон, спопели її, Господи. Звісно, Педді сказиться од люті, не захоче ані бачити його, ані чути, але у своєму гніві він ніколи не дійде до того, щоб розпочати судову тяганину.

Тож яке рішення слід йому прийняти? А хіба ж він уже не знав? Хіба ж у той момент, коли він дочитав заповіт, йому не було ясно, яким буде його вибір? Сльози висохли. З притаманною граціозністю отець Ральф підвівся, перевірив, чи добре заправлена в бриджі сорочка, і рушив до дверей. Він має з’їздити до Джилі по сутану й ритуальний одяг. Але спершу йому хотілося знову поглянути на Мері Карсон.

Попри розчинені вікна сморід перетворився на зловонну задуху; обвислі штори не ворушив ані найменший вітерець.

Впевненою ходою священик перетнув кімнату, підійшов до ліжка і зупинився, дивлячись униз. На обличчі Мері Карсон із мушиних яєць почали вилуплюватися личинки, трупні гази роздули її передпліччя та руки, перетворивши їх на зеленуваті бруски, а шкіра вже потріскалася.

«О, Боже! Ах ти ж стара огидна павучиха! Ти перемогла, але це піррова перемога. Тріумф однієї гниючої карикатури на людину над другою. Але ти не зможеш перемогти мою Меґі, не зможеш забрати у неї те, що ніколи не було твоїм. Може, я й горітиму в пеклі поруч із тобою, але я знаю, яке пекло уготоване тобі: бачити мою незмінну байдужість до тебе, коли ми удвох із тобою зогниватимемо, поринаючи у вічність…»

У залі внизу на нього чекав Педді, вигляд він мав спантеличений і хворий.

— Ой, отче! — гукнув він, підходячи до священика. — Який жах, правда ж? Яке страшне потрясіння! Ніколи не думав, що вона отак перекинеться, вона ж бо мала вчора такий гарний вигляд! Господи милосердний, що ж мені тепер робити?

— Ви її бачили?

— Боже, поможи — так!

— Тоді ви знаєте, що слід зробити. Я ще ніколи не бачив, щоб труп так швидко розкладався. Якщо впродовж кількох наступних годин ви не зможете пристойно помістити її до якого-небудь ящика, вам доведеться виливати її у бочку з-під бензину. Її треба поховати завтра вранці, як тільки розвидніється. Не марнуйте часу на прикрашання домовини, вкрийте її трояндами з саду або чимось іншим. Але не баріться, чоловіче! Я ж подамся до Джилі за своїм церковним вбранням.

— Повертайтеся скоріше, отче! — благально вигукнув Педді.

Але отець Ральф провів у Джилі трохи більше часу, аніж було потрібно для того, щоби заїхати додому. Перш ніж спрямувати автомобіль до свого будинку, він рушив однією з бокових вулиць, де жили заможні люди, і зупинився біля доволі претензійного помешкання, оточеного добре спланованим парком.

Гаррі Гоу саме сідав за стіл вечеряти, але вийшов до вітальні, коли служниця повідомила йому, хто прийшов.

— Отче, може, з нами пообідаєте? Яловича солонина з капустою і вареною картоплею з петрушковим соусом, до того ж цього разу яловичина, на диво, не пересолена.

— Ні, Гаррі, я не можу залишитися. Я заїхав повідомити вам, що Мері Карсон померла сьогодні вранці.

— Господи, спаси й помилуй! Та я ж був на вчорашньому прийомі! Вона мала гарний вигляд, отче!

— Знаю. Вона почувалася прекрасно, коли я десь о третій відвів її нагору, але, напевне, померла відразу ж, як лягла спати. Місіс Сміт знайшла її мертвою сьогодні о шостій вечора. Але на той час вона була мертвою так довго, що мала жахливий та огидний вигляд: кімната була закупорена, наче інкубатор впродовж усього спекотного дня. Господи милосердний, я молитимуся, щоб забути її вигляд. Це жахливо. Гаррі, невимовно жахливо.

— Її поховають завтра?

— Так, доведеться.

— А котра година? Десята? У такій спеці ми вечеряємо дуже пізно, як іспанці, але не турбуйтеся, іще не пізно обдзвонити людей. Хочете, я зроблю це від вашого імені, отче?

— Дякую, це було б надзвичайно люб’язно з вашого боку. Я ж заїхав до Джилі лише за своїм церковним вбранням. Бо коли їхав на прийом, я й припустити не міг, що мені доведеться відправляти заупокійну службу. Мушу повернутися до Дрогеди якомога швидше, бо я там потрібен. Служба має розпочатися о дев’ятій ранку.

— Передайте Педді, що заповіт Мері Карсон я привезу з собою, і займуся ним відразу ж після поховання. Згідно з цим заповітом ви — теж бенефіціар, отче, тому мені хотілося б, щоб і ви були присутніми під час його оголошення.

— Боюся, в нас виникла невелика проблемка, Гаррі. Розумієте, Мері склала ще один заповіт. Минулої ночі, пішовши з гулянки, вона дала мені запечатаний конверт, і я пообіцяв їй відкрити його після того, як побачу її труп на власні очі. І коли я це зробив, то виявив у тому конверті новий заповіт.

— Мері склала новий заповіт? Без мене?

— Виявляється, що так. Мені здається, що вона певний час над цим міркувала, але чому вона зробила це крадькома — я не розумію.

— Він у вас, отче?

— Так. — Священик засунув руку до кишені своєї сорочки і видобув звідти в кілька разів складені аркуші паперу.

Без докорів сумління юрист відразу ж взявся його читати. Скінчивши, він підняв на священика погляд, і з’явилося в його очах таке, чого отець Ральф волів би не бачити. Захват, гнів і легке презирство.

— Що ж, отче, мої вітання вам! Ви таки зірвали куш. — Юрист міг дозволити собі таке сказати, бо не був католиком.

— Повірте, Гаррі, для мене це стало несподіванкою, як і для вас.

— Це єдиний примірник?

— Наскільки мені відомо — так.

— І вона віддала його вам тільки минулої ночі?

— Так.

— Тоді чому ж ви не знищили його відразу ж, потурбувавшись, щоб Педді таки отримав те, що належить йому за правом?

В очах священика не проглядалося жодної емоції.

— Так, але це було б недоречно й несправедливо, правда ж, Гаррі? Зрештою, це маєтність Мері, й вона заповіла її гак, як їй забажалося.

— Я офіційно пораджу Педді подати до суду.

— Ще б пак.

І на цій ноті вони розсталися. До того часу, коли всі з’ідуться на похорони Мері Карсон, увесь Джилленбоун та усі поселення й ферми довкола нього вже знатимуть, кому дістануться її грошики. Жереб кинуто, вороття немає.

* * *

Коли отець Ральф проїхав у останні ворота до Гоум Педдок, була четверта ранку: на зворотному шляху він не поспішав, їдучи назад, він увесь час силою волі настроював свій розум на порожнечу й несприятливість до емоцій, не дозволяючи собі думати. Ні про Педді, ні про Фіону, ні про Меґі чи про оту смердючу купу, яку вже запакували в домовину (він гаряче сподівався). Натомість він розкрив свої очі й душу ночі, примарним срібним силуетам засохлих мертвих дерев, що поодиноко вивищувалися з мерехтливої трави, лячним тіням, що їх кидали невеликі купи дерев, та повному місяцю, що линув небесами, немов напівпрозора ефемерна куля. Зупинивши авто, він підійшов до огорожі й, спершись об її тугі дроти, став вдихати запах евкаліптів та чарівливий аромат польових квітів. Земля була така прекрасна, така чиста і така байдужа до долі тих, хто мав нахабство вважати, що нею розпоряджається… Так, люди можуть обробляти її, використовувати у той чи інший спосіб, але в кінцевому підсумку саме земля розпоряджатиметься ними, а не навпаки. Допоки люди не навчаться керувати погодою і викликати дощ, земля завжди братиме над ними гору.

Залишивши авто віддалік, він повільно пішов до будинку. Кожне вікно яскраво світилося; з боку помешкання економки почулися віддалені голоси — то місіс Сміт вела двох служниць-ірландок до трояндового саду. У затінку гліциній промайнула якась тінь; священик зупинився, і волосся на його шиї стало сторч. Може, то привид старої павучихи до нього підкрадається? Від неї ж бо чого завгодно можна чекати! Але то була Меґі: у бриджах для верхової їзди та чоботях і дуже збуджена, вона терпляче чекала на його повернення.

— Ти мене страх як налякала, — різко кинув він.

— Вибачте, отче, я не навмисне. Але мені не хотілося залишатися в особняку з татком та хлопцями, а мама й досі в нашому будинку, з малими залишилася. Мені б слід було молитися за померлу господиню разом із місіс Сміт, Мінні та Кет, але мені чогось не хочеться молитися за неї. Це гріх, еге ж?

Він не мав настрою потурати пам’яті про Мері Карсон.

— Не думаю, що це гріх, Меґі, бо лицемірство — оце справді гріх. Мені теж не хочеться молитися за неї. Вона була… не дуже доброю людиною. — Він блиснув усмішкою. — Тому якщо ти согрішила, коли таке сказала, то согрішив і я, до того ж — значно серйозніше. Бо маю обов’язок до всіх виказувати любов, а на тобі не лежить тягар такого обов’язку.

— Ви не захворіли, отче?

— Ні, не захворів, все нормально. — Він поглянув на будинок і зітхнув. — Мені не хочеться там бути, от і все. Не хочу бути там, де вона лежить; нехай розвидніється, і світло прожене демонів темряви. Якщо я осідлаю коней, ти зі мною поїздиш до світанку?

Рука Меґі торкнулася його плеча під чорною сутаною.

— Мені теж не хочеться туди заходити.

— Зачекай хвилину — я покладу сутану до авто.

— А я піду до стайні.

Вперше вона намагалася спілкуватися з ним як із рівним, по-дорослому. Він відчував цю зміну в ній так само чітко, як запах троянд у саду Мері Карсон.

«Троянди. Трояндовий попіл. Троянди, троянди… Скрізь троянди. Пелюстки на землі. Літні троянди — червоні, білі та жовті. Трояндовий аромат, такий важкий і солодкий уночі. Рожеві троянди, знебарвлені до попелу місячним сяйвом. Трояндовий попіл, трояндовий попіл. Моя Меґі, я відмовився від тебе. Але хіба ж ти не розумієш, що ти стала загрозою? Тому я розчавив тебе під п’ятою своїх амбіцій, і тепер ти значиш для мене не більше за зім’яту троянду в траві. Трояндовий сморід, сморід Мері Карсон. Троянди й попіл, попіл та троянди».

— Попіл троянд, — мовив отець Ральф, сідаючи верхи. — Втечімо від смороду троянд аж на самісінький місяць. Зранку будинок ломитиметься від троянд.

Підостроживши руду кобилу, він пустився галопом поперед Меґі дорогою, що вела до струмка; йому захотілося розплакатися. Бо лише відчувши запах троянд, якими мали прикрасити домовину Мері Карсон, він, його раціональний розум, сприйняв її смерть як доконаний факт. Невдовзі він поїде звідси геть. Забагато думок, забагато емоцій, і всі вони — неконтрольовані. Дізнавшись про умови того неймовірного заповіту, церковне начальство і дня не залишить його в Джилі; його негайно викличуть до Сіднея. Негайної Він тікав від свого болю, бо такого болю він іще не знав, але той із легкістю наздоганяв його. Це не було щось таке, що мало статися в невизначеному майбутньому. Це мало статися невідкладно. Він майже бачив перед собою обличчя Педді, як той з огидою відвертається від нього. Тепер він буде на Дрогеді персоною нон-ґрата і більше не зможе бачитися з Меґі.

Спокій та самовладання поволі повернулися під впливом тупотіння копит та відчуття польоту. Отак краще, краще, краще. Нестримно мчати галопом вдалину. Так, опісля біль вгамується, надійно захований у якусь із комірчин єпископського палацу, цей біль непокоїтиме його все менше й менше, аж поки геть не зійде нанівець, розстанувши в його свідомості. Так неодмінно буде краще. Краще, аніж залишатися в Джилі й спостерігати, як вона перетворюватиметься на істоту, яку він не бажатиме, а потім одного дня благословить її на життя з якимось незнайомцем. Геть із душі — і з серця геть.

А що ж тоді він робить тут із нею, їдучи крізь зарості чагарнику та евкаліптів на протилежному боці річки? Він про це не думав, він лише відчував біль. Ні, не біль зради — не було для нього місця в його душі. Біль розставання з нею.

— Отче, отче, я не можу вас наздогнати! Не так швидко, отче, благаю!

То був заклик до обов’язку, і він повернув його до реальності. Наче в уповільненому кіно, священик натягнув повіддя й осадив кобилу, чекаючи поки вона витанцює геть своє збудження. І дочекався, поки Меґі наздогнала його. Ось у чім біда — Меґі наздоганяла його і не відпускала.

Поблизу них ревіла свердловина; великий ставок парував і смердів сіркою, а труба, схожа на трубу пароплава, вивергала в його глибини вируючу воду. По периметру цього трохи піднятого над земною поверхнею ставка, немов шпиці від центру колеса, відходили поливні арики і розбігалися долиною, звиваючись і гублячись у пасмах неймовірно зеленої, аж смарагдової трави. Береги ставка перетворилися на слизьку багнюку, в якій жили річкові раки; їх тут називали яббі.

Отець Ральф розсміявся.

— Запах, як у пеклі, правда ж, Меґі? Сірка, ось тут, на її маєтності, в її власному дворі. Вона неодмінно розпізнає цей запах, коли потрапить до пекла вся в трояндах, еге ж? Ох, Меґі…

Коні були натреновані стояти з опущеним повіддям; жодної огорожі поблизу не було, а найближчі дерева росли приблизно за півмилі. Та на дальньому боці ставка, де вода була прохолод-нішою, лежала колода. То було сидіння для зимових купальників, щоб вони могли сісти й витерти ноги.

Отець Ральф сів на колоду, а Меґі вмостилася трохи відсторонь і повернулася, щоб його бачити.

— Що сталося, отче?

Було так дивно чути з її вуст запитання, яке він часто ставив їй. Священик усміхнувся.

— Я продав тебе, Меґі. Продав за тринадцять мільйонів юдиних срібляників.

— Продали мене?

— Ну, це фігурально висловлюючись. Втім, яка різниця? Ходи сюди, сідай ближче до мене. Може, ми більше не матимемо можливості поговорити.

— Ви хочете сказати, що ми з вами не зможемо поговорити, поки дотримуватимемося жалоби за померлою тіткою? — Вона підсунулася по колоді й сіла поруч. — А яка різниця — в жалобі ми чи ні?

— Я не це мав на увазі, Меґі.

— Тоді ви, мабуть, маєте на увазі, що я дорослішаю, і люди можуть пліткувати про нас?

— Ні, не це. Я хотів сказати, що я їду звідси.

Ось воно: зустріч із бідою віч-на-віч, ще один тягар на душу. Без лементу, без плачу, без бурхливих протестів. Тільки зіщулилася трохи, немов цей тягар ліг криво, а не розподілився рівномірно так, щоб їй було зручно його нести. І не те, щоб Меґі зітхнула, а злегка затамувала дух.

— Коли?

— Найближчими днями.

— Ой, отче! Для мене це буде важче, аніж коли пішов Френк.

— А для мене важче, аніж все решта в житті. Мене нема кому втішити. А у тебе принаймні є родина.

— А у вас є Бог.

— Добре сказано, Меґі! Ти й справді подорослішала!

Але її чіпкий жіночий розум повернувся до питання, яке вона, проїхавши аж три милі, так і не мала змоги поставити. Так, він невдовзі поїде, без нього їй буде важко, але це питання мало власну вагу й значущість.

— Отче, у стайні ви промовили «попіл троянд». То ви мали на увазі колір мого плаття?

— Може, й так. Але мені здається, що то я мав на увазі дещо інше.

— Що саме?

— Те, що ти не зрозумієш, Меґі. Вмирання ідеї, яка взагалі не мала права народитися, вже не кажучи про розвиток.

— Немає такого, що не мало б права народитися, навіть ідея.

Він обернувся і впритул поглянув на неї.

— Тоді ти знаєш, про що я кажу, еге ж?

— Здається, знаю.

— Не все, що народжується, є добрим, Меґі.

— Так. Але якщо воно народилося, то, значить, мало таким бути.

— Ти ведеш суперечку, наче єзуїт. Скільки тобі років?

— За місяць буде сімнадцять, отче.

— І всі ці сімнадцять років ти тяжко трудилася. Так, важка праця робить нас не по літах дорослими. Про що ти думаєш, Меґі, коли маєш час думати?

— О, я думаю про Джимса й Петсі та про решту хлопців, про маму й татка, про Гала та про тітку Мері. Інколи я думаю про те, щоб народити і ростити дітей. Мені б це сподобалося. Про верхову їзду, про овець. Про все, що обговорюють чоловіки. Про погоду, дощ, город, про курчат і про те, що я робитиму завтра.

— А ти не мрієш про те, щоб мати чоловіка?

— Ні, хоча, якщо я хочу мати дітей, то мені доведеться завести чоловіка. Негарно для малої дитини, коли вона зростає без батька.

Попри біль, він усміхнувся: в її голові — химерна суміш невігластва та моральності! І раптом рвучко повернувся, взяв у руку її підборіддя й прикипів поглядом до її обличчя. Як же ж це зробити, і що треба зробити?

— Меґі, нещодавно я зрозумів одну річ, про яку мав здогадатися раніше. Ти була не до кінця щирою, коли сказала, що думаєш лише про себе?

— Я… — почала було Меґі, але замовкла.

— Ти забула сказати мені, що думаєш також і про мене, так? Якби ти не відчувала в цьому якоїсь провини, то згадала б моє ім’я разом з іменем свого батька. Мені здається, то добре, що я їду, а ти як вважаєш? Ти вже надто доросла, щоб мати суто дівчачі закоханості, але, з іншого боку, тобі лише сімнадцять, чи не так? Мені подобається, що тобі бракує житейської мудрості, але я знаю, наскільки болісними можуть бути дівочі закоханості — вони завдали мені чимало клопоту.

Вона щось хотіла сказати, але опустила повіки на блискучі від сліз очі й, хитнувши головою, вивільнила підборіддя з руки священика.

— Розумієш, Меґі, це такий період у житті, віха на шляху перетворення на дорослу жінку. Коли ти станеш такою жінкою, то зустрінеш мужчину, якому судилося стати твоїм чоловіком. Життєві турботи поглинуть тебе, і ти не матимеш часу думати про мене; ти згадуватимеш мене як старого приятеля, який допоміг пережити декотрі з важких внутрішніх конфліктів на шляху дорослішання. Чого не слід робити, то це мріяти про мене в той чи інший романтичний спосіб. Я ніколи не сприйматиму тебе так, як має сприймати чоловік. Я не думаю про тебе у такому сенсі, Меґі, ти мене розумієш? Коли я кажу, що люблю тебе, то це не означає, що я люблю тебе як чоловік. Бо я не чоловік, я священик. Тому не забивай собі голову мріями про мене. Я невдовзі поїду, і навряд чи матиму колись час приїхати сюди знову, навіть у гості.

Її плечі опустилися, немов на них ліг важкий тягар, але вона таки спромоглася підняти голову і глянути на нього впритул.

— Я не забиватиму собі голову мріями про вас, не переймайтеся. Я розумію, що ви священик.

— Я не думаю, що хибно обрав свій життєвий шлях. І моє покликання задовольняє ту мою потребу, яку не зможе задовольнити жодна жива істота, навіть ти.

— Знаю. Я переконуюся в цьому, коли ви правите службу. Ви маєте внутрішню силу. Мені здається, що ви мусите почуватися наче наш Господь.

— Я здатен відчувати кожен затамований дух у церкві, Меґі! Наприкінці кожного дня я помираю, а вранці, коли правлю службу, я воскресаю, я відроджуюсь. Але чому так буває? Через те, що я — обраний священик Бога, чи через те, що я чую всі побожно затамовані духи і відчуваю свою духовну владу над кожною з присутніх душ?

— А яке це має значення? Воно існує — і все.

— Може, для тебе і немає значення. А для мене — є. Бо я не впевнений, я сумніваюся.

Меґі змінила тему на ту, яка чимало значила особисто для неї.

— Не знаю, як я житиму без вас, отче. Спочатку Френк, тепер ви. З Галом це якось інакше: мій брат помер, і я знаю, що він ніколи не повернеться. Але і ви, і Френк — ви живі! Тому я завжди думатиму — як там ви, як почуваєтеся, чи потрібна вам моя допомога? Я навіть турбуватимуся, чи ви, бува, не загинули!

— Я відчуватиму те ж саме, Меґі, і я впевнений, що Френк думає так само.

— Ні. Френк забув нас… І ви забудете.

— Я ніколи не забуду тебе, Меґі, скільки житиму. І в покарання я житиму довго-довго.

Він підвівся і, рвучко поставивши Меґі на ноги, ніжно обійняв її.

— Що ж, час прощатися, Меґі. Ми більше не зможемо бути разом.

— А якби ви не були священиком, ви взяли б мене заміж, отче?

Священицький титул різонув його вуха.

— Не називайте мене так увесь час! Мене звуть Ральф. — Але це не було відповіддю на її запитання.

Хоча він і обійняв Меґі, він не збирався її цілувати. Обличчя, підняте до нього угору, було майже невидимим, бо місяць вже сховався і стало темно. Він відчував, як маленькі гострі груди Меґі притулилися до його грудей; то було дивовижне відчуття, бентежне. А ще більше збентежило його те, що Меґі так легко й природно, немов вона кожного дня падала в чоловічі обійми, підняла руки угору й міцно оповила йому шию.

Він іще нікого не цілував як коханець, та й тепер не хотів; йому здалося, що Меґі теж не хотіла. Легкий поцілунок у щоку, швидкі обійми — як, скажімо, вона вимагала від свого батька, коли той вирушав у дорогу. І все. Вона була чутлива й горда; мабуть, її образило те, що він виставив її потаємні мрії на безпристрасний розгляд. Безсумнівно, їй не менше за нього хотілося якомога швидше попрощатися. Чи заспокоїться вона, дізнавшись, що йому було набагато болючіше, аніж їй? Коли священик нагнувся, щоб поцілувати Меґі в щоку, вона стала навшпиньки і, скоріше навмання, аніж із точного розрахунку, доторкнулася губами до його губ. Він відсахнувся, наче скуштувавши павучої отрути, але потім швидко нахилив голову, щоб не відпустити дівчину від себе, і спробував щось сказати їй у стулені солодкі губи, а коли Меґі спробувала щось відповісти, вони розтулилися. Здавалося, її тіло враз втратило всі до одної кості, обм’якло, перетворилося на теплу розталу темряву; однією рукою він притиснув її за талію, а другою — за спину, тримаючи пальці на її потилиці, на волоссі, повертаючи і притискаючи її обличчя до свого так, наче боявся, що вона піде від нього в ту ж мить, а він так і не встигне збагнути й усвідомити невідворотну присутність жіночого тіла, тіла Меґі. То була і Меґі, й не Меґі, надто чужа і тому невідома, бо та Меґі, яку він раніше знав, не була жінкою, він не відчував її, як жінку, і ніколи не могла стати жінкою для нього. Так само й він ніколи не міг стати для неї чоловіком.

Ця думка взяла гору над його почуттями, що міцнішали щомиті; він відчепив її руки зі своєї шиї, відштовхнув Меґі від себе і спробував роздивитися в темряві її обличчя. Але вона нагнула голову, уникаючи його погляду.

— Нам час іти, Меґі, — сказав він.

Не кажучи ні слова, вона повернулася до свого коня, скочила в сідло і почекала його; хоча зазвичай саме він чекав на неї, а не навпаки.

* * *

Отець Ральф мав рацію. О цій порі року Дрогеда потопала в трояндах, тому будинок був забитий ними вщерть. На восьму ранку в саду не лишилося майже жодної квітки. Перші з тих, хто хотів попрощатися з померлою, прибули невдовзі після того, як із куща безжально зірвали останню троянду. У маленькій їдальні накрили легкий сніданок; каву та свіжоспечені булочки з маслом. Мері Карсон помістять до склепу, і у великій їдальні влаштують соліднішу трапезу, щоб відвідувачі похорон могли підкріпитися перед далекою подорожжю додому Чутка вже поширилася — оце так ефективна система оповіщення в Джилленбоуні на лінії зі спареними телефонами. Поки губи окреслювали загальноприйняті ввічливі фрази, очі та мозки, що за ними ховалися, розмірковували, робили висновки та хитро всміхалися.

— Я чула, що ви нас покидаєте, отче, — з огидою в голосі мовила міс Кармайкл.

Іще ніколи він не був таким відстороненим, таким позбавленим людських почуттів, як того ранку — у своїй альбі без мережива та чорній матовій ризі зі срібним хрестом. Наче він правив службу лише тілесно, а душа його полетіла кудись далеко-далеко. Та отець Ральф байдужим оком глянув зверху вниз на міс Кармайкл, взяв себе в руки і щиро всміхнувся.

— Несповідимі путі Господні, міс Кармайкл, — відказав він і пішов поговорити з кимось іншим.

Ніхто не міг здогадатися, що священик мав на думці, а на думці він мав неминучу сутичку з Педді через заповіт, а ще боявся стати свідком його гніву і навіть відчував внутрішню потребу в гніві Педді та його презирстві до нього.

Перед початком заупокійної служби отець Ральф повернувся обличчям до своїх парафіян; у кімнаті було повно людей, і вона так тхнула трояндами, що навіть розчинені вікна не допомагали розвіяти цей важкий запах.

— Не буду вдаватися до розлогих панегіриків померлій, — сказав він зі своєю чіткою, майже оксфордською вимовою, злегка забарвленою ірландським акцентом. — Всі ви знали Мері Карсон як опору громади та опору Церкви, яку вона любила більше за будь-яку живу істоту.

У цю мить знайшлися ті, хто заприсягнувся б, що в очах священика промелькнув глузливий вираз, але інші так само вперто стверджували б, що в очах отця Ральфа застигло щире й непозбутнє горе.

— Вона була опорою Церкви, яку любила більше за будь-яку живу істоту, — повторив він іще чіткіше, бо був не з тих, хто звик ховати голову в пісок. — У передсмертну годину вона була самотньою, але водночас вона не була самотньою. Бо в годину нашої смерті з нами перебуває Господь наш, Ісус Христос, беручи на себе тягар нашого болю і нашого страждання. Ані найвеличніша, ані найскромніша жива істота не помирає на самоті, і смерть її солодка. Ми зібралися тут помолитися за її безсмертну душу, щоб вона, яку ми любили в її земному житті, насолоджувалася плодами справедливої та вічної винагороди в житті потойбічному. Помолімося.

Саморобна труна була так завалена трояндами, що її навіть видно не було, і покоїлася вона на маленькому колісному возику, який змайстрували хлопці, поцупивши деталі з різноманітного фермерського устаткування. Та навіть тепер, при розчахнутих вікнах та непереборному запаху троянд, присутні відчували запах покійниці. Лікар теж сказав своє слово, але раніше.

— Коли я добрався до Дрогеди, померла вже так зогнила, що я не зміг втриматися і виригав, — повідомив він Мартіну Кінґу по спареному телефону. — Ніколи і нікого не було мені так шкода, як бідолашного Педді Клірі, який не лише втратив Дрогеду через шахрайство, а й змушений був запихати до труни оту роздуту купу гнилі, що сичала трупними газами.

— У такому разі я не стану добровільно зголошуватися нести її труну, — сказав Мартін тихо-тихо, щоб решта абонентів на лінії не почули; лікар не розчув його і змусив повторити це тричі, аж поки не второпав.

Так з’явився возик. Бо ніхто не забажав нести на плечах останки Мері Карсон до склепу. І ніхто не пожалкував, коли двері склепу зачинили за нею, — і нарешті з’явилася змога знову нормально дихати.

Поки учасники траурної церемонії набилися в їдальню, щоб поїсти, або принаймні зробити вигляд, що вони їдять, Гаррі Гоу повів Педді, його родину, отця Ральфа, місіс Сміт та двох служниць до вітальні. Ніхто з гостей не збирався їхати додому, і тому вдавали, що зайняті поглинанням харчів; насправді ж всім хотілося на власні очі побачити, який вигляд матиме Педді після того, як правник зачитає заповіт. Слід було віддати належне йому та його родині: під час похорон вони не поводилися як люди, свідомі свого високого статусу. Педді, незмінно добросердий, плакав за своєю сестрою, а Фіона, як і завжди, мала такий вигляд, наче їй байдуже, що з нею буде.

— Педді, я хочу, щоби ви опротестували цей заповіт у суді, — сказав Гаррі Гоу після того, як зачитав дивовижний документ жорстким і сповненим обурення голосом.

— От же ж сука жорстокосерда! — прокоментувала місіс Сміт; їй подобався священик, але родину Клірі вона любила набагато більше. Бо вони принесли в її життя немовлят та дітлахів.

Але Педді похитав головою.

— Ні, Гаррі! Я не можу. То була її маєтність, чи не так? Тому вона мала повне право робити з нею все, що заманеться. Якщо їй захотілося, щоб це майно дісталося Церкві, то, значить, так їй захотілося. Не буду заперечувати — це стало для мене певним розчаруванням, але я простий чолов’яга, то, може, так воно навіть краще. Не думаю, що мені до вподоби відповідати за володіння такою великою маєтністю, як Дрогеда.

— Ви не все зрозуміли, Педді, — мовив правник повільним і чітким голосом, немов роз’яснював проблему малій нетямущій дитині. — Я маю на увазі не лише Дрогеду. Бо, повірте мені, Дрогеда була найменшою часткою того, що мала заповісти ваша сестра. Повірте мені. Вона є головним акціонером у сотні першокласних компаній, вона є власником сталеплавильних заводів та золотовидобувних шахт, вона володіє компанією «Мікар лімітед» із десятиповерховою офісною будівлею в центрі Сіднея, яка теж належить їй. Ваша сестра вартує більше, аніж хтось іще у всій Австралії! Дивно, але десь місяць тому вона попрохала мене зв’язатися з директорами «Мікар лімітед» у Сіднеї і дізнатися точний обсяг її активів. На момент смерті вашої сестри її статки оцінювалися у суму понад тринадцять мільйонів фунтів.

— Тринадцять мільйонів фунтів! — ошелешено повторив він, наче школяр, який називає відстань від Землі до Сонця як щось абсолютно незбагненне і таке, що не вміщається в голові. — Це вирішує справу, Гаррі. Я не хочу нести відповідальність за такі великі гроші.

— Це не відповідальність, Педді! Невже ви й досі не зрозуміли? Такі гроші піклуються самі за себе і самі себе обслуговують! Вам не доведеться ані вирощувати їх, ані збирати до комори. Є сотні людей, найнятих спеціально для того, щоб піклуватися про ваші гроші замість вас! Опротестуйте цей заповіт, благаю вас, Педді! Я найму для вас найкращих королівських адвокатів[7] і у разі потреби доведу вашу справу аж до Таємної ради.

Раптом усвідомивши, що його родина не менш занепокоєна цим питанням аніж він, Педді обернувся до Боба та Джека, які сиділи один біля одного на флорентійській мармуровій лаві.

— Що скажете, хлопці? Чи хочете поганятися за тринадцятьма мільйонами грошви тітоньки Мері? Якщо ви захочете, то захочу і я, якщо ні — то і я ні.

— Але ж ми зможемо й надалі жити на Дрогеді, хіба ж не про це йдеться в заповіті? — спитав Боб.

— Ніхто не зможе вигнати вас із Дрогеди, допоки житиме хоч один з онуків вашого батька, — пояснив йому Гаррі.

— Ми житимемо в особняку Дрогеди, матимемо прислугою місіс Сміт та решту дівчат, та ще й отримуватимемо пристойну платню, — сказав Педді таким голосом, наче і досі не вірив, що йому так поталанило; він не вважав, що доля відвернулася від нього.

— То що ще нам треба, Джеку? — спитав Боб у свого брата. — Ти що, не згоден?

— Мене влаштовує, — заявив Джек.

Отець Ральф неспокійно завовтузився. Увесь цей час він повільно знімав своє церковне вбрання і не сідав. Немов чорний і прекрасний чаклун стояв він самотньо в тіні у закутку кімнати з руками під ризою, непорушно застиглим обличчям, а в глибині його холодних блакитних очей проглядалося сповнене спантеличеного страху обурення. Довгоочікуваного покарання, супроводжуваного вибухами гніву та презирства, не сталося. Педді збирався піднести йому все це на золотій тарілці своєї доброзичливості та ще й подякувати йому за те, що зняв із Клірі такий тягар.

— А як же Фіона та Меґі? — різко спитав його священик. — Ви що, не поважаєте ваших жінок і не хочете з ними порадитися?

— Фіоно, ти як? — стурбовано спитав Педді.

— Вирішуй, як хочеш, Педді, мені байдуже.

— А ти, Меґі?

— Мені не потрібні тітчині тринадцять мільйонів срібляників, — відказала Меґі, не зводячи очей з отця Ральфа.

Педді повернувся до правника.

— Так тому й бути, Гаррі. Ми не хочемо опротестовувати заповіт. Нехай Церква володіє грошима Мері — і слава Богу.

Гаррі у відчаї сплеснув руками.

— Бачити не можу, як вас дурять!

— Я вдячний Мері за те, що вона змінила на краще мою долю, — тихо й ніжно сказав Педді. — Якби не вона, я й досі перебивався б з хліба на воду в Новій Зеландії.

Коли вони вийшли з вітальні, Педді зупинив отця Ральфа і простягнув йому руку на очах у всіх здивованих та спантеличених учасників траурної церемонії, які скупчилися на порозі їдальні.

— Отче, не думайте, що ми затаїли на вас зло. Мері ніколи в житті не потрапляла під вплив та залежність від іншої людини — будь то священик, брат чи чоловік. Повірте моєму слову, вона завжди чинила так, як вважала за потрібне. Ви були надзвичайно добрими до неї і були надзвичайно добрими до нас. Ми ніколи цього не забудемо.

Провина. Тягар провини. Отець Ральф мало не відмовився потиснути цю вузлувату засмальцьовану руку, але розум кардинала переміг: він гарячково схопився за неї і потиснув, болісно всміхаючись.

— Дякую, Педді. Можете не сумніватися, я завжди турбуватимуся, щоб у вас усього було вдосталь.

За тиждень священик подався геть, він так більше й не з’явився на Дрогеді. Ці кілька днів він провів, збираючи свої скромні пожитки й об’їжджаючи всі ферми, де мешкали родини католиків. Усі, окрім Дрогеди.

Отець Воткін Томас, який нещодавно приїхав з Уельсу, прибув до Джилленбоуна, щоб перебрати на себе обов’язки парафіяльного священика, а отець Ральф став приватним секретарем архієпископа Клуні Дарка. Але обсяг роботи тут був незначний, бо під своїм керівництвом він мав двох заступників. Здебільшого він займався виявлянням того, чим і в якому обсязі володіла Мері Карсон, і збирав докупи владні віжки, щоб управляти цією маєтністю від імені Церкви.

ЧАСТИНА ТРЕТЯ

1929–1932, Педді

8

Разом із гулянкою Хогменей[8], яку Ангус Макквін щороку влаштовував на фермі Рудна Гуніш, прийшов Новий рік, а переїзд до великого будинку на Дрогеді ще не завершили. Таке одним махом не робиться, тим більше, що довелося пакувати надбання всього необхідного у повсякденному житті, зібране за сім років, а тут іще Фіона заявила, що спершу слід завершити підготовку хоча б кімнати для гостей. Ніхто нікуди не поспішав, хоча всім нетерпілося перебратися до нового помешкання. Великий особняк виявився майже таким, як і будинок старшого вівчаря: йому бракувало електричного освітлення, а мухи кишіли в ньому так само густо. Але завдяки товстим кам’яним стінам та евкаліптам, що затіняли дах, влітку там було на двадцять градусів прохолодніше, аніж надворі. До того ж справжнісінькою розкішшю виявилася купальня, де всю зиму була гаряча вода, що подавалася по трубах зі змійовика, змонтованого позаду великої печі в кухонному будиночку, і кожна краплина води в тих трубах була дощовою. Хоча приймати ванну та митися в душі доводилося в одній із десяти окремих кабінок, особняк та менші споруди були щедро устатковані внутрішніми ватерклозетами — ознакою нечуваної розкоші, яку заздрісні мешканці Джилі називали, за словами свідків, сибаритством. За винятком готелю «Імперіал», двох барів та будинку католицького священика, Джилленбоун та прилеглий регіон вдовольнялися виключно нужниками без каналізації. А ще ферма Дрогеда мала величезну кількість баків та дахових причандалів для накопичення дощової води. Правила були строгими: без потреби не змивати і користуватися здебільшого рідиною, якою наповнювали дезінфекційні ями для овець. Але після звичайних ям, виритих у землі, це було воістину райською насолодою.

На початку грудня, який щойно минув, отець Ральф прислав Педді чек на п’ять тисяч фунтів, як він висловився у своєму листі, «на поточні витрати». Педді подав чек Фіоні й ошелешено-радісно вигукнув:

— Мабуть, я за все своє життя скільки не заробив!

— Що мені з ним робити? — спитала Фіона, зиркнувши на чек, а потім поглянула у яскраво-палаючі очі на чоловіка. — Це гроші, Педді! Нарешті ми маємо гроші, розумієш? Господи, мені байдуже до тринадцяти мільйонів тітоньки Мері, бо така велика сума є нереальною. А оця реальна! Що ж мені з нею робити?

— Потратити їх, — запропонував Педді. — Придбай трохи нового одягу для себе й для дітей. А може, купиш що-небудь для великого будинку? Більше нічого не можу придумати з того, що нам потрібно.

— І я теж. Смішно, еге ж? — Фіона встала з-за стола і царственим жестом поманила до себе Меґі. — Ходімо, дівчинко, до великого будинку і подивимося, що нам туди треба.

Хоча з часу похапливих похорон Мері Карсон минуло три тижні, ніхто з Клірі навіть не наближався до великого будинку. Але тепер візит Фіони з лишком надолужив їхню неохоту. У супроводі Меґі, місіс Сміт, Мінні та Кет крокувала вона від кімнати до кімнати, ніколи спантеличена Меґі не бачила матір такою збудженою та пожвавленою. Вона безперервно бурчала: це страхітливо, це абсолютний жах, ти що, Меґі, на кольорах не знаєшся? Зовсім смаку не маєш?

У вітальні Фіона затрималася найдовше, окидаючи її досвідченим оком. Лише кімната для прийомів перевершувала вітальню за розмірами, бо була сорок футів завдовжки та тридцять — завширшки, і п’ятнадцять — заввишки. За оздобленням це була дивовижна суміш найкращого та найгіршого. Колись її пофарбували в однаковий кремовий колір, який із часом пожовк і вже не відтіняв пречудові декоративні накладки на стелі й різьблену обшивку на стінах. Величезні, від стелі до підлоги, вікна, що вишикувалися безперервно аж на сорок футів вздовж того боку, де була веранда, були щільно завішані шторами з коричневого вельвету, які вкривали глибоким мороком темно-коричневі крісла й стільці, дві вражаюче красиві малахітові лави та дві не менш красиві лави з флорентійського мармуру, а також масивний камін із кремового мармуру з яскраво-рожевими прожилками. На полірованій тіковій підлозі з геометричною точністю були розстелені три обюсонські килими, а під стелею висіла вотерфордська люстра шість футів завдовжки, обкручена ланцюгом.

— Що ж, вам слід виголосити подяку, місіс Сміт, — заявила Фіона. — Кімната однозначно жахлива, зате бездоганно чиста, ніде й цяточки бруду немає. Я доручаю вам зайнятися дечим вартим турботи й догляду — оцими безцінними лавками, які стоять собі, й ніщо не відтінює їхню красу. Який сором! З того ж дня, коли я вперше побачила цю кімнату, мені страшенно хотілося перетворити її на таку, що кожен, хто до неї увійде, захоплюватиметься нею, однак достатньо комфортну, щоб кожен, хто до неї увійшов, захотів і надалі в ній залишатися.

Письмовий стіл Мері Карсон — огидне неподобство у вікторіанському стилі; Фіона підійшла до столу й поглянула на телефон, що на ньому стояв, а потім із презирством постукала пальцями по його тьмяній поверхні.

— Сюди прекрасно впишеться мій секретер, — зазначила вона. — Я почну з цієї кімнати, і переберуся сюди лише тоді, коли її закінчать, не раніше. Так ми принаймні матимемо хоч одне місце, де зможемо збиратися, не відчуваючи пригніченості. — І, сівши за стіл, Фіона зняла з телефону слухавку Поки її донька та служниці отетеріло стояли маленькою мовчазною купкою, Фіона взяла в оборот Гаррі Гоу. З Марком Фойсом вона домовилася, що він пришле їй нічною поштою зразки матерії; крамниця «Нок і Кірбі» доставить їй зразки фарби; з братами Грейс вона домовилася про доставку зразків шпалер; ці та інші сіднейські крамниці мали прислати спеціально складені для неї каталоги з описом особливостей їхніх товарів.

Зі сміхом у голосі Гаррі пообіцяв знайти компетентного драпірувальника та бригаду малярів, здатних виконувати роботу зі скрупульозністю, якої вимагала Фіона. Молодець, місіс Клірі! Невдовзі вона вимете геть сам дух Мері Карсон із того особняка!

Скінчивши обдзвонювати потрібних людей, Фіона наказала негайно позривати коричневі вельветові штори. І полетіли вони на смітник у запалі марнотратства, з яким Фіона навіть сама ті штори підпалила.

— Вони нам не потрібні, — заявила вона, — і я не збираюся нав’язувати їх джилленбоунським біднякам.

— Так, мамо, — піддакнула Меґі, отетеріло заціпенівши.

— У нас тут взагалі не буде ніяких штор, — сказала Фіона, не переймаючись тим, що здійснила кричуще порушення тогочасних канонів оздоблення. — Веранда надто широка, щоби пропускати сонце напрямки, тож навіщо нам штори? Я хочу, щоб цю кімнату було видно.

Прибули матеріали, приїхали малярі та драпірувальник; Меґі та Кет за наказом Фіони видерлися на драбини, щоб вимити й відполірувати горішні шибки величезних вікон, а місіс Сміт та Мінні займалися нижніми шибками; Фі походжала довкола, окидаючи все своїм гострим орлиним поглядом.

До другого тижня січня всі роботи завершилися, і, ясна річ, ця новина якимось чином просочилася до спарених телефонів. Місіс Клірі перетворила вітальню в особняку Дрогеда на справжнісінький палац, тож чи не зволять місіс Гоуптон у компанії з місіс Кінґ та місіс О’Рурк зробити візит на оглядини великого будинку як звичайний вияв увічливості?

Ніхто не заперечував, що результатом зусиль Фіони стала бездоганна краса. Кремові обюсонські килими з наполовину вицвілими букетами рожевих та червоних троянд були досить хаотично розстелені по підлозі, начищеній до дзеркального блиску. Стіни та стелю вкривала свіжа кремова фарба, кожна накладка та різьблена прикраса ретельно підкреслена позолотою, але великі пласкі проміжки овальної форми в панельній обшивці були заклеєні вицвілим чорним шовком із зображенням тих самих букетів троянд, що й на трьох килимах, наче вишиті японські малюнки на кремовому та золотистому тлі. Вотерфордську люстру опустили так, що її висяча лампа опинилася на висоті шести з половиною футів над підлогою; кожну з її тисяч призм відполірували до райдужного блиску, а великий мідний ланцюг прикріпили до стіни замість обмотувати довкола люстри. На високих тонких кремово-позолочених столах стояли вотерфордські лампи поруч із вотерфордськими попільничками та вотерфордськими вазами з кремово-рожевими трояндами. Усі великі зручні крісла наново перетягнули кремовим муаровим шовком; вони стояли невеличкими групами, а до кожного з них було запрошувально підтягнуто великі отоманки. В одному з залитих сонцем кутків стояв вишуканий антикварний спінет, а на ньому — величезна ваза з кремово-рожевими трояндами. Над каміном висів портрет Фіониної бабусі, а з протилежного боку кімнати на нього дивився ще більший портрет моложавої рудоволосої Мері Карсон з обличчям як у молодої королеви Вікторії в суворому чорному платті, по-модному підпушеному.

— От і чудово, — констатувала Фіона. — Тепер ми зможемо перебратися з будинку над струмком. Решту кімнат я облаштую, коли матиму вільний час. Хіба ж це не чудово — мати гроші та пристойну домівку, щоби їх на неї витрачати?

Був ранній ранок, сонце ще не зійшло, а півні в курнику весело кукурікали; до переїзду лишилося три дні.

— Жалюгідні нікчеми, — мовила Фіона, загортаючи свою порцеляну в старі газети. — Не розумію, чому вони так радіють. Жодного яйця на сніданок, а всі чоловіки лишатимуться вдома, поки ми не завершимо переїзд. Меґі, доведеться тобі сходити за мене до курника, бо я зайнята. — Вона швидко проглянула пожовклий аркуш газети «Сідней монінґ геральд» і зневажливо пирхнула, побачивши рекламу підштаників із тонкою талією. — Не розумію, чому Педді наполягає, щоб ми замовляли всі газети; ніхто ж не має часу їх читати. І вони накопичуються так швидко, що ми навіть не встигаємо спалювати їх у плиті. Лишень погляньте! Оця газета вийшла ще до того, як ми перебралися сюди. Що ж, принаймні в них речі можна пакувати.

Приємно бачити матір такою пожвавленою, подумала Меґі, злетівши униз тильними сходами, і перетнула запилене подвір’я. Хоча кожен із них і прагнув скоріше перебратися до особняка і в ньому зажити, мама, здавалося, бажала цього так сильно, немов пам’ятала, що то таке — жити у великому будинку. Яка вона, виявляється, розумна, який витончений смак має! Цього ніхто не помічав раніше, бо не було ані часу, ані грошей, щоб це виявити. Меґі збуджено й радісно обхопила себе руками: татко переказав ювеліру з Джилі певну суму з отриманих п’яти тисяч фунтів, щоб придбати мамі перлову застібку для волосся та сережки зі справжніми перлинами, тільки сережки, на додачу мали в собі ще й маленькі діаманти. Він збирався подарувати все це дружині під час їхньої першої вечері у великому будинку. Тепер, коли Меґі помітила, як обличчя матері звільнилося від звичної суворості, їй не терпілося побачити її вираз обличчя, коли вона отримає ці подарунки? Усі діти — від Боба до двійнят, із захватом чекали цього моменту, бо Педді вже показував їм велику шкіряну коробку, де на підкладці з чорного оксамиту лежали перлини з опаловим полиском. Розквітле щастя їхньої матері глибоко вплинуло на всіх членів родини; то було, наче бачити, як починається рясний дощ, що напоїть спраглу землю. Тільки тепер вони, вочевидь, збагнули, якою нещасною була Фіона всі ці роки.

Курячий двір був величезний, у ньому жили чотири півня та понад сорок курей. Уночі вони набивалися до похилого сараю, де по краях ретельно підметеної долівки стояли жовтогарячі ящики з соломою для відкладання яєць, а в тильній частині були прикріплені сідала різної висоти. Але вдень кури, поважно квокчучи, походжали у великому загоні з дротяною огорожею. Коли Меґі відчинила хвіртку загорожі й просунулася всередину, птахи нетерпляче скупчилися біля неї, гадаючи, що їх годуватимуть, та оскільки Меґі годувала їх вечорами, вона посміялася з їхнього глупства і, переступивши через них, попрямувала до сараю.

— Скажу вам чесно — користі з вас, як із козла молока! — сварила вона курей, нишпорячи по ящиках. — Вас аж сорок, а яєць лише п’ятнадцять. На сніданок не вистачить, вже не кажучи про торт. Попереджаю вас востаннє: якщо ви не змінете ставлення до своїх обов’язків, то більшість із вас потрапить під ніж, і це стосується не лише панянок, а й панів, тому не розпускайте пір’я і не думайте, що вас це не стосується, джентльмени!

Обережно тримаючи яйця у фартуху, Меґі, весело мугикаючи, побігла назад до кухні.

Фіона з білим, як крейда, обличчям, сиділа у кріслі Педді, втупившись в аркуш газети «Смітсівський щотижневик»; губи її беззвучно ворушилися. Меґі чула, яку будинку ходили чоловіки, весело сміялися шестирічні Джим та Петсі, бавлячись у своєму ліжку: їм ніколи не дозволялося заходити нагору, аж поки не підуть чоловіки.

— Що сталося, мамо? — спитала Меґі.

Фіона не відповіла, вона сиділа, витріщаючись поперед себе; над її верхньою губою виступили рясні краплини поту, а в очах застиг біль, відчайдушно стримуваний раціональною частиною її свідомості, вона немов робила надзвичайні зусилля, щоб не закричати.

— Татку, татку! — перелякано скрикнула Меґі.

Її інтонація змусила його прибігти негайно, на ходу застібаючи фланелеву сорочку, за ним з’явилися Боб, Джек, Г’юї та Стю. Меґі беззвучно кивнула рукою на матір.

Здавалося, серце Педді вискочило з грудей і застрягло у горлі. Схилившись над Фіоною, він взяв її за обвислу руку.

— Що сталося, люба моя? — спитав він голосом, сповненим такої ніжності, якої діти ще ніколи від нього не чули. Однак вони мимоволі здогадалися, що саме таким тоном батько розмовляє з матір’ю, коли залишається з нею наодинці.

Здавалося, Фіона впізнала цей особливий голос, бо він вивів її з трансу, спричиненого величезним потрясінням; вона підняла свої великі сірі очі й поглянула йому в обличчя, таке добре і таке змарніле, вже немолоде.

— Ось, — сказала вона, вказавши на маленьке повідомлення в підвальній частині газетної сторінки.

Підійшов Стюарт і став позаду матері, легко поклавши руку їй на плече; перед тим, як почати читати замітку, Педді поглянув на сина, в його очі, такі схожі на очі Фіони, і той кивнув на знак згоди. Те, що викликало шалені ревнощі у Френка, ніколи не мало б такого впливу на Стюарта; його та батькова любов до Фіони лише об’єднувала їх, а не розділяла.

Педді прочитав замітку повільно та вголос, і з кожним прочитаним рядком його інтонація ставала дедалі сумнішою.

У маленькому заголовку йшлося: «Боксер отримав довічне ув’язнення.

Френсіс Армстронґ-Клірі, двадцяти шести років, професійний боксер, був засуджений сьогодні районним судом міста Гульберна за вбивство Рональда Альберта Каммінґа, тридцяти двох років, чорнороба, яке сталося минулого липня. Суд присяжних виніс вирок після розгляду, який тривав лише десять хвилин, порекомендувавши найсуворіше покарання із передбачених законодавством. Ця справа, як сказав пан суддя ФітцГ’ю-Каннілі, була ясною як Божий день. Каммінґ та Клірі посварилися в громадському барі готелю «Гавань» 23 липня. Згодом того ж вечора сержанта гульбернської поліції Тома Бердсмора у супроводі двох констеблів викликав до готелю «Гавань» його власник, пан Джеймс Огілві. У провулку за готелем поліція застала Клірі, коли той бив ногами по голові непритомного Каммінґа. У скривавлених кулаках він стискав пасма волосся, вирвані з голови потерпілого. Під час арешту Клірі був напідпитку, але при ясному розумі. Йому висунули звинувачення в нападі з метою завдання тяжких тілесних ушкоджень, але це звинувачення було змінене на звинувачення в убивстві після того, як наступного дня Каммінґ помер у районному шпиталі міста Гульберн від травм голови.

Пан Артур Байт, королівський адвокат, подав клопотання стосовно невинуватості підсудного через його безумство, але чотири викликаних судом медичних експерти за клопотанням обвинувачення недвозначно заявили, що, згідно з пунктами інструкцій Макнотона, Клірі не можна визнати божевільним. Звертаючись до суду присяжних, пан суддя ФітцГ’ю-Каннілі заявив, що питання винуватості чи невинуватості навіть не стоїть, вирок однозначно має бути «винуватий», але попросив у присяжних не поспішати з рекомендаціями стосовно поблажливості чи суворості покарання, бо саме їхньою думкою він керуватиметься, виносячи своє рішення. Оголошуючи вирок Клірі, пан суддя ФітцГ’ю-Каннілі назвав дії останнього актом «нелюдської жорстокості» й висловив жаль із приводу того, що ненавмисний характер убивства, скоєного у стані алкогольного сп’яніння, виключає страту через повішення — засіб так само смертельний, як і гвинтівка чи ніж. Клірі отримав довічне ув’язнення на каторжних роботах; свій термін він відбуватиме у тюрмі міста Гульберн, спеціально призначеній для схильних до насильства в’язнів. Коли його спитали, чи не хоче він зробити яку-небудь заяву, Клірі відповів:“Тільки матері моїй не кажіть”.»

Педді поглянув на дату в горішній частині сторінки: Шосте грудня 1925 року.

— Це сталося понад три роки тому, — безпорадно зауважив він.

Ніхто не поворухнувся і нічого не відповів, бо ніхто не знав, що робити; з передньої частини будинку долинув веселий сміх двійнят, потім вони про щось голосно загомоніли.

— Тільки… матері… не кажіть, — заціпеніло повторила Фіона. — І ніхто й не сказав! О, Боже! Мій бідолашний Френк!

Тильним боком долоні Педді змахнув з обличчя сльози, а потім присів і ніжно поклав руки Фіоні на коліна.

— Фі, люба, збирайся. Ми поїдемо до нього.

Вона була почала підводитися, але знову безсило опустилася в крісло; очі на нещасному побілілому обличчі поблискували немов напівзгаслі зорі, їхні золотаві зіниці розширилися.

— Я не можу, — сказала вона без натяку на внутрішній біль, але даючи кожному відчути, як болить її душа. — Коли він мене побачить, це уб’є його. Ой, Педді, це ж уб’є його! Я добре знаю Френка — його гординю, його амбіційність, його рішимість стати кимось значущим. Нехай сам переживає своє приниження, бо саме цього він хоче. Ти ж бачив, що там написано: «Тільки матері моїй не кажіть». І ми маємо допомогти йому зберегти свою таємницю. Що доброго буде йому чи нам з того, що ми поїдемо побачитися з ним?

Педді й досі плакав, але не за Френком, а за тим життям, що пішло з обличчя Фіони, плакав через вмирущий вираз у її очах.

Цей хлопець був Іоною — лиховісником, який приносить нещастя, який завжди стояв поміж ним та Фіоною; через Френка вона пішла із його серця та сердець його дітей. Щоразу, коли здавалося, що нарешті попереду Фіону чекає щастя, Френк його руйнував. Та любов Педді до неї була такою ж глибокою та незнищенною, як і любов Фіони до Френка; але після тієї пам’ятної ночі у домі священика він не міг звалювати на хлопця провину за пригнічений стан Фіони.

Тому Педді сказав:

— Що ж, Фі, якщо не вважаєш за потрібне зустрічатися з ним, то ми до нього не поїдемо. Однак мені хотілося б довідатися, що з ним все гаразд, і що для нього робиться все, що має робитися за законом. А що, коли я напишу отцю де Брикасару і попрохаю його розшукати Френка?

Очі Фіони не оживилися, але на щоках вкрадливо виступив легенький рожевий рум’янець.

— Так, Педді, напиши. Тільки нагадай йому, щоб він не казав Френку, що ми про все дізналися. Мабуть, Френку буде легше, коли він переконано вважатиме, що ми нічого не знаємо.

Впродовж кількох наступних днів до Фіони майже повернулася енергія, а зацікавлення ремонтом великого будинку не давало їй сидіти без діла. Але спокій знову набув відтінку суворості, хоча й менш похмурої, вбраної в оболонку байдужо-відстороненого виразу обличчя. Здавалося, вона більше переймалася майбутнім виглядом особняка, аніж благополуччям власної родини. Напевне, Фіона припустила, що діти та чоловік зможуть дати собі раду в плані душевному, а місіс Сміт і служниці потурбуються за них у плані тілесному.

Однак відомості про долю Френка глибоко вразили кожного члена родини. Старші хлопці глибоко співчували своїй матері, безсонними ночами згадуючи її обличчя у той жахливий момент. Вони любили її, а материна жвавість впродовж кількох попередніх тижнів відкрила їм ту грань її натури, яка назавжди закарбувалася в їхню свідомість і якій судилося викликати у них пристрасне бажання знову зробити Фіону веселою та щасливою. Якщо досі осердям, довкола якого оберталися їхні життя, був Педді, то з того моменту мати набула рівного з батьком статусу і стала поруч із ним. Тепер до неї ставилися з ніжною всепоглинаючою турботою, котру не могла порушити ніяка байдужість з її боку. Вся чоловіча половина родини — від Педді до Стюарта — дійшла мовчазної згоди у своєму бажанні зробити життя Фіони таким, як їй хотілося, і від кожного вони вимагали відданості в досягненні цієї мети. Ніхто не мав права знову завдати їй болю. Коли Педді подарував їй перлини, вона взяла їх з коротким байдужим словом подяки, і в погляді, який вона затримала на прикрасах, не було ані задоволення, ані цікавості, але кожен із чоловіків подумав, що материна реакція була б іншою, якби не Френк.

Якби не було переїзду до великого будинку, то бідолашна Меґі страждала б ще сильніше, бо батько та хлопці, не допустивши її до таємного товариства «Захистимо маму» (напевне, тому що інстинктивно передчували більшу неохоту до участі з її боку) були переконані, що тепер Меґі має звалити на свої плечі обов’язки, які Фіона вважала несумісними з її новим статусом і недоречними. Але невдовзі виявилося, що місіс Сміт та служниці з готовністю розділили з Меґі ці обов’язки. Головним чином, огиду в Фіони викликала необхідність ходити за своїми наймолодшими синами, але місіс Сміт взяла на себе повну відповідальність за малюків із такою охотою та захватом, що Меґі й не подумала співчувати їй, а навпаки — відчула певне задоволення від того, що Джимсом та Петсі тепер цілковито займатиметься економка. Меґі теж співчувала матері, але не так безоглядно, як чоловіки, бо її відданість зазнала важкого удару: притаманне Меґі сильне материнське начало було глибоко ображене дедалі зростаючою байдужістю Фіони до Джимса та Петсі. «Коли у мене будуть власні діти, — міркувала вона, — я ніколи не любитиму одного з них сильніше за решту».

Ясна річ, життя у великому будинку відрізнялося від попереднього. Спочатку було якось дивно й незвично мати власну спальню, а жінки довго звикали до того, що їм тепер не треба перейматися хатньою роботою, як у будинку, так і надворі. Бо Мінні, Кет та місіс Сміт здатні були впоратися з усім — від прання й прасування до приготування їжі та прибирання, а коли їм пропонувалася допомога, вони страшенно лякалися. За добрі харчі та невеличку платню мандрівних робітників тимчасово реєстрували чорноробами в фермерських гросбухах; ці люди рубали дрова для печей, годували курей та свиней, доїли корів, допомагали старому Тому доглядати за прекрасним парком і виконувати найважчу частину прибирання.

Зв’язок з отцем Ральфом підтримував Педді.

«Прибуток з маєтності Мері сягає приблизно чотирьох мільйонів фунтів на рік завдяки тому, що “Мікар лімітед” є приватною компанією з більшістю активів у сталі, суднах та гірничо-видобувній справі, — писав отець Ральф. — Тому те, що я виділив вам, є краплиною у відрі Мері Карсон і складає навіть менше від десятої частини річного прибутку ферми Дрогеда. Нехай вас також не турбують несприятливі роки. Бо бухгалтерський баланс Дрогеди настільки позитивний, що я маю змогу платити вам з її прибутків без обмежень, якщо в тім буде необхідність. Тому гроші, які ви отримуєте, — це лише те, що ви заслужили, а компанії “Мікар лімітед” вони ніяк не стосуються. Ви отримуєте гроші з ферми, а не з компанії. Від вас я вимагаю лише чесно і вчасно вести фермерські документи, щоб не мати проблем з аудиторами».

Саме після отримання цього листа увечері, коли всі були вдома, Педді скликав у чудовій вітальні збори. Начепивши на носа вузькі окуляри в залізній оправі, він усівся у велике кремове крісло і зручно вмостив ноги на низеньку отоманку, а люльку поклав у коштовну попільницю.

— Як тут гарно, — сказав він, окидаючи кімнату задоволеним поглядом. — Гадаю, нам слід висловити одностайну подяку нашій матусі, правда ж, хлопчаки?

«Хлопчаки» схвально забурмотіли, а Фіона, що сиділа в колишньому кріслі Мері Карсон, заново оббитому кремовим муаровим шовком, злегка кивнула головою на знак вдячності. Меґі ж, обхопивши ногами отоманку, на якій їй подобалося сидіти замість крісла, втупила погляд на шкарпетку, яку вона штопала, і навіть очей не підняла.

— Так от: отець де Брикасар з усім розібрався і виявив до нас велику щедрість, — продовжив Педді. — Він поклав у банк сім тисяч фунтів на моє ім’я, а на кожного з вас відкрив по депозитному рахунку, на який поклав по дві тисячі фунтів. Я буду отримувати чотири тисячі фунтів на рік як управляючий ферми, а Боб отримуватиме три тисячі на рік як мій заступник. А решта хлопців — Джек, Г’юї та Стю — отримуватимуть по дві тисячі фунтів на рік. Малюкам випадає по тисячі кожному, допоки вони стануть достатньо дорослими, щоб вирішити, чим хотіли б зайнятися.

Коли малі хлопці виростуть, господарство гарантуватиме кожному з них річний дохід рівний повноправному члену Дрогеди, навіть якщо вони не захочуть тут працювати. Коли Джимсу й Петсі виповниться дванадцять, пошлемо їх до інтернату при Риверсайдському коледжі, де вони навчатимуться коштом господарства.

Матуся отримуватиме дві тисячі фунтів на рік на власні потреби, і Меґі теж. На утримання хатнього господарства виділяється п’ять тисяч фунтів щорічно, хоча особисто я не знаю, чому отець Ральф вважає, що нам для цього потрібно так багато грошей. Каже, що це на той випадок, коли ми задумаємо зробити якусь істотну перебудову. Я отримав від нього вказівки стосовно того, скільки треба платити місіс Сміт, Мінні, Кет і Тому, і мушу зазначити, що тут він теж виявив щедрість. Стосовно ж платні решті працівників я вирішуватиму сам. Але моє перше рішення як управляючого буде таке: найняти не менше шести скотарів, щоб Дрогеда функціонувала, як належить. Бо вона занадто велика для жменьки працівників. — Це все, що Педді коли-небудь сказав про те, як його сестра керувала фермою.

Клірі й подумати не могли, що у них може з’явитися так багато грошей; вони сиділи мовчки і намагалися звикнутися з думкою про добробут, що впав їм на голову.

— Та ми навіть половину цього витратити не зможемо, Педді, — сказала Фіона. — Він же не залишив нам нічого, на що можна було б витрачати ці гроші.

Педді ніжно поглянув на неї.

— Знаю, матусю. Але ж як приємно думати, що ми більше ніколи не хвилюватимемося про нестачу грошей! — Він прокашлявся. — Наскільки я розумію, матуся, а особливо Меґі тепер залишаться без звичної для них роботи, — вів далі Педді. — Я завжди мав проблеми з числами, але наша матінка вміє додавати, віднімати, множити й ділити, наче вчитель арифметики. Тому матуся стане бухгалтером Дрогеди замість офісу Гаррі Гоу. Якось я раніше про це не думав, але Гаррі спеціально найняв чоловіка, щоб той вів бухгалтерію Дрогеди, а тепер, коли йому бракує одного працівника, він не заперечуватиме, щоб ми самі цим займалися. Фактично, Гаррі сам підказав, що з матусі може вийти вправний бухгалтер. Він сказав, що пришле когось із Джилі, щоб належним чином тебе навчити, матусю. Бо бухгалтерія — досить складна штука, еге ж? Треба збалансовувати бухгалтерські книжки, касові книги, облікові реєстри, усе записувати в журналі обліку і тому подібне. Роботи буде багато, але ж вона не тягнутиме з тебе стільки сил, як куховарство та прання.

З кінчика язика Меґі готовий був зірватися крик:

— А як же я?! Я ж куховарю та перу білизну не менше за матусю!

Фіона навіть усміхнулася — вперше відтоді, як дізналася страшну новину про Френка.

— Мені сподобається ця робота, Педді, справді сподобається. Бо завдяки їй я почуватимуся частиною Дрогеди.

— Боб навчить тебе керувати «ролс-ройсом», бо саме ти їздитимеш до банку в Джилі й спілкуватимешся з Гаррі. До того ж тебе грітиме думка, що ти зможеш поїхати на авто куди завгодно, не покладаючись на те, щоб з тобою неодмінно був хто-небудь із нас. Ми тут відірвані від усього світу. Мені завжди хотілося навчити вас, дівчата, керувати автомобілем, але раніше на це не було часу. Добре, Фіоно?

— Добре, Педді, — радісно відповіла вона.

— А тепер, Меґі, займемося тобою.

Меґі поклала шкарпетку та голку і зиркнула на батька з сумішшю цікавості та обурення в погляді. Ясна річ, вона знала, що він скаже: мати буде надто зайнята гросбухами, тому їй доведеться взяти на себе нагляд за хатніми та садово-огородніми роботами.

— Мені б не хотілося, щоб ти перетворилася на ліниву пихату панянку, як оті наші знайомі — дочки багатих тваринників та землевласників, — сказав Педді з усмішкою, яка нейтралізувала увесь сарказм його вислову. — Тому я збираюся й тебе завантажити повноцінною справжньою роботою, моя маленька Меґі. Ти контролюватимеш наші внутрішні вигони: Боргед, Крік, Карсон, Віннемур та біля Північного бака. Ти також здійснюватимеш нагляд за вигоном Гоум Педдок. Нестимеш відповідальність за коней-загоничів: яких ставити до роботи, а яким дати відпочити. Під час згону для підрахунку поголів’я та під час ягніння ми, звісно, працюватимемо разом, але в решті випадків тобі доведеться справлятися самій. Джек навчить тебе працювати з псами та користуватися скотарським батогом. У тобі багато лишилося від дівчиська-шибайголови, тому, гадаю, тобі більше сподобається працювати на вигонах, аніж вилежуватися вдома, — скінчив Педді і всміхнувся ширше, аніж зазвичай.

Поки він говорив, обурення й незадоволення щезли, як роса на сонці, й він знову став для Меґі татком, який любив її і піклувався про неї. Що ж з нею сталося, що вона так у ньому засумнівалася? Меґі стало так соромно за себе, що їй навіть захотілося вколоти себе великою штопальною голкою у ногу, але вона була надто щаслива, щоб замислювася про заподіяння собі болю, тим більше, що це був аж надто незвичний спосіб висловлювати каяття.

Її обличчя засіяло радістю.

— Ой, татку, я із задоволенням цим займатимуся!

— А як же я, татку? — спитався Стюарт.

— Ти більше не потрібен дівчатам у хаті, тому знову працюватимеш на вигонах, Стю.

— Гаразд, татку. — Він тужливо поглянув на Фіону, але не сказав нічого.

* * *

Фіона та Меґі навчилися їздити на новому «ролс-ройсі», який пригнали Мері Карсон за тиждень до її смерті; Меґі навчилася також управлятися з псами, а Фіона — вести бухгалтерію.

Якби не відсутність отця Ральфа, Меґі була б абсолютно щасливою. Їй давно хотілося займатися саме цим: роз’їжджати пасовиськом на коні й виконувати роботу скотаря. Однак туга за отцем Ральфом не минала, а спогад про його поцілунок перетворився на щось омріяне, дорогоцінне, відчуте і подумки пережите знову тисячу разів. Однак спогадом не замінити реальність: хоч як би Меґі не старалася, але справжнє відчуття відтворити неможливо, була лише його тінь, схожа на тоненьку сумну хмаринку.

Коли отець Ральф написав їм про Френка, її сподівання на те, що він скористається цим приводом, щоб до них приїхати, зазнали краху. Подорож до в’язниці міста Гульберн, де утримувався Френк, він описав, ретельно підбираючи слова, щоб приховати біль, якого ця поїздка йому завдала через Френків психоз, що невпинно погіршувався; але священик про це й півсловом не обмовився. Він намагався добитися, щоб Френка перевели до психлікарні Моріссет для душевнохворих ув’язнених, але марно — його клопотання не задовольнили. Тому отець Ральф зобразив їм ідеалістичний образ Френка, який із розумінням спокутує свій гріх перед суспільством, і запевнив Педді: Френк і гадки не має, що їм відомо про те, що сталося. Священик запевнив ув’язненого, що сам дізнався про це випадково з сіднейських газет, і що родина ніколи про це не дізнається. Почувши це, Френк заспокоївся, і на цьому вони з ним попрощалися.

Педді заговорив про продаж рудої кобили отця Ральфа. Стрункого чорного мерина, на якому Меґі раніше їздила для задоволення, тепер вона використовувала як коня-загонича, бо ним було легше керувати, і він мав приємнішу вдачу, аніж норовисті кобили та злобні мерини для заганяння скота. Коні-загоничі були розумні й, за рідкісними винятками, норовисті. Навіть повна відсутність жеребців не робила їх приязними тваринами.

— Благаю, татку, я й на рудій кобилі зможу їздити! — просила Меґі. — Лишень подумай, як отець Ральф, який зробив для нас стільки добра, приїде до нас у гості й виявить, що ми продали його кобилу!

Педді задумливо поглянув на доньку.

— Меґі, не думаю, що отець Ральф приїде сюди знову.

— Все може бути! Хтозна, може, й приїде.

Очі такі схожі на Фіонині — то було занадто; Педді не наважився завдати доньці болю ще більшого, аніж той, якого їй, бідоласі, довелося зазнати.

— Що ж, Меґі, нехай буде по-твоєму, ми не продамо кобилу, але дивись — постійно виїжджай і на кобилі, й на мерині, бо я не потерплю на фермі гладкої вгодованої коняки, чуєш мене?

Раніше їй не подобалося їздити на коняці отця Ральфа, але після цієї розмови Меґі по черзі їздила на обох тваринах, щоб дати їм можливість відпрацювати з’їдений овес.

Було дуже доречно, що місіс Сміт, Мінні та Кет прикипіли душею до двійнят, бо тепер, коли Меґі виїздила на вигони, а Фіона годинами просиджувала за своїм секретером, двоє маленьких хлопчаків розважалися досхочу. Вони всюди пхали свої маленькі носики, але робили це з такою радістю і так беззлобно, що ніхто не міг на них подовгу сердитися. Увечері місіс Сміт, яка давно навернулася в католицтво, молилася навколішках у своїй маленькій хатці з такою глибокою вдячністю в серці, що ледь стримувала почуття. Коли ще був живий Роб, Господь так і не порадував її власними дітьми, тому роками великий будинок залишався бездітним, а його мешканцям заборонялося зустрічатися з мешканцями скотарських будинків вздовж струмка. Та коли з’явилися Клірі, родичі Мері Карсон, нарешті з’явилися й діти. Тим більшою радістю це виявилося тепер, коли Джимс та Петсі стали постійними мешканцями великого будинку.

* * *

Зима була суха, а влітку дощів так і не дочекалися. Соковита, по коліно заввишки, рудувато-бура трава висохла під палючим сонцем так, що навіть осердя кожного стебла стало хрустким та ламким. Щоб поглянути на вигін, треба було примружити очі й насунути капелюха на лоба: трава стала сріблястою, як дзеркало, маленькі спіралі-вихори мчали посеред мерехтливих блакитних міражів, переносячи сухе листя та відламані стебла трави від однієї неспокійно-рухливої купи до другої.

Ото була засуха! Навіть дерева — й ті висохли, і з них великими хрусткими пасмами відвалювалася кора. Однак небезпеки голоду для овець іще не було: трава протримається з рік або й довше, але повсюди все таке сухе. Завжди була велика імовірність того, що дощі не прийдуть і наступного року або через рік після наступного. У добрий рік випадало від десяти до п’ятнадцяти дюймів опадів, у поганий — менш п’яти, а то й взагалі нічого. Попри спеку та мух, Меґі подобалося життя на природі, на пасовиськах, подобалося неквапливо їхати на рудій кобилі за мекаючою отарою, поки пси, оманливо байдужі, лежали на землі, розпластавшись і висолопивши язики. Але варто було хоч одній вівці вискочити зі щільної отари, як найближчий пес зривався з місця і караючою блискавкою кидався на злощасну тварину, наміряючись гострими зголоднілими зубами вп’ястися їй у ногу.

Меґі виїхала поперед отари і, полегшено зітхнувши після необхідності впродовж кількох миль вдихати здійняту вівцями пилюку, розчинила ворота загону. Вона терпляче почекала, поки пси, радо користуючись нагодою продемонструвати їй своє уміння, моталися туди-сюди, кусали та підганяли овець. Гнати й лічити корів було набагато важче, бо вони або хвицалися задніми ногами, або несподівано кидалися бігти, часто убиваючи при цьому пса, що зазівався; саме в таких випадках мав втрутитися пастух у людській подобі, щоб виконати свою частину роботи за допомогою батога, але псам подобалася пряна дещиця небезпеки, пов’язаної з перегоном і підрахунком великої рогатої худоби. Однак Меґі не переганяла корів — цим займався Педді.

Хто не переставав дивувати Меґі й приводив її у захват, то це собаки за свій феноменальний розум. Більшість псів на Дрогеді були з породи келпі; вони мали темно-коричнювату шерсть, кремову на лапах, грудях та бровах, але були там також пси блакитної квінслендської породи, більші за келпі, з блакитно-сірою шерстю із чорними цятками, та всілякі гібриди від схрещення келпі з блакитними. Коли у самиць починався період статевого полювання, їх, за науковими рекомендаціями, спаровували, відгодовували і всіляко сприяли їм благополучно ощенитися. Коли цуценята підростали, їх відлучали від матерів і випробовували на вигонах; тих, що відповідали вимогам, залишали чи продавали, а тих, що не відповідали, пристрілювали.

Посвистом скомандувавши псам «Поруч!», Меґі зачинила за отарою ворота і повернула руду кобилу в напрямку домівки. Поблизу виднівся величенький гайок з евкаліптів із волокнистою корою, евкаліптів із «залізною» корою та евкаліптів двоцвітних, а по краях траплялася ще й вільга. Меґі з полегшенням заїхала під їхню тінь і тепер, маючи вільний час, неквапливо і захоплено озирнулася довкола. В евкаліптах було повно хвилястих папужок, які щебетали і висвистували свої пародії на співочих птахів; із гілки на гілку перестрибували в’юрки; двоє сріблястих какаду сиділи, повернувши голови і кліпаючи очима, і спостерігали за рухами Меґі; трясогузки нишпорили у траві в пошуках мурах, помахуючи вгору-вниз своїми смішними хвостиками; ворони каркали свої нескінченні траурні пісні — найнеприємніші в усьому репертуарі пташок австралійської глушини, такі безрадісні, тоскні й навіть трохи лячні; в них співалося про гниючу плоть, про дохлятину та м’ясних мух. Неможливо було уявити собі ворону, що співає, скажімо, як птах медосос-дзвіночок, хоча голоси та зовнішність у них схожі.

Звісно, всюди було повно мух, та Меґі мала на своєму капелюсі вуаль, але на її оголені руки нещадно нападали комахи; кобила безперервно зі свистом відмахувалася від них хвостом, а її тіло ані на мить не припиняло смикатися і сіпатися. Меґі дивувало, що навіть крізь товщу шкіри та волосяного покрову кобила відчуває таку маленьку й невагому істоту, як муха. Мухи пили піт, і від цього страшенно страждали і люди, і тварини, але люди ніколи не дозволяли мухам того, що їм дозволяли вівці: комахи використовували овець для більш інтимних цілей — відкладали свої яйця в шерсті на огузку, або скрізь, де шерсть була волога та брудна.

Повітря повнилося гудінням бджіл, воно було, мов живе, від яскравих ґедзів, що розшукували іригаційні канави, від дивовижного кольору метеликів та денних молей. Її кобила зрушила копитом шматок перегнилої колоди, і у Меґі, що витріщилась на її потемнілий нижній бік, мурашки по шкірі побігли: вона побачила там личинок — товстих, білих і огидних, лісових вошей та слимаків, здоровенних стоніг та павуків. Повискакували зі своїх нір кролики, заметушилися, застрибали, а потім, піднявши невеличкі хмаринки білого пилу, знову заскочили назад і, обережно висовуючи голови й посмикуючи носами, позирали на Меґі. Проїхавши трохи далі, вона помітила єхидну, яка, настрашена її наближенням, кинула пошуки комах і прожогом чкурнула навтьоки. Швидко риючи землю сильними пазурами, звірок закопувався під величезну колоду. Кумедно було спостерігати за маніпуляціями єхидни, коли вона, щільно притиснувши гострі голки до тіла, щоби вони не заважали її вгризатися в ґрунт, купами розкидала довкола себе землю.

Нарешті Меґі виїхала із заростів на головну дорогу, що вела додому. На дорожній пилюці немов лежало покривало з пістряво-сірими цятками — то папуги вишукували в ній комах та черв’яків, але, зачувши наближення Меґі, вони яскравою хмарою піднялися в повітря. Її немов накрило пурпурово-рожевою хвилею, груди та підкрилки папуг шугонули у неї над головою, і сіре магічно перетворилося на густо-рожеве. Коли б мені довелося назавжди покидати Дрогеду, подумалося Меґі, у своїх мріях я хотіла б покинути її на хвилі оцих рожевих підкрилків какаду… Мабуть, там, за пасовиськами, засуха лютує ще сильніше, бо біля ферми з’являлося дедалі більше кенгуру…

Неподалік мирно паслося величезне стадо кенгуру, тисяч зо дві, але, наполохане папугами, воно зірвалося з місця і чкурнуло вдалину граціозними стрибками, поглинаючи відстань швидше за будь-яку тварину, окрім страуса ему. На коні наздогнати їх було неможливо.

У перервах між цими природознавчими уроками Меґі, ясна річ, думала про Ральфа. У душі вона не визначала для себе своє почуття до нього як дівчачу закоханість, а називала це коханням, як писалося у книжках. Бо його відчуття нічим не відрізнялися від тих, якими наділила свою героїню, скажімо, письменниця Етель М. Делл. Не вважала вона справедливим і те, що такий штучний бар’єр, як сан священика, може постати між нею і тим, що вона хотіла від Ральфа, щоб він став її чоловіком. Жити з ним у гармонії, як мама з татом, щоб він так само обожнював її, як тато обожнює маму. Меґі здавалося, що мати і не намагалася заслужити повагу й захват із боку батька, а от він обожнював її. Отак і Ральф невдовзі переконається, що жити з нею — набагато краще, аніж жити самому; їй навіть на думку не спадало, що священицький сан Ральфа — це те, від чого не можна відмовитися за жодних обставин. Так, Меґі знала, що священик не може бути їй ані чоловіком, ані коханцем, але звикла обходити цю перепону ось яким чином: вона подумки позбавляла Ральфа його релігійного статусу. Ті формальні відомості про католицтво, які вона здобула у школі, не поширювалися на пояснення природи тих клятв, що їх дає священик, а оскільки сама вона не відчувала потреби в релігії, то й не заглиблювалася з власної волі у це питання. Меґі не знала втіхи від молитов і дотримувалася церковних приписів лише тому, що їй сказали: коли вона цього не робитиме, то цілу вічність горітиме у пеклі.

У своїх мареннях наяву вона знову й знову переживала благословенне щастя жити з ним і спати з ним, як це робили татко з матусею. Від думки про фізичну близькість із Ральфом вона неспокійно завовтузилася в сідлі; цю думку вона відразу ж трансформувала в бурхливий потік поцілунків, бо інших критеріїв не знала. Верхова їзда пасовиськом аж ніяк не сприяла її статевому вихованню, бо навіть звичайнісінький гавкіт собаки вдалині миттю проганяв зі свідомості кожної тварини бажання спаровуватися, а безладне спаровування заборонялося і на Дрогеді, й на решті ферм. Коли до якогось загону відправляли баранів для того, щоб ті покривали овець, Меґі відсилали, а коли одна собака наскакувала на другу, то це було сигналом, щоб ляснути батогом — щоб собаки не «бавилися».

Мабуть, жодна людина не зможе з упевненістю сказати, що ж краще: глибинне й слабко усвідомлене бажання з неминучими для нього нервозністю та дратівливістю, чи конкретна пристрасть із її потужним потягом до реалізації? Бідолашна Меґі прагнула, бажала, хоча сама не знала чого саме, але глибинний потяг був, і він неминуче й невідворотно штовхав її до Ральфа де Брикасара. Тому вона мріяла про нього, прагнула його, хотіла його. І водночас Меґі тужила, що вона, попри висловлену ним любов до неї, значила для Ральфа так мало, що він навіть не приїздив, щоб з нею зустрітися.

Її думки перервав Педді, який прямував додому тим самим шляхом, що й вона. Усміхнувшись, Меґі зупинила руду кобилу і почекала, поки батько порівняється з нею.

— Яка приємна несподіванка, — сказав Педді, пускаючи кроком свого старого чалого коня поруч із немолодою кобилою доньки.

— Та отож, — підтвердила Меґі. — Там далі — теж посуха?

— Навіть трохи гірше, аніж тут. Господи, жодного разу в житті не бачив стільки кенгуру! Мабуть, ближче до Мільпарінки все геть повисихало. Мартін Кінґ вів розмову про великий відстріл, але мені здається, тут навіть армія з кулеметами не зможе істотно зменшити кількість кенгуру.

Батько був такий добрий, такий розважливий та поблажливий, але їй рідко коли випадала можливість поспілкуватися з ним наодинці, бо його майже завжди супроводжував хтось із хлопців. Меґі не встигла змінити напрямок своїх думок, і тому, вагаючись, поставила батьку запитання, яке мучило і дошкуляло їй попри всі спроби самозаспокоєння.

— Татку, а чому отець Ральф де Брикасар не приїздить до нас у гості?

— Він зайнята людина, Меґі, — відповів Педді тоном, у якому відчувалася обережність та підозра.

— Але ж вихідні бувають навіть у священиків, чи не так? Йому колись так подобалася Дрогеда, то чому б йому не проводити тут свої вихідні?

— З одного боку, Меґі, священики начебто й мають вихідні, але з іншого — вони ніколи не полишають виконання своїх релігійних обов’язків. Наприклад, щодня мусять правити службу, навіть на самоті. Гадаю, отець Ральф де Брикасар — чоловік надзвичайно розумний і тому знає, що не можна повернутися до того способу життя, який минув назавжди. Для нього, моя маленька Меґі, Дрогеда вже в минулому. І якщо він сюди повернеться, вже не отримає тієї втіхи, як раніш.

— Ти хочеш сказати, що він нас забув, — мовила вона з сумом у голосі.

— Та ні, навряд чи. Якби він нас забув, то не писав би так часто і не просив би поділитися новинами про кожного з нас. — Він повернувся у сідлі й співчутливо поглянув на дочку. — Гадаю, буде краще, якщо він взагалі не приїжджатиме, тому я його й не запрошую у гості.

— Татку!

Педді рішуче взявся за дражливу тему.

— Послухай мене, Меґі, негоже тобі мріяти про священика, і слід це зрозуміти. Тобі досить добре вдавалося приховувати свою таємницю, бо, здається, більше ніхто не знає про твої почуття до нього, але ти ж мене спитала, а не когось іншого. Тож послухай, що я тобі скажу: ти мусиш зупинитися, зрозуміла? Отець де Брикасар дав священну клятву і, наскільки мені відомо, не має ані найменшого наміру порушувати її, і ти помиляєшся, якщо гадаєш, що ти йому подобаєшся. Коли він вперше зустрів тебе, він був уже дорослим чоловіком, а ти маленькою дівчинкою. Ось так він тебе досі й сприймає — маленькою дівчинкою!

Вона нічого не відповіла, і навіть вираз її обличчя не змінився. «Вся в Фіону», — подумав Педді.

Деякий час помовчавши, Меґі озвалася знову, голосом впертим і напруженим.

— Але він може кинути бути священиком. Я не мала змоги з ним про це поговорити.

Потрясіння, що відбилося на обличчі Педді, було щирим, тому Меґі воно здалося переконливішим за батькові слова, хоч якими несамовито-пристрасними вони й не були.

— Меґі! О Господи, от що значить жити в глушині! Тобі слід до школи ходити, дівчино моя, і якби тітонька Мері померла трохи раніше, то я спровадив би тебе до Сіднея, щоб ти там хоч років зо два провчилася і набралася розуму! Але тепер тобі запізно вчитися, еге ж? Ти ж не захочеш, щоб із тебе сміялися молодші однокласники, моя маленька Меґі. — Він помовчав, а потім знову заговорив, уже спокійніше, роблячи між словами паузи, щоби недвозначно надати їм болючої жорстокості, хоча він не мав наміру бути жорстоким, а хотів розвіяти ілюзії раз і назавжди. — Отець де Брикасар — священик, Меґі. І він ніколи — ніколи! — не припинить бути священиком, ти маєш це усвідомити. Клятви, які він виголосив, є священними і надто урочистими, щоби їх порушувати. Якщо чоловік став священиком, то вороття немає, тому наставники в семінарії роблять все, Щоб людина добре зрозуміла, на який крок зважується і чим він клянеться. І чоловік, який бере на себе ці священні обов’язки, поза всяким сумнівом знає, що їх не можна порушувати. Ніколи. Отець де Брикасар взяв на себе такі обов’язки і ніколи їх не порушить. — Педді зітхнув. — Второпала, Меґі? Відтепер ти не матимеш підстав мріяти про отця де Брикасара.

До ферми вони під’їхали спереду, тому до стайні було ближче, аніж до скотопригінного двору; не кажучи ні слова, Меґі повернула свою кобилу до стайні, щоби батько далі їхав сам. Декілька разів Педді обернувся — чи не їде вона ззаду? — та коли Меґі зникла за огорожею, що оточувала стайню, він підострожив свого чалого і перейшов на галоп під кінець подорожі, ненавидячи себе за те, що йому довелося сказати доньці те, що сказав. Чорти б забрали всі оці делікатні штучки між чоловіком та жінкою! Бо для них, схоже, існують свої особливі правила.

* * *

Голос отця Ральфа де Брикасара був холодним та суворим, але ще суворішим був його погляд, яким він прикипів до обличчя молодого священика, коли кидав йому жорсткі, ретельно вивірені слова.

— Ви поводилися не так, як вимагає Наш Господь Ісус Христос від Своїх священиків. Гадаю, вам відомо це набагато краще за нас, хто висловлює вам свій осуд, але я також мушу висловити вам осуд від імені нашого архієпископа, котрий є для вас не лише колегою-священиком, але й вашим настоятелем. Ви мусите безумовно коритися йому, і вам не дано йти наперекір його почуттям та рішенням, які він прийняв.

Чи усвідомлюєте ви по-справжньому ту ганьбу, яку накликали на себе, на своїх парафіян, а особливо — на Церкву, яку ви маєте любити більше за будь-яку людину? Ваша обітниця безшлюбності була такою ж урочистою, як і решта обітниць, і порушувати її — це великий гріх. Звісно, ви більше не побачитися з тією жінкою, але нам слід допомогти вам у вашому прагненні здолати спокусу. Тому ми вирішили, що ви негайно вирушите виконувати свій обов’язок до парафії міста Дарвін, що в Північній Території. Сьогодні увечері ви вирушите до Брісбена швидким потягом, а звідти, знову ж потягом, прослідуєте до міста Лонгріч. У Лонгрічі ви сядете на літак компанії «Квантас» до Дарвіна. Ваші речі вже пакують, і їх доставлять на потяг до його відправлення, тому вам немає потреби повертатися до вашої нинішньої парафії.

А тепер йдіть до каплиці з отцем Джоном і помоліться. У каплиці ви пробудете доти, поки не настане час їхати на вокзал до потяга. Заради вашого ж душевного комфорту та спокою отець Джон супроводить вас аж до Дарвіна. А тепер можете йти.

Вони були розумні та всезнаючі, ці священики з адміністрації; і вони не збиралися дозволяти грішнику й надалі підтримувати стосунки з молодою дівчиною, яку він зробив своєю коханкою. Ця історія набула скандального розголосу в його теперішній парафії, і поставила Церкву у вкрай скрутне становище. Стосовно ж дівчини — нехай чекає на нього, нехай виглядає його, нехай хвилюється — куди ж подівся її милий? А милий відтепер і аж до його прибуття до Дарвіна перебуватиме під невсипущим оком пречудового отця Джона, який отримав відповідні вказівки; по прибуттю кожен лист, відправлений грішником із Дарвіна, буде перевірятися, а міжміські телефонні дзвінки йому заборонять. Тому його дівчина так і не дізнається, куди він подівся, а він так і не зможе їй пояснити, бо не матиме фізичної можливості. Не матиме він можливості завести ще одну коханку, бо Дарвін був молодим містом першопрохідців, тому жінку там і днем з вогнем важко було знайти. Його обітниці — непохитні, він ніколи від них не звільниться, і якщо йому забракне власних сил, щоб дисциплінувати себе, то в цім йому допоможе Церква.

Провівши поглядом молодого священика та його офіційного цербера з кімнати, отець Ральф встав із-за письмового стола і пройшов до внутрішньої палати. Архієпископ Клуні Дарк сидів у своєму звичному кріслі, а збоку від нього мовчки сидів іще один чоловік із пурпуровим поясом та скуфійці. Архієпископ, кремезний чоловік із кучмою сивого волосся над яскраво-блакитними очима, був жвавий, мав гостре почуття гумору і любив попоїсти. Відвідувач виявився повним його антиподом: невеличкий та худорлявий, із кількома рідкими пасмами чорного волосся навколо скуфійки, з кутастим аскетичним обличчям, блідувато-жовтою шкірою, густою бородою та великими темними очима.

Стосовно віку, то йому можна було дати від тридцяти до п’ятдесяти років, хоча насправді йому було тридцять дев’ять — на три роки більше, ніж отцю Ральфу де Брикасару.

— Сідайте, отче, і попийте чаю, — сказав архієпископ із щирою приязню в голосі. — Я вже зібрався замовляти ще один чайник. Ви відіслали молодого чоловіка, належним чином наказавши йому виправити свою поведінку?

— Так, ваша милість, — стисло відповів отець Ральф і сів у третє крісло біля чайного стола, заставленого тонесенькими бутербродами з огірками, рожево-білими глазурованими тістечками, коржиками з маслом, кришталевими блюдцями з варенням та збитими вершками, срібним чайним сервізом та витонченими порцеляновими чашками, покритих сухозліткою.

— Такі випадки гідні жалю, мій любий архієпископе, але навіть ми, висвячені в служителі Нашого Господа Ісуса Христа, є всього-на-всього слабкими створіннями з недоліками, притаманними простим людям. У душі я співчуваю йому і цього вечора молитимуся, щоб у майбутньому він знайшов у собі сили долати мирські спокуси, — сказав гість.

Він говорив із нетутешнім акцентом, тихо і лагідно, вимовляючи звук «с» із легеньким, ледь помітним присвистом. За національністю він був італійцем, а титул гостя звучав так: його милість архієпископ, папський посланець у Католицькій церкві Австралії; звали його Вітторіо Скарбанца ді Контіні-Верчезе. Він виконував делікатну функцію: забезпечував зв’язок між австралійською ієрархією та ватиканським нервовим центром, і це означало, що в цій частині світу він був найвпливовішим священиком.

Очікуючи на призначення, він, звісно, сподівався на Сполучені Штати Америки, але згодом вирішив, що Австралія теж чудово підійде. Набагато менша за чисельністю населення, хоча й не за територією, Австралія була країною більш католицькою. На відміну від решти англомовного світу, бути католиком в Австралії не означало бути меншовартісним, не становило перешкоди для молодого амбітного політика, бізнесмена чи юриста. До того ж це була багата країна, вона щедро підтримувала Церкву.

Тому папський посланець міг не боятися, що поки він буде в Австралії, у Римі про нього встигнуть забути.

Окрім того, Вітторіо Скарбанца мав славу чоловіка проникливого та розумного, тому його очі, що поблискували над краєм позолоченої порцелянової чашки, були прикуті не до архієпископа Клуні Дарка, а до отця Ральфа де Брикасара, який невдовзі мав стати його особистим секретарем. Всі добре знали, що архієпископ ставився до цього священика з великою симпатією, але папський посланець розмірковував — а чи буде він сам ставитися до такого чоловіка з такою ж симпатією, як і архієпископ? Всі оці ірландсько-австралійські священики — такі високі й кремезні — перевищували його своїм зростом! Звертаючись до них, йому постійно доводилося задирати голову. Манери отця Ральфа щодо його нинішнього володаря були бездоганними: легкі, невимушені, шанобливі, але сповнені людяності та почуття гумору. Як же ж він пристосується до роботи з іншим начальником? Зазвичай секретарів папського посланця призначали з-поміж священиків-італійців, але у Ватикані до отця Ральфа де Брикасара ставилися з великим інтересом. Він не лише вирізнявся особистим багатством (всупереч поширеній думці, його церковне начальство не було уповноважене забрати його кошти, а отець Ральф не виявив бажання віддати їх добровільно), але й відзначився тим, що одноосібно забезпечив Церкві величезну суму грошей. Тому у Ватикані вирішили доручити папському посланцю взяти його до себе особистим секретарем, щоб придивитися до цього молодого чоловіка і скрупульозно розібратися, що той собою являє.

Одного дня Його Святості Папі Римському доведеться винагородити Австралійську Церкву кардинальською скуфією, але такий час іще не настав. Тому папський посланець мав досконально вивчити священиків у віковій групі отця де Брикасара, в якій останній був незаперечним лідером. Що ж, треба спробувати. Нехай отець де Брикасар проявить своє завзяття у змаганні з італійцем. Це буде цікаво. Але чому ж він такий високий! Ну хоча б трішечки був нижчий на зріст!

Вдячно сьорбаючи чай, отець Ральф був незвично мовчазний. Папський посланець помітив, що молодий священик з’їв лише маленький трикутничок бутерброда, обійшовши увагою решту делікатесів, зате спрагло випив аж чотири чашки чаю без цукру та молока. І справді, у досьє так і йшлося: у своїх життєвих потребах цей священик є винятково аскетичним, і єдиною його слабкістю є добрий (і надзвичайно швидкісний) автомобіль.

— Ви маєте французьке ім’я, отче, — тихо мовив Вітторіо Скарбанца, — але, наскільки я розумію, ви ірландець. Як так сталося? То ви все ж таки походите з французької родини?

Отець Ральф усміхнувся і похитав головою.

— Це норманське ім’я, ваша милість, дуже древнє і шановане. Я є прямим нащадком такого собі Ранульфа де Брикасара, який був бароном при дворі Вільгельма Завойовника. Тисяча шістдесят шостого року він приєднався до Вільгельма, щоб вторгнутися до Англії, і один із його синів захопив у Англії землю. У період правління норманських королів родина моїх предків процвітала, а згодом один із Брикасарів перетнув Ірландське море за часів Генріха Четвертого і облаштувався в англійській колонії Пель, яка перебувала під прямим англійським урядуванням. Коли Генріх Четвертий вивів англіканську церкву з-під влади Рима, ми зберегли віру Вільгельма, а це означало, що ми присягали на вірність Риму, а не Лондону. Та коли Кромвель організував Співдружність, ми назавжди втратили наші землі й титули. Своїх англійських фаворитів Карл винагороджував ірландськими землями. Тому, знаєте, ірландська ненависть до англійців має вагомі історичні підстави.

Однак ми, втративши статус і вагу в суспільстві, лишилися вірними Католицькій церкві та Риму. Мій старший брат є власником успішного кінного заводу в графстві Міт і плекає надію вивести переможця дербі або щорічних кінних перегонів «Гранд Нешнл». Я другий син у родині, й у нас завжди була традиція: другий син увійде в лоно Церкви, якщо матиме таке бажання. Знаєте, я надзвичайно пишаюся своїм прізвищем і своїм родоводом. Брикасари існують ось уже півтора тисячоліття.

«Як добре! — подумав папський посланець. — Древнє аристократичне ім’я і бездоганна репутація вірності Церкві, попри еміграцію та переслідування».

— А чому Ральф?

— Це скорочене від Ранульф, ваша милість.

— Зрозуміло.

— Я сумуватиму за вами, отче, — сказав архієпископ Клуні Дарк, накладаючи варення та збиті вершки на коржик і відправляючи його увесь до рота.

Отець Ральф розсміявся.

— Ви ставите мене перед дилемою, ваша милість! Я сиджу між своїм попереднім та новим господарями, і якщо я дам відповідь, щоб зробити приємність одному, я неодмінно зроблю неприємність другому. Але я можу висловитися так: я сумуватиму за вашою милістю, але прагнутиму служити вашій милості.

«Добре сказано, — подумав архієпископ ді Контіні-Верчезе. — Дипломатична відповідь». У нього складалося враження, що йому буде комфортно працювати з таким секретарем. Але надто вже він вродливий, із такими витонченими рисами обличчя, вражаючим кольором шкіри, з прекрасною фігурою…

Отець Ральф знову занурився у мовчанку, уставившись поглядом на чайний стіл, але не бачачи його. Перед його очима стояв молодий священик, якому він щойно виголосив сувору догану: зболений вираз обличчя, коли той здогадався, що йому навіть не дадуть попрощатися з його дівчиною. Господи милосердний, а якби на його місці був він, а на місці тієї дівчини — Меґі? Якщо виявляти обережність, то певний час можна уникати розголосу і неминучого покарання; можна уникати неприємних наслідків і постійно, якщо спілкуватися з обмеженим колом жінок під час щорічної відпустки десь далеко від своєї парафії. Але як тільки в житті священика з’явиться серйозне кохання до однієї жінки, то про це неодмінно дізнається і широка публіка, і церковне начальство.

Бували моменти, коли, лише ставши навколішки на мармурову підлогу каплиці й довівши себе до стану болісного заціпеніння, він ледь стримував бажання заскочити до першого підходящого потяга і податися назад — до Джилі та Дрогеди. Він запевняв себе, що є лише жертвою самотності, що йому бракує людської приязні та симпатії, які він знав на Дрогеді. Він намагався запевнити себе, що нічого не змінилося, коли він піддався скороминущій слабкості й відповів на поцілунок Меґі; що його любов до неї і досі перебуває у царині приємних фантазій, що вона не перейшла до іншого світу, котрому притаманна бентежна цілісність і повнота, яких бракувало попереднім фантазіям. Отець Ральф не міг зізнатися самому собі в тім, що у його ставленні до Меґі відбулися зміни, і далі уявляв її маленькою дівчинкою, відсікаючи видіння, які суперечили усталеному уявленню.

Він помилився. Біль не минув. Навпаки — він посилився, став жорстоко-нестерпним. Раніше його самотність була позбавлена особистого забарвлення, і йому ніколи не спадало на думку, що цю самотність може скрасити присутність у його житті якоїсь конкретної людини. Зате тепер ця самотність мала ім’я: Меґі. Меґі, Меґі, Меґі…

Вийшовши зі стану задумливості, він побачив, що архієпископ ді Контіні-Верчезе дивиться на нього немиготливим поглядом, і ці великі темні очі були набагато більше небезпечно-всезнаючими, аніж очі його попереднього господаря. Надто розумний, щоб удавати, наче його похмура задумливість не має серйозних підстав, отець Ральф відповів своєму майбутньому господарю так само проникливим поглядом, а потім слабко всміхнувся, немов кажучи: в кожній людині є печаль, і пам’ятати про неї не є гріхом.

— А скажіть, отче, чи позначився нещодавній різкий спад економічної активності на становищі ваших підопічних? — обережно спитав італійський прелат.

— Досі ми не маємо про що турбуватися, ваша милість. «Мікар лімітед» не так легко вибити з колії ринковими коливаннями. На мою думку, найбільше судилося постраждати тим, хто вклав свої гроші не так обережно й продумано, як це зробила Мері Карсон. Звісно, фермі Дрогеда буде непереливки, бо ціна на вовну падає. Однак місіс Карсон була надто розумною, щоб обмежувати свої фінансові інтереси сільським господарством, і тому віддавала перевагу солідності й надійності металів. Хоча, на мою думку, тепер саме час скуповувати землю, і не лише ферми в сільській місцевості, а й будівлі та земельні ділянки у великих містах. Ціни тепер сміховинно низькі, але вони не будуть такими завжди. Я впевнений, що в майбутньому ми нічого не втратимо на нерухомості, якщо скуповуватимемо її тепер. Колись ця Велика Депресія скінчиться.

— Безсумнівно! — підтвердив папський посланець. Виявляється, отець Ральф де Брикасар мав не лише здібності дипломата, він був у певному сенсі й бізнесменом! І справді — Римові треба пильно придивлятися до нього і не випускати з поля свого зору.

9

Йшов 1930-й рік, і на Дрогеді знали все про Велику Депресію. По всій Австралії чоловіки втратили роботу. Ті, хто міг наважитися, облишили платити оренду і подалися шукати роботу, якої однаково ніде не було. Кинуті напризволяще, дружини та дітвора жили в халупах на муніципальній землі й простоювали в чергах за доброчинними подачками; а батьки та чоловіки подалися в мандри. Чоловік брав найнеобхідніше, складав його на ковдрі, ковдру зав’язував мотузками, перекидав через плече — і вирушав у дорогу, сподіваючись перебитися подачками або знайти роботу. Подорожувати Глушиною з торбою за плечима вважалося перспективнішим, аніж спати на лаві в сіднейському парку.

Ціни на харчі були низькі, й Педді набив ними комори на Дрогеді під зав’язку. Тому кожен, хто забрідав на Дрогеду, міг бути тевен: його торба ніколи не залишиться порожньою. Дивним було те, що склад бродяг безперервно змінювався: добряче попоївши та завантажившись провізією, вони навіть не робили спроби залишитися на фермі, а брели собі далі, шукаючи те, що було відомо лише їм. Звісно, далеко не кожне господарство було таким гостинним та щедрим, як Дрогеда, і це лише додавало подиву: чому ж подорожні не виявляли бажання залишитися тут? Мабуть, нудьга та безцільність неприкаяного існування гнали людей у так само безцільні мандри. Більшості вдалося вижити, декотрі померли, і якщо їх знаходили, то ховали, поки ворони та дикі свині не встигали добіла обдзьобати та пообгризати їхні кості. Глушина була величезною територією, величезною і відлюдною.

Стюарт тепер постійно жив на фермі й завжди тримав дробовик неподалік від дверей кухні-хатинки. Добрих скотарів знайти було неважко, і Педді офіційно найняв на роботу дев’ятеро чоловіків-одинаків, поселивши їх у старих бараках для чорноробів, щоб звільнити Стюарта від необхідності працювати на вигонах. Фі припинила класти готівкові гроші де прийдеться, і попросила Стюарта змайструвати замасковану шафу на кшталт сейфу за вівтарем у каплиці. Серед мандрівників було мало лихих людей. Бо лихі люди воліли залишатися у великих містах та великих районних центрах, бо подорожнє життя було надто простим та непорочним, надто самотнім і скудним на поживу для лихих людей. Однак ніхто не міг закинути Педді, що він надто перестраховується зі своїми жінками, бо Дрогеда була знаменитою фермою, і тому не можна було виключати, що вона привабить до себе тих нечисленних зловмисників, які мандрували Глушиною.

Та зима принесла з собою сильні бурі, декотрі сухі, декотрі з дощами, а наступної весни та літа дощі були такими сильними, що трава на Дрогеді стояла соковита й висока, як ніколи.

Джимс та Петсі навчалися заочно і гризли граніт науки за кухонним столом місіс Сміт, часто розмовляючи про те, як же воно буде, коли настане час їхати до інтернату «Риверв’ю». Але подібні розмови так дратували місіс Сміт, що хлопці визнали за краще не говорити про те, як вони поїдуть із Дрогеди, коли економка неподалік.

Потім суха погода повернулася; висока, по коліно, трава висохла і в бездощове літо перетворилася на хрусткі сріблясті стебла. Навчені десятьма роками проживання серед чорноземних долин до різких перепадів від засухи до повені (Гоп — угору! Гоп — униз!), чоловіки тільки стенали плечима і проживали кожен день так, наче лише він мав значення. І це було правдою; головне завдання полягало в тому, щоб перебитися від одного сприятливого року до наступного, коли б цей наступний не прийшов. Ніхто не міг провістити дощ. Був у Брісбені такий собі чолов’яга на ім’я Ініго Джоунз, який досить добре вмів робити довгострокові прогнози, використовуючи модну тоді концепцію сонячних плям та сонячної активності, але на чорноземних долинах ніхто особливо не покладався на його слова. То нехай екзальтовані панночки з Сіднея та Мельбурна шлють йому клопотання з вимогами дощу, а прості люди з чорноземних долин воліли дотримуватися старого перевіреного способу: дослухатися до власної інтуїції.

Взимку 1932 року повернулися сухі бурі, принісши з собою собачий холод, але пишна трава загороджувала від пилюки, а мухи не так сильно докучали, як завжди. Та то було слабкою втіхою для свіжопідстрижених овець, які нещасно мекали і тремтіли від холоду. Місіс Домінік О’Рурк, яка мешкала в досить незграбному дерев’яному будинку, полюбляла розважати візитерів із Сіднея; одним із її «коронних номерів» було зателефонувати, скажімо, до Дрогеди, продемонструвавши своїм гостям, що навіть тут, у провінційній глушині, декотрі люди мають телефон і вміють жити красиво. Тема розмови завжди поверталася до отих худющих, схожих на засмоктаних пацюків, овець, що лишилися сам на сам із холодами, позбувшись п’яти-шести дюймів шерсті, яка встигла б у них відрости до спекотного літа. Але Педді пояснив одному з візитерів, що таким чином якість вовни значно поліпшувалася. Бо головне — це вовна, а не вівці. Невдовзі після того, як він зробив цю заяву, газета «Сідней монінґ геральд» надрукувала лист, у якому від парламенту вимагали прийняти закон, що поклав би край, за словами авторів листа, «жорстокості тваринників». Бідолашна місіс О’Рурк була сама не своя від страху, але Педді реготав так, що у нього аж у боку закололо.

— Тому телепню пощастило, що він не бачив, як стригаль розрізає вівці черево, а потім зашиває його величезною голкою, — заспокоїв він перелякану місіс О’Рурк. — Ця справа і виїденого яйця не варта, місіс Домінік. Вони там у своєму місті ані найменшого уявлення не мають, як живуть люди на селі, й можуть дозволити собі розкіш панькатися зі своїми домашніми тваринками, немов із малими дітьми. У нас все інакше. Тут не побачиш нужденних жінки, чоловіка чи дитини, яким ніхто не допомагав би, а у містах ті, хто панькається зі своїми домашніми улюбленцями, ігнорують людей, які благають їх про допомогу.

Фіона підняла очі.

— Він має рацію, місіс Домінік, — підтвердила вона. — Ми завжди зневажаємо та ігноруємо те, чого маємо багато навкруги. На селі — це вівці, а у великих містах — люди.

* * *

Того серпневого дня, коли вибухнула величезна буря, лише Педді був далеко на пасовиську. Він спішився, надійно прив’язав коня до дерева і сів під вільгою, щоб переждати негоду. Тремтячи від страху, п’ятеро псів тулилися до нього, а вівці, яких він збирався перегнати на інший вигін, безцільно подріботіли маленькими переляканими купками куди-інде. Буря була страшною, але найшаленішу свою лють вона приберігала до того моменту, коли її епіцентр опинився прямісінько у Педді над головою. Заткнувши пальцями вуха, він заплющив очі й став молитися.

Недалеко від того місця, де він сидів під плакучими вітами вільги, які несамовито тріпалися під поривами щохвилини міцнішого буревію, виднілися кілька старих пеньків та колод, оточених високою травою. Посередині цієї білої скелетоподібної купи стирчав велетенський сухий евкаліпт; його мертвий стовбур здіймався на сорок футів до чорних, як ніч, хмар, закінчуючись угорі кількома гострими шпичаками.

Величезна квітка синього вогню, вогню такого яскравого, що обпікав очі крізь заплющені повіки, змусила Педді рвучко скочити на ноги. Але непереборна хвиля страшного вибуху кинула його додолу, як ганчіркову ляльку. Піднявши обличчя від землі, він встиг помітити завершальний пишний феєрверк після удару блискавки — мерехтливе яскраво-пурпурове сяйво, яке, пульсуючи й стрибаючи вгору-вниз, охопило шпиль мертвого евкаліпта. І не встиг Педді оговтатися й збагнути, що відбувається, як все довкола спалахнуло вогнем. Остання краплина вологи давним-давно покинула цю купу мертвої деревини, і висока трава усюди була суха, як папір. Немов посилаючи небесам зухвалу відповідь нескореної землі, гігантське сухе дерево вистрелило угору височенним стовпом вогню, колоди та пеньки довкола нього спалахнули в ту ж саму мить; широченні пасма полум’я, гнані шаленим вихором, кругами пішли від центру, де стояв палаючий евкаліпт. Педді навіть не встиг до коня добігти.

Суха вільга спалахнула, як сірник, смола в її тендітному стовбурі вибухнула і вирвалася назовні. Куди б не поглянув Педді, всюди нездоланною стіною стояв вогонь: смолоскипами палали дерева, а трава під його ногами ревіла вогнем. Заверещав кінь, і серце Педді стиснулося від жалю: він не міг покинути бідолашну тварину, щоб та, прив’язана й безпомічна, загинула. Завив собака, його виття швидко перейшло в пронизливий, майже людський, крик передсмертної агонії. Кілька секунд він стрибав, палаючи живим смолоскипом, а потім упав у охоплену вогнем траву і завмер. Знову почулося виття — то решта собак, кинувшись навтьоки, потрапили до чіпких обіймів пекельної стихії, гнаної вихором швидше за все, що могло бігати чи літати. Педді завмер на дещицю секунди, розмірковуючи, з якого боку найкраще підібратися до коня, аж щось блискавичним метеором обпалило йому волосся, і поглянувши вниз, він побачив обсмаленого какаду, що впав йому під ноги.

Раптом Педді збагнув, що це кінець. З цього пекла не було виходу ані йому, ані його коневі. Коли у його голові промайнула ця думка, розтрісканий евкаліпт позаду нього почав навсібіч стріляти омахами полум’я, смола у ньому шипіла й вибухала. Шкіра на його передпліччі збіглася і потемніла, червоняста чуприна зблякла, підсмалена ще червонішими омахами полум’я. Смерть у вогні страшна, бо він пропікає ззовні всередину. Останніми його жертвами падають мозок та серце, спікшись до стану, коли вони вже не в змозі функціонувати. Нестримно волаючи, в охопленій вогнем одежі, Педді гігантськими стрибками побіг у палаючому пеклі. І в кожному несамовитому викрику чулося ім’я його дружини.

* * *

Усі інші чоловіки дісталися до Дрогеди ще до початку бурі; загнавши коней до скотопригінного двору, вони розійшлися: хто до великого будинку, а хто до бараків для чорноробів. У яскраво освітленій Фіониній вітальні хлопці Клірі сиділи біля ревучого вогнем кремово-рожевого каміна, не відчуваючи ані найменшого бажання вийти надвір поспостерігати за буревієм. Надто вже принадливими були чудовий аромат евкаліптових дров, що палали у каміні, та гора тістечок і бутербродів на возику з вечірнім чаєм. Ніхто й не думав, що в таку погоду Педді зможе добратися додому.

Близько четвертої хмари відкотилися на схід, і всі мимовільно полегшено зітхнули; під час сухої бурі неможливо почуватися у безпеці, хоча кожна будівля на Дрогеді була оснащена громовідводом. Джек та Боб підвелися і вийшли надвір подихати, як вони сказали, свіжим повітрям, але насправді, щоб перевести дух.

— Поглянь-но! — раптом вигукнув Боб, показуючи рукою на захід.

Над деревами, що кільцем оточували вигін Гоум Педдок, піднімалася велика бронзова завіса, розірвана з країв потужним вітром.

— Боже милосердний! — скрикнув Джек і побіг всередину до телефону.

— Пожежа, пожежа! — закричав він у слухавку. Всі спочатку витріщилися на нього, роззявивши роти, а потім кинулися надвір. — На Дрогеді пожежа, і до того ж сильна! — ще раз крикнув у слухавку Джек і повісив її. Це було все, що він мав сказати оператору в Джилі й усім тим абонентам на лінії, які першими відгукнулися на дзвінок. Хоча відтоді, як Клірі приїхали на ферму Дрогеда, у регіоні Джилі великих пожеж не траплялося, кожен знав процедуру.

Хлопці порозбігалися, щоб осідлати коней, скотарі натовпом повалили з бараків, а місіс Сміт відімкнула одну з комор і почала десятками видавати мішки з ряднини. Дим ішов із заходу, вітер також дув звідти, і це означало, що вогонь прямуватиме до ферми. Змінивши довгу спідницю на робочі штани Педді, Фіона побігла разом із Меґі до стайні: знадобиться кожна пара рук, спроможна тримати мішок.

А в кухні місіс Сміт пошурувала кочергою грубку в плиті, й служниці познімали велетенські казани, що висіли під стелею на гаках.

— От і добре, що ми вчора забили кастрованого бичка, — заявила економка. — Мінні, ось тримай ключ від комори зі спиртним. Принесіть із Кет усе пиво та ром, які ми маємо, тоді починайте робити коржики, а я готуватиму м’ясне рагу. Не баріться!

Стривожені бурею коні зачули дим, і їх було важко осідлати. Фіона та Меґі витягнули двох норовистих чистопородних коняк зі стайні, бо так було зручніше з ними впоратися. Коли Меґі приборкувала руду кобилу, з дороги, що вела до Джилі, прибігли, гупаючи черевиками, двоє бродячих мандрівників.

— Пожежа, пані, пожежа! Маєте вільних коней? Дайте нам пару нових мішків.

— Ідіть он туди, до скотоперегінного двору. Боже милосердний, сподіваюся, що ніхто з вас не потрапить у вогонь! — сказала Меґі, яка ще не знала, де її батько.

Двоє чоловіків взяли у місіс Сміт рядна та бурдюки з водою; Боб із рештою робітників поїхали п’ять хвилин тому. Двоє бродячих робітників подалися слідком за ними, а Фіона з Меґі поскакали галопом вздовж струмка, а потім перетнули його і поїхали назустріч вогню.

Позаду них Том, парковий чорнороб, закінчив заливати автоцистерну зі свердловини і увімкнув двигун вантажівки. Звісно, що таку велику пожежу могла зупинити лише велика злива, але цистерна знадобиться принаймні для того, щоб зволожувати мішки та людей. Увімкнувши першу передачу, щоб вибратися на крутий протилежний берег річки, він на мить озирнувся на порожній будинок старшого скотаря та два розташовані позаду нежилі будинки: це було найбільш вразливе місце господарства Дрогеда, тут займисті речовини розташовувались достатньо близько до дерев із протилежного боку ріки, і могли загорітися. Старий Том поглянув на захід, похитав головою, приймаючи несподіване рішення, — і здав задки через річку на ближній берег. Там, на вигонах, вогонь загасити не вдасться; і ті, хто подався туди, щоб його зупинити, повернуться. Зупинивши вантажівку на краю ярка і поруч із будинком старшого скотаря, де він вже деякий час мешкав, Том приєднав до цистерни шланг і полив будинок, потім перебрався до двох менших помешкань. Отут його поміч була найефективнішою — полити три будинки водою так, щоб вони не загорілися.

Поки Меґі їхала поруч із Фіоною, лиховісна хмара на заході зростала, а з вітром долинав сильний запах гарі. Сутеніло; тварини, що тікали з заходу, мчали пасовиськом: кенгуру та дикі свині, перелякані вівці та корови, ему, варани та тисячі кроликів. їдучи від Боргеди до Біл-Біла (кожен вигін на Дрогеді мав свою назву), Меґі помітила, що Боб повідкривав ворота вигонів, але тупі вівці могли забитися у якийсь огороджений куток і не бачити поряд воріт.

Коли вони добралися до пожежі, та вже пройшла миль десять і щосекунди ширилася. Осадивши своїх переляканих коней, які неспокійно били копитами, Фіона та Меґі зупинилися, вони безпорадно дивилися на захід, де гнаний вітром вогонь перебігав високою сухою травою від одного невеличкого гаю до другого. Даремно намагатися зупинити його тут, бо його й ціла армія не спинить. їм слід повертатися на ферму і захистити на ній все, що можна. Фронт пожежі був п’ять миль завширшки, якщо вони не пришпорять своїх зморених конячин, потраплять до вогненних лабетів — і загинуть. Бідолашні вівці, бідолашні вівці. Але нічого не поробиш.

Старий Том і досі поливав будинки зі шланга, коли вони, хлюпаючи копитами, перебралися через мілкий брід.

— Молодець, Томе! — вигукнув Боб. — Продовжуй, доки не стане надто жарко, а потім тікай, чуєш? Метушливий дурний героїзм нікому не потрібен: ти — набагато важливіший за кільканадцять колод та скляних шибок.

А на фермі було повно автомобілів; вони прибували, і на дорозі з Джилі виднілося стрибаюче світло їхніх фар; Боб із людьми рушив до стайні, де на них уже чекала велика група чоловіків.

— Сильна пожежа, Бобе? — спитав Мартін Кінґ.

— Здається, надто сильна, і її не здолати, — відповів Боб голосом, у якому відчувався розпач. — Гадаю, вона має близько п’яти миль завширшки і вітер жене її зі швидкістю коня, що мчить галопом. Не знаю, чи зможемо ми захистити ферму, але певен, що Горрі слід приготуватися до захисту своєї. Він буде наступний, до кого добереться вогонь, бо я навіть не уявляю, як ми його зупинимо.

— Що ж, давно пора статися великій пожежі. Остання така була у тисяча дев’ятсот дев’ятнадцятому. Я організую групу до Біл-Біла, але нас багато і буде ще більше. Джилі здатен виставити до п’ятисот людей на боротьбу з вогнем. Декотрі з нас залишаться тут допомагати. Мені тільки й лишилося подякувати Богу, що моя ферма розташована західніше від Дрогеди.

Боб весело вишкірився.

— Ну ти й умієш утішити, Мартіне.

Мартін озирнувся.

— А де твій батько, Бобе?

— На захід від пожежі, там, де Бугела. Він був на вигоні Вільга, збирав отару овець для ягніння, а Вільга — на п’ять миль західніше від того місця, де, на мою думку, розпочалася пожежа.

— Чи є хтось ще, чия відсутність викликає тривогу?

— Та ні, таких нема, дякувати Богу.

«У якомусь сенсі це схоже на війну», — подумала Меґі, входячи до будинку: обмежена швидкість пересування, обмежена кількість води та харчів, необхідність виявляти силу та мужність. І загроза близької біди. Приїздили нові чоловіки і приєднувалися до тих, хто вже подався до вигону Гоум Педдок рубати нечисленні дерева, що стояли близько до ріки, та косити по периметру перерослу траву. Меґі пригадалося, як приїхавши до Дрогеди, вона подумала, що Гоум Педдок міг би бути набагато привабливішим, бо, порівняно з довколишніми гаями та чагарниками, він мав голий безрадісний вигляд. І лише тепер вона зрозуміла чому: Гоум Педдок був нічим іншим, як величезним протипожежним бар’єром округлої форми.

Усі гомоніли про пожежі, які пережив Джилі за сімдесят із гаком років свого існування. Дивовижно, але під час тривалих засух пожежі не становили великої загрози, бо вогонь не поширювався далеко через відсутність достатньої кількості сухої трави. Свідком найбільших пожеж Джилі ставав, коли впродовж двох-трьох років після рясних злив трава відростала висока й дерев’яниста, і тоді вогонь нестримно палахкотів сотнями миль, пожираючи все на своєму шляху.

Мартін Кінґ очолив загін із близько трьохсот чоловіків, які залишилися захищати Дрогеду. У цьому регіоні він був найстаршим тваринником і мав п’ятдесятирічний досвід боротьби з пожежами.

— Я маю в Бугелі сто п’ятдесят тисяч акрів, — сказав він, — і тисяча дев’ятсот п’ятого року я втратив там геть усіх овець та всі дерева до єдиного. П’ятнадцять років пішло у мене на те, щоб знову стати на ноги; був навіть період, коли мені здавалося, що я вже ніколи не піднімуся, бо тоді продаж вовни та яловичини давав малий прибуток.

Вив вітер, повсюди носився запах гару. Впала ніч, але на заході палахкотіла лиховісна заграва, дим опускався все нижче, спричинюючи кашель. Невдовзі показався вогонь; широченні омахи полум’я підстрибували, звиваючись, у небо на сотню футів, і всі почули ревіння, схоже на ревіння збудженого натовпу на футбольному матчі. Дерева довкола Гоум Педдок із західного боку зайнялися і перетворилися на стовпи вогню; Меґі заціпеніло стояла на веранді й бачила на їх тлі карликові силуети чоловіків; вони метушилися й стрибали туди-сюди, немов грішні душі, що потрапили до пекла.

— Меґі, дівчино, іди сюди і постав оці тарілки на буфет, будь ласкава! Ти ж не на пікнік зібралася! — почувся голос матері. Меґі неохоче відвернулася.

Через дві години з’явилася перша група зморених чоловіків; похитуючись від втоми, вони увійшли попити і поїсти, щоб знову піти на бій із вогнем. Саме для цього й працювало, не покладаючи рук, жіноцтво Дрогеди — готували вдосталь тушкованого м’яса, коржиків, чаю, пива та рому аж для трьохсот чоловіків. Під час пожежі, кожен робив те, що йому вдавалося найкраще, тому жінки й готували харчі, щоб підтримати фізичну силу чоловіків. Випитий ящик спиртного замінювався новим ящиком; чорні від сажі чоловіки багато пили і поглинали стоси коржиків, а потім, почекавши, поки охолоне тушковане м’ясо, швидко заковтували його, запивали останнім шкаликом рому — і знову вирушали гасити вогонь.

У коротких перервах між походами до кухні Меґі спостерігала за вогнем із побожним захватом і страхом. Бо пожежа мала особливу красу, несхожу на красу речей та явищ земних, бо ж прийшла вона з небес, від далеких планет, що кидали на землю холодне світло, ця краса прийшла від Бога та диявола. Фронт пожежі швидко поширився на схід, вони опинилися в оточенні, й тепер Меґі могла роздивитися окремі деталі, які до того застувала пекельна стихія фронту. З’явилися чорні й помаранчеві, червоні й пурпурові, білі та жовті відтінки; он видніється чорний силует високого дерева, охопленого помаранчевою оболонкою, що сичала й світилася; угорі, немов веселі фантоми, шугали і перекидалися червоні жарини; пульсували жовтим згасаючим вогнем серцевини вигорілих дерев; онде вибухнув евкаліпт, сипонувши пурпуровими іскрами; он помаранчево-білі омахи полум’я лизькають якийсь предмет, що ніяк не хотів займатися, але насамкінець віддав своє єство нестримній силі вогню. Так, нічна пожежа — це прекрасно; спогад про неї назавжди залишиться в її пам’яті.

Зненацька вітер посилився, всі жінки, обгорнувшись вологими мішками, видерлися ліанами гліциній на сріблястий залізний дах, бо всі чоловіки до одного були на вигоні Гоум Педдок. У вологих мішках вони відчували пекучий жар на колінах та руках навіть крізь рядно, забивали мішками палаючі головешки на гарячому даху, бо боялися, що дах не витримає, і палаючі уламки попадають униз на дерев’яні балки. Та найстрашніше полум’я лютувало за десять миль на сході, в Біл-Білі.

Сама ферма Дрогеда лежала за три милі від межі маєтності, найближче до Джилі. Далі прилягала ферма Біл-Біл, а за нею, далі на схід, — ферма Нарренганг. Коли вітер посилився від сорока до шістдесяти миль на годину, усі мешканці району збагнули, що коли її не зупинить дощ, пожежа палахкотітиме тижнями, спустошуючи сотні квадратних миль родючої землі.

Будинки біля струмка витримали першу навалу вогню, бо Том, мов одержимий, мотався туди-сюди з автоцистерною, наповнював її і виливав воду через шланг, наповнював, і знов виливав. Та коли вітер посилився, будинки зайнялися, і Том, плачучи, змушений був відступити.

— Краще впадіть на коліна і подякуйте Господу, що він не посилив вітер, коли на нас насувався фронт, — кинув Мартін Кінґ. — Якби це сталося, то пропала б не лише ферма, а й ми з вами. Господи Ісусе, зроби так, щоб на Біл-Білі ніхто не постраждав!

Фіона подала йому велику склянку нерозбавленого рому; Мартін Кінґ вже був немолодий, але боровся з вогнем стільки, скільки треба було, майстерно командуючи діями захисників господарства.

— Мабуть, це глупство, — сказала вона йому, — але коли, здавалося, що всьому ось-ось настане кінець, я безперервно думала про випадкові й чудні речі. Я не думала про смерть, про дітей чи про те, що оцей чудовий будинок перетвориться на згарище. Тільки й думала, що про свій кошик для шиття, про своє незакінчене в’язання, про коробочок із ґудзиками, які я зберігала роками, про формочки для кексів, які колись давно зробив мені Френк. Як же я без них житиму? Ну, без отих дрібничок, які нічим не можна замінити чи придбати в крамниці?

— Насправді так думають більшість жінок. Дивно, еге ж, як мозок реагує на небезпеку? Пам’ятаю, як під час пожежі тисяча дев’ятсот п’ятого року я горлав, як скажений, і погнався за дружиною, коли та побігла до будинку, щоб порятувати круглі п’яльці для вишивання з незакінченою роботою. — Він вишкірився. — Будинок ми втратили, але встигли вискочити з нього саме вчасно. Коли ж я збудував нове житло, перше, що моя дружина зробила, це взяла й закінчила оту вишивку. То був один із старомодних зразків, тепер таких не зустріти, ви знаєте, про що я. І в тій вишивці йшлося: «Немає місця кращого, аніж домівка рідна». — Мартін поставив склянку і похитав головою, дивуючись незбагненній жіночий вдачі. — Мушу йти. Невдовзі ми знадобимося Гарету Девісу на фермі Нарренганг і, якщо мені не зраджує інтуїція — і Ангусу в Рудна Гуніш.

Фіона аж пополотніла.

— Ой, Мартіне! Отак далеко?

— Розголос уже пішов, Фіоно. Люди з Буру та Бурка теж підтягуються.

* * *

Іще три дні пожежа шаленіла і ширилася, а потім раптом почалася сильна злива, яка тривала чотири дні й загасила кожну тліючу головешку. Але вогонь встиг пройти понад сто миль, залишивши після себе чорну обвуглену смугу двадцять миль завширшки — приблизно від центральної частини території Дрогеди до межі Рудна Гуніш, останньої маєтності на сході району Джилленбоун.

Допоки не почався дощ, ніхто й не думав, що Педді озветься; всі думали, що він десь у безпеці по той бік згарища, відрізаний від усіх розпеченою землею та тліючими деревами. Якби пожежа не завалила стовпи телефонної лінії, то, на думку Боба, їм зателефонував би Мартін Кінґ, бо логічно припустити, що Педді вирушить на захід, щоб перечекати небезпеку на фермерській садибі Бугела. Але коли дощ тривав уже шосту годину, а Педді так і не з’явився, всі занепокоїлися. Майже чотири дні мешканці Дрогеді безперервно втішали себе, що, мовляв, нема підстав хвилюватися, що Педді, відрізаний від решти світу, вирішив перечекати, а потім вирушити додому, а не до Бугели.

— На цей час він мав би повернутися, — сказав Боб, походжаючи вітальнею, поки решта родини сиділи і мовчки чекали; іронія ситуації полягала в тому, що дощ так щедро наситив повітря сирою прохолодою, що в мармуровому каміні знову довелося розпалити вогонь.

— І що ти з цього приводу думаєш, Бобе? — спитав його Джек.

— Думаю, треба вирушати на пошуки. Може, він поранений, може, йому довелося йти додому пішки, а це шлях неблизький. Може, його кінь оскаженів від страху і скинув його, і він десь лежить, не в змозі йти. Він мав запас харчів максимум на два дні, а не на чотири, хоча голодна смерть йому поки що не загрожує. Наразі краще не зчиняти галасу, тому я не кликатиму на допомогу людей із Нарренганга. Але якщо до ночі ми його не знайдемо, я вирушу до Домініка, і ми виведемо завтра на пошуки увесь район. От якби хлопці з міністерства зв’язку поквапилися і хутко полагодили телефонну лінію!

Фіона тремтіла, у її гарячково-збуджених очах стрибали якісь дикі вогники.

— Піду вдягну штани, — сказала вона. — Я не можу сидіти тут і чекати.

— Мамо, залишайся вдома! — благально заперечив Боб.

— Якщо Педді поранений, Бобе, то він може бути де завгодно і у якому завгодно стані. Ти послав скотарів на підмогу до Нарренганга, нам бракуватиме людей для пошуку. Якщо ми підемо на пошуки з Меґі, удвох матимемо вдосталь сил, щоб впоратися з будь-якою знахідкою, але якщо Меґі вирушить без мене з кимось із вас, то це її спустошить і виснажить, не кажучи вже про мене.

Боб здався.

— Що ж, гаразд. Можеш взяти мерина Меґі; ти їздила на ньому дивитися пожежу. Візьміть по гвинтівці й набоїв побільше.

Вони перебралися верхи через струмок і в’їхали в самісіньке серце спустошеного ландшафту. Ніде не лишилося ані дещиці зеленого чи бурого, лише величезна широчінь із просяклими водою чорними вуглинами, які — неймовірно! — і досі парували після кількох годин дощу. Кожен листок на кожному дереві підсмажився і перетворився на обвислу чорну сережку; там, де була трава, виднілися чорні купки, подекуди траплялися обгорілі вівці, інколи — більший пагорбок, який колись був биком чи диким кабаном. Сльози на обличчях пошуковців змішалися з дощем.

Невеличку процесію очолювали Боб та Меґі, посередині їхали Джек та Г’юї, а Фіона зі Стюартом позаду. Для Фіони та Стюарта це була спокійна подорож: вони їхали мовчки, і кожному було приємно і комфортно в компанії одне одного. Інколи коні інстинктивно зближалися або шарахалися убік, забачивши якесь нове жахіття, але, здавалося, останньої пари вершників це не стосувалося. Через грязюку їзда уповільнилася, однак обвуглена сплутана трава лежала на землі, немов сплетений із мотузок килим, і це давало коням добру опору. Вони сподівалися, що от-от на обрії замаячить Педді, але час ішов, а він так і не з’явився.

Зі щемом у серці Клірі бачили, що пожежа почалася далі, аніж вони гадали — аж на вигоні Вільга. Мабуть, через штормові хмари вони не бачили диму, і за цей час вогонь пройшов досить велику відстань. Межа, прокладена пожежею, вражала. По один бік чітко прокресленої лінії виднілося лише чорне згарище, а з протилежного боку була звична оку земля: рудувато-жовта і похмура під дощем, та все ж жива. Боб зупинився і подався назад, щоб його всі почули.

— Отут ми й почнемо. Звідси я піду на захід; це найімовірніший напрямок, і я — найсильніший. У всіх достатньо патронів? От і добре. Коли щось знайдете — три постріли у повітря, а ті, хто почують, мають зробити по одному пострілу. І чекати. Той, хто зробить три постріли, через п’ять хвилин зробить іще три, і буде робити по три постріли кожні п’ять хвилин. Ті, хто чутимуть, — один постріл у відповідь.

— Джеку, ти поїдеш на південь вздовж лінії вогню. Г’юї, ти — на південний захід. Я поїду на захід. Мамо та Меґі, ваш напрямок — північний захід. Стю, ти поїдеш лінією вогню на північ. І, будь ласка, всі їдьте повільно. Дощ погіршує видимість, скрізь багато горілої деревини. Гукайте: Педді може вас не помітити, зате почує. Але пам’ятайте, жодного пострілу, допоки ви щось не знайдете, бо у Педді при собі не було гвинтівки, і якщо він почує постріл, але не зможе до нас докричатися, то для нього це буде важким ударом.

— Що ж, всім удачі й Божого благословення.

Немов паломники на роздоріжжі, вони розбрелися під сірим обложним дощем. Вони віддалялися і віддалялися одне від одного, зменшуючись і зменшуючись, аж поки не пощезали кожен у призначеному напрямі.

Проїхавши півмилі, Стюарт помітив купку згорілих дерев близько до лінії розподілу. Там була невеличка вільга, чорна й скручена, наче чуприна негреняти, і рештки великого пенька, що стирчав поблизу лінії вогню. Там він побачив коня Педді, незграбно і моторошно прилиплого до стовбура великого евкаліпта, двох псів Педді, які заклякли чорними цурпалками, вистромивши догори обгорілі, схожі на палиці, кінцівки. Він спішився, і, вгрузаючи по кісточки в багнюці, витягнув із сідельних піхв гвинтівку. Його губи заворушилися — стиха молячись, він обережно, щоб не посковзнутися, рушив через липкі вуглини. Якби не кінь та собаки, він міг би сподіватися, що то загинув якийсь неборака-мандрівник, потрапивши до вогненної пастки. Але Педді був на коні й мав із собою п’ятеро псів, а мандрівні робітники ніколи не їздили кіньми і не мали більше за одного пса. Було це вглибині території Дрогеди, тому припущення про погоничів чи скотарів із Бугели, розташованої західніше, відпало. Трохи далі Стюарт знайшов іще трьох обгорілих псів; загалом виходило п’ять. Він знав, що шостого не знайде — і не знайшов.

А недалеко від коня, спочатку невидимий за колодою, лежав чоловік, точніше те, що від нього лишилося. Поблискуючи під дощем, ця мокра істота лежала горілиць із вигнутою дугою спиною так, що землі вона торкалася лише своїми сідницями та плечима. Руки були розкинуті в сторони і зігнуті у ліктях, немов у благальному зверненні до небес, а пальці з розтрісканою плоттю, крізь яку виднілися обгорілі кістки, немов хапалися невідомо за що. Ноги теж були розкинуті в боки, але зігнуті в колінах, а невеличка кулька голови сліпо і безоко витріщалася в небо.

На мить Стюарт зупинив на батькові чистий всевидячий погляд і побачив не зруйновану тілесну оболонку, а чоловіка, яким той був у житті. Він підняв догори гвинтівку і вистрелив, перезарядив, і знову зробив другий постріл, а потім, знову перезарядивши, — третій. Вдалині почувся один слабкий постріл у відповідь, а згодом, ще далі, — ще один ледь чутний постріл. Саме в цю мить він збагнув, що ближчий постріл мали зробити його мати й сестра. Бо вони пішли на північний захід, а він — на північ. Не чекаючи оговорених п’яти хвилин, Стюарт вклав іще один патрон у патронник гвинтівки, наставив її на південь і вистрелив. Зробивши паузу, він перезарядився і вистрелив удруге, а потім — утретє. Поклавши гвинтівку на землю, він повернувся на південь і завмер, нахиливши голову і прислухаючись. Цього разу перша відповідь пролунала з заходу, від Боба, друга — від Джека та Г’юї, а третя — від матері. Він полегшено зітхнув — йому не хотілося, щоб першими до нього дісталися жінки.

Тому, коли з-за дерев, які виднілися у північному напрямку, вигулькнув гігантський дикий кабан, Стюарт спочатку не помітив його, — він його нюхом відчув. Великий, як корова, з масивним тулубом, що тремтів і погойдувався на коротких могутніх ногах, він нагнув голову і гребонув копитами мокру горілу землю. Постріли розізлили його, йому було боляче. Рідка чорна шерсть з одного боку кабанячого тулуба обсмалилася, а шкіра була обідрана. Оце Стюарт і учув своїм нюхом — приємний аромат свинини, щойно витягнутої з духовки, з хрусткою кіркою. Здивований і виведений зі своєї навдивовижу тихої й мирної печалі, яка, здавалася, завжди була його нормальним станом, він повернув голову, і йому чомусь здалося, що, напевне, він тут бував, на оцьому чорному промоклому згарищі, яке закарбувалося десь у закутку його свідомості того дня, коли він з’явився на світ.

Нагнувшись, Стюарт намацав рукою гвинтівку і пригадав, що вона незаряджена. А кабан закляк непорушно, поблискуючи червоними, оскаженілими від болю очицями і трохи опустивши рило з великими гострими жовтими іклами, вигнутими півколом. Кінь Стюарта зачув тварюку і верескливо заіржав, кабан повернув свою масивну голову, побачив перелякану тварину і нагнувся, готуючись напасти. Поки увага вепра була зосереджена на коневі, Стюарт скористався шансом — швидко підхопив гвинтівку, клацнув, розкриваючи патронник і поліз у кишеню куртки за набоєм. А навкруги падав дощ і його невпинне й одноманітне капання заглушувало всі інші звуки. Але кабан, зачувши, як ковзнув і ляснув, закриваючись, затвор, змінив напрям своєї атаки з коня на хлопця. І майже встиг добігти; Стюарт вистрелив впритул, всадивши кулю в груди оскаженілій тварюці, але це її не зупинило. Крутнувши іклами угору і вбік, кабан вдарив його в пах. Стюарт упав, кров хлинула із рани, наче з відкрученого крана, залила одяг і бризнула на землю.

Незграбно повернувшись і відчуваючи дію кулі, кабан повернувся до Стюарта, щоб знову пустити йому кров, але раптом захитався й спотикнувся. І ця велетенська туша вагою півтори тисячі фунтів обрушилася на хлопця й вдавила його лице в чорну від гарі грязюку. На якусь мить Стюарт напружився, спробував гребти руками по обидва боки туші, несамовито, але марно намагаючись вивільнитися; ось воно те, про що він завжди знав і через що ніколи ні про що не мріяв і нічого не планував, а сидів, упиваючись світом так глибоко, що не мав часу оплакувати уготовану йому гірку долю. У голові промайнула думка: «Мамо, мамо! Я вже не можу бути поруч із тобою, мамо», і серце його вибухнуло від болю.

* * *

— Чому ж це Стю не вистрелив знову? — спитала Меґі у матері, коли вони, страшенно стурбовані, але не маючи змоги поквапитися, повільною риссю наближалися до місця, звідки почулися два потрійні залпи.

— Мабуть, він вирішив, що ми й так його почули, — відповіла Фіона. Але їй з голови ніяк не йшов вираз обличчя Стюарта, коли вони роз’їжджалися для пошуків, те, як він простягнув руку і стиснув її долоню, те, як він їй усміхнувся. «Ми будемо неподалік», — сказала вона йому, пришпорила коня, і той пустився незграбним галопом, ковзаючи у слизькій грязюці.

Але Джек дістався туди першим, а за ним, Боб; перетнувши решту живої невигорілої землі, вони випередили жінок і під’їхали до того місця, де розпочалася пожежа.

— Не підходь сюди, мамо, — попередив Фіону Боб, коли вона спішилася.

Джек підійшов до Меґі й узяв її за руки.

Дві пари сірих очей глянули на хлопців, не стільки ошелешені й перелякані, скільки розуміючі, немов їм вже нічого не треба було розповідати.

— Педді? — спитала Фіона чужим голосом.

— Так. І Стю.

Жоден із синів не наважився поглянути матері у вічі.

— Стю? Стю! Що ти хочеш цим сказати?! О, Господи, що це? Що сталося? Тільки не обидва, ні!

— Татко потрапив у вогняну пастку; він загинув. А Стю, напевне, наполохав вепра, і той на нього накинувся. Стюарт встрелив його, але тварюка впала на нього і задушила. Він теж загинув, мамо.

Меґі пронизливо заверещала, намагаючись вирватися з Джекових рук, а Фіона, стоячи поміж розпростертих рук Боба — вимазаних у сажу і скривавлених, — немов закам’яніла, а її очі заклякли і стали схожими на скляні кульки.

— Я цього не переживу, — нарешті сказала вона, поглянувши на Боба; по її обличчю стікав дощ, а волосся навколо шиї звисало розпатланими пасмами, немов золотисті ручаї. — Дай мені підійти до них, Бобе. Я — дружина одного з них і мати другого. Ти не можеш мене не пускати, не маєш права. Дай мені пройти до них.

Меґі вже вгамувалася і стояла в обіймах Джека, поклавши голову йому на плече. Коли Фіона, підтримувана Бобом за талію, рушила через згарище, Меґі поглянула їм услід, але піти не наважилася. З мороку дощу виринув Г’юї; Джек кивнув йому, показуючи на матір та Боба.

— Іди за ними, Г’ю, і там залишайся. Ми з Меґі їдемо на Дрогеду і повернемося з підводою. — Відпустивши Меґі, він допоміг їй вилізти на руду кобилу. — Їдьмо, Меґі, бо сутеніє. Ми не можемо залишити їх отут на всю ніч, а вони не поїдуть звідси, поки ми не повернемося.

* * *

Але проїхати по грязюці ані підводою, ані якимось іншим колісним транспортом не вдалося, тому Джек і Том причепили лист гофрованого заліза позаду двох ваговозів і вирушили — Том керував ваговозами на коні-загоничі, а попереду їхав Джек із найпотужнішою на Дрогеді лампою.

Меґі залишилася в маєтку і сиділа перед каміном у вітальні, а тим часом місіс Сміт намагалася переконати її поїсти; сльози текли по щоках економки — їй було боляче дивитися на закляклу в мовчазному потрясінні дівчину, яка намагалася не розплакатися. Зачувши звук дверного молоточка, місіс Сміт пішла відчинити, здивована тим, що хтось-таки спромігся продертися до них по грязюці зі швидкістю, з якою ширяться новини між поодинокими фермами, розкиданими одна від одної на багато миль.

На веранді стояв мокрий і брудний отець Ральф в одежі для верхової їзди і цератовому дощовику.

— Можна увійти, місіс Сміт?

— Ой, отче, отче! — скрикнула економка і кинулася в обійми злегка отетерілого отця Ральфа. — Звідки ви дізналися?

— Місіс Клірі прислала мені телеграму, і я ціную таку люб’язність у відносинах між управляючим та власником. Архієпископ ді Контіні-Верчезе надав мені відпустку. Ну й прізвище! Одразу й не вимовиш! А мені, уявіть собі, доводиться вимовляти його по сто разів на день. Я прилетів сюди літаком. Під час посадки літак застряг у багнюці й угруз носом, тому про жахливий стан землі я дізнався, ще навіть не ступивши на неї. Мій милий дорогий Джилі! Свою валізу, разом з отцем Ветті я залишив у будинку священика, а коня вициганив у одного корчмаря, який побився зі мною об заклад на пляшку віскі «Джоні Вокер» із чорною етикеткою, що я по такій грязюці до вас не доберуся. Та не плачте ви так, місіс Сміт! Люба моя, світ не припинив існування і небо не впало на землю через оцю пожежу, хоч якою б великою та небезпечною вона не була! — заспокоював її отець Ральф, плескаючи по спині, що здригалася від ридань. — Я, бач, заявився у гості й намагаюся підняти вам настрій, а ви ніяк не реагуєте і рюмсаєте! Не плачте ви так розпачливо, благаю.

— То ви ще не знаєте, — хлипнула місіс Сміт.

— Що? Чого я не знаю? А що, власне, сталося?

— Пан Клірі та Стюарт загинули.

Обличчя священика враз пополотніло; він відсторонив від себе економку і гаркнув:

— А де Меґі?!

— У вітальні. А місіс Клірі й досі на вигоні, чекає біля трупів. Джек із Томом поїхали забрати їх. Ой, отче, моя віра тверда, та інколи мені здається, що Бог занадто жорстокий! Навіщо ж він забрав їх обох?

Але все, що встиг почути отець Ральф, це де була Меґі. Він рішуче попрямував до вітальні, скидаючи дощовик і залишаючи на долівці багнисту воду.

— Меґі! — звернувся до неї священик, стаючи навколішки біля крісла і міцно стискаючи її руки своїми мокрими руками.

Вона вислизнула з крісла, заповзла йому в обійми і, заплющивши очі, поклала голову на промоклу сорочку; попри свій біль, вона була щаслива, і хотіла, аби ця мить ніколи не минала. Він таки приїхав, і це було доказом тієї влади, яку вона над ним мала, вона не помилилася у своїх розрахунках і сподіваннях.

— Я геть увесь мокрий, моя люба Меґі, й ви теж промокнете, — прошепотів він, притулившись щокою до її волосся.

— Та то неважливо. Головне — ви приїхали.

— Так, я приїхав. Я хотів пересвідчитися, що з вами все гаразд і що ви у безпеці; у мене виникло таке відчуття, що моя присутність тут потрібна, хотів переконатися, що це справді так.

— Татко загинув у вогняній пастці, а Стю його знайшов. Його убив вепр — упав на нього і розчавив, коли Стю встрелив його. Джек із Томом поїхали, щоби привезти їх сюди.

Священик більше нічого їй не сказав, притиснув і колисав, як малу дитину, аж поки жар від каміна не підсушив йому сорочку та волосся, і поки він не відчув, що Меґі трохи розслабилася і заспокоїлася. А потім взяв її рукою під підборіддя, повернув її голову так, що вони зустрілися поглядами, і, не задумуючись, поцілував її. То був заплутаний і суперечливий імпульс, не укорінений у пристрасному бажанні, він інстинктивно поцілував Меґі, побачивши те, що було в її сірих очах: щось особливе, щось досі ним не бачене. Вона просунула руки під його руками і зімкнула їх у нього на спині; він мимовільно скривився і насилу втримався, щоб не скрикнути від болю.

Меґі трохи відсахнулася.

— Щось не так?

— Напевне, я забив собі ребра, коли літак угруз носом у багнюці. Ми застрягли в добрій старій джилійській багнюці по самісінький фюзеляж, тож посадка у нас вийшла досить жорсткою, і я зависнув на спинці наступного крісла.

— Зачекайте, дайте поглянути.

Впевненими рухам вона розстебнула йому сорочку, стягнула її з рук і висмикнула з-під бриджів. Під поверхнею гладенької смаглявої шкіри виднілася лячна пурпурова пляма, що тягнулася навскіс під грудною кліткою. У Меґі аж дух перехопило.

— Ой, Ральфе! І ви отак всю дорогу їхали сюди від Джилі? Напевне, це було страх як боляче! Як ви почуваєтеся? Не боїтеся знепритомніти? У вас там, мабуть, якийсь внутрішній розрив!

— Та ні, я в нормі, й мені майже не боляче, чесно. Я поспішав сюди, аби пересвідчитися, що ви у безпеці, й викинув отой синець із своєї свідомості. Гадаю, якби у мене почалася внутрішня кровотеча, я це відчув би. Господи, Меґі, не треба!

Вона нагнулася і почала тихенько й ніжно торкатися губами пурпурового синця, а руки ковзнули по грудях до пліч із такою навмисною чуттєвістю, що він ошелешено затамував дух. Здивований і наляканий, отець Ральф, бажаючи вивільнитися будь-що, спробував було відштовхнути її голову, але все, що йому вдалося, це ще міцніше притиснути Меґі до себе, відчуваючи, як його волю наче змій здавив і намагається її задушити. Забутий був біль. Забута була Церква. Забутий був Бог. Він знайшов її рот, жадібно розтиснув його; йому хотілося її дедалі сильніше й сильніше, він ніяк не міг притиснути її до себе так міцно, щоб хоч трохи пригасити той нестримний шалений потяг, який у ньому зростав. Меґі підставила йому свою шию і оголила плечі, де шкіра була прохолодною, чистою і гладенькою, наче атлас; йому здалося, що він тоне, занурюючись все глибше й глибше і безпорадно хапаючи ротом повітря. Та раптом відчуття конечності власного буття важким тягарем лягло на його свідомість, цей тягар роздавив йому душу, бурхливим потоком вивільняючи темне й сповнене болю плетиво його відчуттів. Йому захотілося плакати, і під тягарем усвідомлення власної смертності з його душі витік останній тоненький струмочок пристрасного бажання, яке ще мить тому так міцно тримало його у своїх обіймах. Священик відірвав руки дівчини від свого зболеного тіла, відхилився, сів на п’яти і, здавалося, цілковито зосередився на спогляданні власних рук, що тремтіли на його колінах. «Меґі. Що ж ти зі мною зробила, і що ж ти зі мною можеш зробити, якщо я тобі дозволю?»

— Меґі, я кохаю тебе. Але я — священик, я не можу… Я не можу!

Вона швидко скочила на ноги, поправила блузку і поглянула на нього з кривою посмішкою, від чого біль невдачі у її очах став виразнішим.

— Гаразд, Ральфе. Піду подивлюся, чи зможе місіс Сміт запропонувати вам що-небудь поїсти, а потім я принесу кінської мазі. Вона прекрасно загоює синці, й угамовує біль краще, за всілякі там поцілунки, це я вам точно кажу.

— Телефон працює? — ледь вичавив він із себе.

— Так. Ремонтери причепили до дерев тимчасову лінію і знову приєднали нас до мережі пару годин тому.

Але минуло кілька хвилин, поки він оговтався достатньо, щоб сісти за секретер Фіони і зняти слухавку.

— Операторе, з’єднайте мене, будь ласка, з основною лінією. Це отець де Брикасар… А, привіт, Дорін, бачу, ти й досі на цій роботі. Так, мені теж приємно тебе чути. Інша справа в Сіднеї, там не знаєш, хто на комутаторі, тільки чуєш чийсь втомлений голос. Мені потрібно терміново зв’язатися з архієпископом, його милістю папським посланцем у Сіднеї. Його номер — ХХ-2324. А поки дадуть Сідней, зв’яжи мене з Бугелою, Дорін.

Отець Ральф ледве встиг розповісти Мартіну Кінґу, що сталося, як Сідней був на дроті, але короткого дзвінка до Бугели було достатньо. Джилі дізнається про трагедію від Мартіна Кінґа, а також від любителів підслуховувати спарені телефони, тому всі, хто не боявся джилійської багнюки, неодмінно прибудуть на похорон.

— Ваша милість? Доброго вечора. Це отець де Брикасар вас турбує… Так, дякую, зі мною все гаразд, але літак застряг у багнюці по самісінький фюзеляж, і тому мені доведеться повертатися поїздом. У багнюці, ваша милість, у баг-ню-ці! Ні, ваша милість, коли йдуть дощі, то всі шляхи в тутешніх краях стають непрохідними. З Джилленбоуна до Дрогеди мені довелося їхати верхи на коні, бо це єдиний можливий спосіб пересування під час дощу… Так, саме тому я й телефоную, ваша милість. Я прибув вчасно. Мабуть, мене привело сюди передчуття біди… Так, сталося горе, велике горе. Загинули Педрік Клірі та його син Стюарт, один згорів у пожежі, а другого задушив дикий вепр… В-е-п-р, вепр, ваша милість, тобто дикий кабан… Так, ви маєте рацію: тутешня англійська є дещо дивною…

На лінії почулися придушені зойки — і отець Ральф мимоволі всміхнувся. Не можна ж горлати, щоб всі кинули слухавки і не підслуховували, бо лінія зі спареними телефонами була єдиним масовим атракціоном, який міг запропонувати Джилі спраглим до спілкування мешканцям, але якби вони пощезали геть із лінії, то його милість папський посланець мав би змогу краще його чути.

— З вашого дозволу, ваша милість, я зостануся тут, щоб провести похорон і втішити вдову та вцілілих дітей… Так, ваша милість, дякую. Я повернуся до Сіднея відразу ж, як тільки зможу.

Операторка також його чула; клацнувши важелем, священик негайно звернувся до неї.

— Дорін, будь ласка, з’єднай мене знову з Бугелою. — Кілька хвилин поговоривши з Мартіном Кінґом, він вирішив, оскільки надворі був серпень із його по-зимовому холодною погодою, перенести похорон на післязавтра. Попри багнюку багато людей виявлять бажання прибути на похорони верхи на конях, але їхня подорож сюди буде повільною й важкою.

Повернулася Меґі й принесла кінську мазь, але не запропонувала втерти її, а мовчки подала пляшечку отцю Ральфу. Несподівано різким тоном вона повідомила, що місіс Сміт приготує йому гарячу вечерю в маленькій їдальні за годину, тому він матиме достатньо часу, щоб помитися. Йому було ніяково і незручно відчувати, що Меґі чомусь здалося, наче він від неї відрікся, але не розумів, що саме наштовхнуло її на таку думку і дало їй підстави так вважати. Вона ж знала, що він — священик, чому ж вона гнівається?

* * *

У сірій імлі світанку маленька кавалькада, що супроводжувала тіла, дісталася до струмка і зупинилася. Вода не вийшла з берегів, але Джиліан перетворився на справжню ріку — стрімку, тридцять футів завглибшки. Отець Ральф переплив їм назустріч на своїй рудій кобилі, на шию він начепив столу, а святі дари поклав у торбу на сідлі. Фіона, Боб, Джек, Г’юї і Том стояли навколо, коли він зняв із мерців брезент і приготувався до помазання. Після Мері Карсон ніщо не могло викликати в нього нудоту, та він і не відчув до Педді й Стюарта ані найменшої відрази. Обидва були чорні, кожен зі своєї причини: Педді від вогню, а Стю — від задушення, але священик поцілував їх із щирою любов’ю й повагою.

П’ятнадцять миль грубий і гострий лист заліза деренчав і підстрибував за упряжкою ваговозів, залишаючи в багнюці шрами глибоких виїмок, які виднітимуться роками — навіть коли заростуть травою в сприятливі роки. Але тепер, здавалося, рухатися не було куди: бурхливий струмок зупинив їх на дальньому березі й не пускав їх далі, хоча до Дрогеди лишалася якась миля. І всі мовчки стояли, вдивляючись у вершечки евкаліптів-привидів, чітко видимих навіть у дощ.

— Я придумав, — сказав Боб, обертаючись до отця Ральфа. — Отче, ви єдиний із нас на незамореному коні; тому це доведеться робити вам. Бо наші коні зможуть переплисти струмок лише один раз, бо вибилися з сил — після такої грязюки в такий холод. Їдьте назад і знайдіть порожні сорокачотирьохгалонні діжки, добряче закрийте їхні кришки, щоб вони не пропускали води, якщо треба — запаяйте. їх нам знадобиться дванадцять, а якщо не знайдете скільки, то й десять вистачить. Зв’яжіть їх докупи і переправте через струмок. Лист заліза ми покладемо на діжки, і він попливе на них, наче баржа.

Отець Ральф без зайвих запитань зробив так, як йому сказали; це була краща ідея, аніж будь-яка з тих, котрі міг запропонувати він. На той час вже під’їхав Домінік О’Рурк із Діббан-Діббана з двома синами — сусід, чия ферма стояла відносно недалеко від Дрогеди. Коли отець Ральф пояснив їм, що треба зробити, вони швидко заходилися виконувати вказівку: вишукували в сараях порожні діжки та висипали січку й овес з колишніх паливних діжок, які тепер використовувалися для зберігання, знаходили кришки і припаювали їх до діжок, якщо вони не були іржаві й здавалися достатньо міцними, щоб витримати тиск води. А дощ і досі йшов та йшов. І не зупинявся протягом іще двох днів.

— Домініку, мені страшенно не хочеться тебе просити про це, але коли ці люди приїдуть, вони будуть напівмертвими від втоми. Нам доведеться провести похорон завтра, і навіть якщо гробар із Джилі встигне змайструвати домовини вчасно, ми не зможемо доставити їх сюди по такій багнюці. Може, хтось із вас спробує змайструвати дві труни? А мені потрібен лише один чоловік, щоб переплисти разом річку.

Сини О’Рурка кивнули на знак згоди; їм не хотілося бачити, що вогонь зробив із Педді, а дикий кабан — зі Стюарта.

— Ми це зробимо, татку, — сказав Ліем.

Тягнучи кіньми діжки, отець Ральф та Домінік О’Рурк під’їхали до струмка і поплили через нього.

— Тут така штука, отче! — вигукнув Домінік. — Нам не доведеться копати могили в оцій чортовій багнюці! Раніше я гадав, що стара Мері трохи перестаралася, спорудивши у дворі мармуровий склеп для Майкла, але тепер, якби вона була жива, я неодмінно розцілував би її!

— Я тільки «за»! — гукнув у відповідь отець Ральф.

Вони закріпили діжки під листом заліза, по шість із боків, міцно прив’язали брезентовий саван і пустили вплав зморених ваговозів вздовж натягнутого через струмок мотузка, яким збиралися притягнути й діжковий пліт. Домінік і Том сиділи верхи на величезних тваринах; вибравшись на вершечок протилежного берега з боку Дрогеди, вони зупинилися і озирнулися, а ті, хто лишився на тому березі, причепили до мотузка саморобну баржу і зіштовхнули її у воду. Коли пліт поплив, Том із Домініком верескливо загейкали. Конструкція затанцювала на бурхливій воді й сильно занурилася, але пробула на плаву достатньо довго, щоб Домінік із Томом встигли благополучно витягнути її на берег. Щоб не марнувати часу на знімання діжок, два форейтори-аматори пустили ваговозів дорогою, що вела до великого будинку, і на діжках лист заліза заковзав багнюкою краще і легше, аніж без них.

До стригальського сараю, де вивантажувалися тюки з вовною, був похилий з’їзд, і пліт із його страшною ношею затягнули всередину та розмістили у царстві запахів смоли, поту, ланоліну та кізяків. З великого будинку прийшли Мінні та Кет, загорнуті в цератові дощовики, щоб пильнувати мерців. Ставши навколішки по обидва боки похоронних дрог і клацаючи чотками, вони почали читати молитви, ритм та каденції яких були їм добре знайомі й тому не потребували ані найменшого напруження пам’яті.

Особняк потроху заповнювався людьми. З Іч-Візге прибув Дункан Гордон, із Нарренганга — Гарет Девіс, Горрі Гоуптон — із Біл-Біла, Іден Кармайкл із Баркули. Старий Ангус Макквін спіймав товарний потяг, що неквапливо розвозив місцеві вантажі, й проїхав у кабіні машиніста до Джилі, де орендував у Гаррі Гоу коня. Так чи інакше, але йому довелося здолати понад двісті миль суцільної багнюки.

— Моя ферма спустошена, отче, — сказав Горрі священику, коли вони згодом усімох їли запечені у тісті нирки з м’ясом в маленькій їдальні. — Пожежа пронеслася з одного кінця мого господарства до другого, майже не залишивши жодної живої вівці та жодного зеленого дерева. Я тільки й можу сказати: мені пощастило, що останні кілька років були сприятливими. Тому я можу собі дозволити закупити нове поголів’я, а якщо цей дощ триватиме достатньо довго, то свіжа трава відросте, як на дріжджах. Але, Боже, збав нас від такого лиха в наступні десять років, отче, бо я не встигну нічого відкласти на чорний день, щоб впоратися з її наслідками.

— Що ж, Горрі, ти зазнав більшого лиха, ніж я, — зауважив Гарет Девіс, із насолодою вгризаючись у спечене економкою пухке тістечко, що тануло в роті. Жодна катастрофа не могла надовго позбавити апетиту цього трударя з чорноземних рівнин; щоби впоратися з ними, йому треба було лише добряче попоїсти. — Здається, я втратив половину моїх площ і близько двох третин овець. Отче, без ваших молитов нам ніяк не впоратися.

— Еге ж, — приєднався до розмови старий Ангус. — Я постраждав менше, ніж Горрі та Герет, отче, та теж сильно. Я втратив шістдесят тисяч акрів і половину своїх овець. Отакі нещастя, як це, змушують мене пожалкувати, що я покинув острів Скай молодим парубійком.

Отець Ральф усміхнувся.

— Це скоро мине, Ангусе, і ви це чудово знаєте. Ви полишили Скай із тієї ж причини, що і я полишив Клунамару. Він для вас був замалий.

— Та отож. Та й верес не дає стільки жару, як евкаліпт, чи не так, отче?

Дивний це будуть похорон, подумав отець Ральф, озирнувшись довкола: єдині жінки на них — мешканки Дрогеди, бо всі гості були чоловічої статі. Він дав Фіоні сильну дозу настойки опію після того, як місіс Сміт роздягла її, витерла досуха і вклала у велике ліжко, в якому вона спала раніше з Педді, а коли Фіона відмовилася випити її, істерично хлипаючи, він затиснув їй носа і грубо влив настойку їй в горло. Дивно, але він не думав, що Фіона психологічно зламається. Опій вплинув швидко, бо цілу добу вона майже нічого не їла. Тепер вона міцно спатиме, з полегшенням зітхнув священик. Меґі він тримав під контролем, придивляючись за нею. Тепер вона в кухонному будиночку допомагала місіс Сміт куховарити. Усі хлопці спали; виснажені, вони ледь спромоглися роздягнутися — і відразу ж знесилено попадали спати. Коли Мінні та Кет скінчили свою зміну пильнування за мертвими, якого вимагала традиція, бо мерці лежали у порожньому неосвяченому місці, замість них на чергування заступили Гарет Девіс та його син Інок; решта розподілили між собою по годині чергування, коли стиха гомоніли за вечерею.

Ніхто з молодих хлопців не приєднався до старших у їдальні. Всі подалися до кухні начебто для того, щоб допомогти місіс Сміт, але насправді вони задивлялися на Меґі. Здогадавшись про це, отець Ральф відчув і роздратування, і полегшення. Бо саме з них має вибрати собі чоловіка Меґі, й рано чи пізно вона це неодмінно зробить. Іноку Девісу, вродливому мужчині, було двадцять дев’ять, його звали Чорний Валлієць за чорне волосся та чорні очі; Ліему О’Рурку йшов двадцять сьомий рік, це був світловолосий блакитноокий парубок, як і його двадцятип’ятилітній брат Рорі; старший за інших Коннор Кармайкл був точнісінькою копією своєї сестри, у свої тридцять два він був надзвичайно гарний, хоча й дещо зарозумілий; на думку отця Ральфа найкращим вибором був Алестер, онук старого Ангуса, милий молодик, найближчий за віком до Меґі: йому було двадцять чотири роки, і він мав блакитні шотландські очі свого батька та сиве волосся — спадкову родинну рису. Нехай Меґі закохається у кого-небудь із них, вийде за нього заміж, народить йому дітей, яких вона так хотіла… Боже, любий Боже, якщо ти зробиш це для мене, то я охоче терпітиму біль свого кохання до неї, радо терпітиму…

* * *

Ці домовини не потопали в квітах, а вази по всій каплиці були порожні. Квіти, які два дні тому пережили розпечене повітря пожежі, не встояли під натиском дощу і впали у багнюку, немов розідрані на шматки метелики. Не було жодного стебла «пляшкового йоржика», жодної ранньої троянди. І всі втомилися, дуже втомилися. Втомилися ті, хто здолав кількасот миль багнюки, щоби засвідчити повагу до Педді, втомилися ті, хто привіз загиблих на ферму, отець Ральф був такий зморений, що рухався немов уві сні, безперервно відводив очі від згорьовано зморщеного і безпорадного обличчя Фіони, від обличчя Меґі зі змішаним виразом печалі й гніву, від спільного горя спільноти братів — Боба, Джека та Г’юї…

Він не став промовляти панегірик; Мартін Кінґ стисло і зворушливо виступив від імені тих, хто зібрався, і священик негайно перейшов до заупокійної служби. Як водиться, він привіз із собою чашу для святого причастя, святі дари та столу, але належного одягу отець Ральф при собі не мав, а в домі такого не було. Старий Ангус, що був проїздом у Джилі й заскочив до будинку священика, щоб прихопити чорну траурну мантію для заупокійної служби, привіз її, загорнуту в цератовий дощовик, на сідлі. Тому священик стояв, належним чином вбраний, а дощ зі свистом барабанив по шибках та залізному даху на другому поверсі.

А потім усі вийшли на двір, під сумний дощ, і рушили через галявину, буру і підсмажену спекою, до маленького кладовища з білою загорожею. Цього разу знайшлися охочі нести прості квадратні ящики; спотикаючись і ковзаючи в багнюці, вони намагалися роздивитися дорогу попереду себе крізь дощ, що заливав очі. А дзвіночки на могилі кухаря-китайця одноманітно дзеленькали: Хі Сін, Хі Сін, Хі Сін…

Невдовзі все скінчилося. Ті, хто приїхали, щоб розділити горе, відбули додому на своїх конях, згорбившись під дощем у цератових накидках; хтось із сумом споглядав картину спустошення, хтось — дякував Богу, за те, що уникнули пожежі й смерті. Отець Ральф теж поквапливо зібрав свої нечисленні пожитки, розуміючи, що мусить поїхати до того, як відчує, що поїхати звідси вже не зможе.

Він пішов попрощатися з Фіоною. Та сиділа за своїм секретером, мовчки втупившись у свої руки.

— Фі, ви зможете це пережити? — спитав він, сідаючи так, щоб бачити її.

Вона повернулася до нього — з таким непорушно заціпенілим і згаслим поглядом, що йому стало страшно, і він заплющив очі.

— Так, отче, я це переживу. Усе буде гаразд. Мені треба вести бухгалтерію, у мене лишилося п’ятеро синів. Шестеро, якщо з Френком, але, думаю, що треба без нього, еге ж? Я невимовно вдячна вам за те, що ви виявили співчуття і з’їздили до нього.

Це така втіха для мене — знати, що ваші люди приглядають за ним і трохи полегшують йому життя. О, хоча б раз із ним побачитися, один раз!

Вона схожа на маяк, подумав священик: спалахи горя трапляються щоразу, коли її розум робить повний оберт, сягаючи піку емоцій, надто сильних, щоб її стримати. Потужний спалах — і знову затишшя.

— Фі, я хочу, щоб ви про дещо замислилися.

— Так. Про що? — Спалахнувши, вона потім знову потемніла — немов маяк.

— Ви мене чуєте? — різко спитав отець Ральф, занепокоївшись ще більше.

Здавалося, вона занурилася глибоко в себе, і навіть його різкий голос до неї не пробився, але раптом маяк спалахнув знову, і її вуста розтулилися.

— Мій бідолашний Педді! Мій бідолашний Стюарт! Мій бідолашний Френк! — тужливо скрикнула вона і знову взяла себе під залізний контроль, немов рішуче налаштувавшись на те, щоб розтягувати періоди темряви доти, поки світло в її житті не згасне.

Її погляд блукав по кімнаті, наче вона не впізнала її.

— Так, отче, я вас слухаю.

— Фіоно, як бути з вашою донькою? Чи згадуєте ви коли-небудь, що у вас є донька?

Її сірі очі затримали на ньому майже співчутливий, а може, й жалісливий погляд.

— Навряд чи знайдеться жінка, яка часто згадує про свою дочку. Що таке дочка? Лише нагадування про пережитий біль, молодша копія своєї матері, котра повторить точнісінько те, що зробила її мати, і плакатиме точнісінько тими самими сльозами. Ні, отче. Я намагаюся забути, що маю доньку, і якщо я коли-небудь думаю про неї, то як про одного зі своїх синів. Бо саме синів пам’ятає мати, а не дочок.

— Ви роняєте сльози, Фіоно? Я бачив їх лише один раз.

— Ви ніколи більше їх не побачите, бо я покінчила зі слізьми назавжди. — Раптом Фіона здригнулася усім тілом. — Знаєте, що, отче? Два дні тому я виявила, як сильно кохаю Педді, але це сталося так, як і все інше у моєму житті — надто пізно. Пізно для нього, пізно для мене. Якби ви тільки знали, як мені хочеться хоч раз обійняти його! Сказати, що я його кохаю! Господи, сподіваюся, більше нікому на цій землі не доведеться пережити такий біль, як мені!

Він відвернувся від цього спустошеного обличчя, щоб дати час знову вбратися в оболонку спокою, і дати час собі, щоб зрозуміти загадку на ім’я Фіона.

— Ваш біль — це ваш біль, і більше нікому не дано його пережити.

Вона стримано всміхнулася куточком рота.

— Так. Приємно це усвідомлювати, еге ж? Може, тут і нема чому заздрити, але це мій біль, і тільки мій.

— Ви зможете мені дещо пообіцяти, Фіоно?

— Так, якщо хочете.

— Придивляйтеся за Меґі, не забувайте її. Змусьте її ходити на місцеві танці, нехай вона зустрічається з хлопцями, заохочуйте її думати про заміжжя і власний дім. Я бачив сьогодні, як молодики пасли її очима. Дайте їй можливість зустрітися з ними знов за радісніших обставин, аніж сьогоднішні.

— Як скажете, отче.

Він зітхнув і залишив Фіону, яка знов уставилася задумливим поглядом на свої тонкі білі руки.

Меґі провела його до стайні, де позичений у корчмаря гнідий мерин два дні натоптувався сіном та висівками, вважаючи, мабуть, що потрапив до такого собі конячого раю. Накинувши на спину коневі корчмарське сідло, отець Ральф нахилився затягнути попругу, а Меґі спостерігала за ним, прихилившись до тюка соломи.

— Отче, ось погляньте, що я знайшла, — сказала Меґі, коли він закінчив і випрямився. У простягнутій руці вона тримала бліду рожево-сіру троянду. — Це єдина, що лишилася. Я знайшла її на задвірках, під стояками для баків із водою. Мабуть, під час пожежі там не було такого жару, як скрізь, а баки захистили її від дощу. Я зірвала її для вас. Будете дивитися на неї і пам’ятати мене.

Трохи не впевненою рукою священик взяв у Меґі напіврозкритий трояндовий бутон і опустив очі.

— Меґі, мені не треба від вас подарунків на згадку. Ні тепер, ні згодом. Я ношу вас у своїй душі, й ви це чудово знаєте. І я ніяк не зможу приховати це від вас, правда ж?

— Але інколи подарунок на згадку створює власну реальність, — наполягла Меґі. — Ви дістанете його — і пригадаєте усе те, що могли б і забути. Будь ласка, візьміть її, отче.

— Мене звуть Ральф, — відказав він, розкрив свою валізу для святих дарів і дістав звідти великий власний молитовник у коштовній перламутровій оправі. Йому подарував його покійний батько після висвячення тринадцять довгих років тому. Отець Ральф розкрив молитовник на сторінці, позначеній товстою білою стрічкою-закладкою, і, перегорнувши ще кілька сторінок, вклав туди троянду і згорнув книгу. — То ти хочеш, щоб і я зробив тобі подарунок на пам’ять, еге ж?

— Так.

— Я нічого тобі не дам. Бо хочу, щоби ти забула мене, хочу, щоб ти озирнулася довкола себе і знайшла собі гарного й добросердого чоловіка, вийшла за нього заміж і народила йому дітей, яких тобі так хочеться. Ти — природжена мати. Ти не мусиш триматися за мене, бо це хибна дорога. Я ніколи не полишу Церкву, тому мені хочеться бути чесним із тобою заради твого ж блага. Я не хочу покидати Церкву, бо я не люблю тебе так, як має любити чоловік у подружжі, ти мене розумієш? Забудь мене, Меґі!

— І ви не поцілуєте мене на прощання?

Замість відповіді він скочив на позиченого коня і начепив на голову старий капелюх, взятий у того ж корчмаря. На мить він блиснув на неї своїми блакитними очима, а потім кінь вийшов під дощ і неохоче побрів, ковзаючи, шляхом, що вів до Джилі. Меґі не намагалася податися слідком, вона стояла у напівмороці вологої стайні та вдихала запах кінських кізяків та сіна; він нагадував їй про сарай у Новій Зеландії та про Френка.

* * *

Тридцять годин по тому отець Ральф увійшов до палати папського посланця, поцілував перстень свого володаря і стомлено бухнувся в крісло. І лише відчувши на собі погляд красивих всезнаючих очей, збагнув, який, напевне, химерний у нього вигляд, і зрозумів, чому скільки людей витріщалися на нього відтоді, як він вийшов із потяга на центральному вокзалі. Забувши про валізу, яку приготував йому в домі священика отець Ветті Томас, він встиг на потяг за дві хвилини до відправлення, а потім проїхав у холодному вагоні шістсот миль у мокрих сорочці, бриджах та черевиках, навіть не відчуваючи холоду. Оглянувши себе з гіркою посмішкою, отець Ральф поглянув на архієпископа.

— Вибачте, ваша милість. Стільки всього трапилося, що я навіть не усвідомив, що маю химерний вигляд.

— Не виправдовуйтеся, Ральфе. — На відміну від свого попередника, папський посланець волів називати свого секретаря на ім’я. — На мою думку, ви маєте романтичний і хвацький вигляд. Лише дещо світський, вам не здається?

— Ясна річ, світський. Стосовно ж романтичності та хвацькості, так то ви, ваша милість, не бачили, як зазвичай вдягаються мешканці Джилленбоуна.

— Мій любий Ральфе, якщо вам наверзеться на думку вдягнути на себе мішковину і посипати голову попелом, то й тоді ви матимете романтичний та хвацький вигляд, що всім кидатиметься в очі! Звичка до верхової їзди теж вам личить, я не жартую. Майже так добре, як і сутана, тому не марнуйте слів, щоб переконати мене, наче ви не здогадуєтеся, що вона пасує вам більше, ніж чорне вбрання священика. Ви маєте особливу і вкрай привабливу манеру рухатися і добру фігуру; гадаю, вона збережеться такою й надалі. А ще я думаю, що коли мене відкличуть до Рима, я заберу вас із собою. І з великою насолодою спостерігатиму, який вплив справите ви на наших низеньких та опецькуватих італійських прелатів. Ви там будете наче красивий стрункий кіт серед переполоханих зажирілих голубів.

Рим! Отець Ральф аж випрямився у кріслі.

— Як справи там, куди ви їздили, мій любий Ральфе? — спитав архієпископ, ритмічно погладжуючи по спині муркотливу абіссінську кішку всіяною перснями рукою.

— Жахливо, ваша милість.

— Оті люди — ви їх любите і дуже співчуваєте їм.

— Так.

— А ви всіх їх любите однаково, чи якихось із них любите більше?

Та отець Ральф не поступався кмітливістю своєму володарю і пропрацював із ним досить довгий час, щоб дізнатися, як працює його розум. Тому він з оманливою щирістю відказав на це начебто безневинне питання і переконався, що його трюк відразу ж приспав підозри папського посланця. Цьому хитрому й нещирому розуму було невтямки, що відверта демонстрація щирості може бути ще брехливішою, аніж неправда і ухиляння від прямої відповіді.

— Так, я люблю їх усіх, але, як ви сказали, декотрих я люблю більше за інших. Наприклад, є така дівчина Меґі, яку я дуже люблю. І я завжди відчував, що на мені лежить особлива відповідальність за її долю, бо в її родині синам приділялося так багато уваги, що про її існування забули.

— А скільки років цій Меґі?

— Точно не знаю. Десь близько двадцяти, на мою думку. Але я взяв із її матері обіцянку, що вона хоч інколи відриватиме голову від своїх гросбухів, щоб послати свою доньку на танці, де та матиме можливість поспілкуватися з хлопцями. Інакше вона застрягне на Дрогеді й змарнує собі життя, а це було б несправедливо.

Він не сказав нічого, окрім правди; безпомилково чутливий ніс архієпископа відчув це. Хоча він був лише на три роки старшим за свого секретаря, але його церковна кар’єра не зазнала перешкод, що випали на долю Ральфа, і багато в чому він почувався незмірно старшим, аніж будь-коли почуватиметься Ральф; із тих, хто ще з юності присвятив себе Ватикану, ця установа висмоктувала значну частину їхніх життєвих сил, в той час як Ральф мав їх більше, ніж вдосталь.

Трохи послабивши пильність, папський посланець і далі спостерігав за своїм секретарем і знову почав свою цікаву гру: дізнатися, що саме рухало отцем Ральфом де Брикасаром. Раніше йому здавалося, що це має бути якась плотська слабкість, як не в одній царині, то в іншій. Оця надзвичайно приваблива зовнішність та відповідна до неї фігура робили отця Ральфа об’єктом пристрасті для багатьох жінок, і навряд чи сам священик про них не здогадувався. З часом папський посланець переконався, що частково мав рацію: Ральф де Брикасар був, безумовно, свідомий своїх принад, але ці принади супроводжувалися істинною незайманістю. Тож якщо отець Ральф і палав якоюсь пристрастю, то вона не була плотською. Архієпископ навіть звів священика з досвідченими та невідпорно привабливими гомосексуалістами, але результат виявися нульовим. Він спостерігав за його спілкуванням із найгарнішими жінками Австралії — і знову безрезультатно. Ані найменшого проблиску цікавості — навіть тоді, коли отець Ральф не знав, що за ним спостерігають. Бо архієпископ не завжди спостерігав на власні очі, для цього він наймав прислужників і не через ті канали, до яких мав стосунок секретар.

Він вже подумав, що слабкістю отця Ральфа були гордість від того, що він священик, та його амбіційність. Ці дві грані особистості він розумів добре, бо сам їх мав. У Церкві, як і у всякій великій та самодостатній інституції, було місце для амбіційних чоловіків. Подейкували, що він видурив у родини Клірі спадщину, яка їй за правом належала, хоча демонстрував до цієї родини начебто безкорисну любов. Якщо це правда, то такими людьми, як він, Церква не могла легковажити. А як спалахнули ці дивовижні блакитні очі, коли він згадав про Рим! Що ж, мабуть, настав час спробувати ще один гамбіт. І архієпископ начебто лінькувато посунув уперед пішака їхньої розмови, але його очі під напівзаплющеними повіками з гострою увагою слідкували за співбесідником.

— Поки вас не було, я отримав із Ватикану новину, — сказав він, трохи посунувши свою абіссінську кицю. — Моя люба Шебо, не будь такою егоїстичною, ти вже мені всі ноги відсиділа.

— Новину? — перепитав отець Ральф, зморено осуваючись у кріслі й щосили борючись із бажанням заплющити очі.

— Ви можете йти спати, але після того, як почуєте новину. Нещодавно я послав приватний лист Його Святості, й відповідь на нього прибула сьогодні з моїм другом кардиналом Монтеверді; цікаво, до речі, може, він — нащадок знаменитого композитора епохи Відродження? І чому я забуваю спитати про це, коли ми з ним зустрічаємося? Ой, Шебо, а чи справді треба запускати мені в коліно твої пазури, коли у тебе гарний настрій?

— Я уважно слухаю, ваша милість, бо ще не сплю, — сказав отець Ральф і всміхнувся. — Не дивно, що вам так подобаються коти. Бо ви самі — як той кіт, що грається зі своєю здобиччю заради чистого задоволення. — Він клацнув пальцями. — Гей, Шебо, облиш його і йди до мене. Бачиш, він до тебе недобрий.

Кішка негайно зістрибнула з вкритих пурпуровою мантією колін, пробіглася по килиму і, м’яко скочивши на коліна священику, завмерла, заворожено внюхуючись у незнайомі запахи коней, сіна та багнюки. Блакитні очі отця Ральфа всміхнулися карим очам архієпископа, напівзаплющеним, але настороженим.

— Як вам це вдається? — ревниво спитав архієпископ. — Кішки взагалі з недовірою ставляться до людей, але Шеба бігає до вас так, наче ви приманюєте її червоною ікрою та валер’янкою. Невдячне створіння!

— Я чекаю, ваша милість.

— Ага — і покарали мене за те, що я змусив вас довго чекати, — кішку в мене забрали. Гаразд, ви перемогли, здаюся. Ви хоч коли-небудь програєте? Цікаве питання. Вітаю вас, мій любий Ральфе. У майбутньому ви носитимете митру і до вас звертатимуться «Владико, єпископе де Брикасар».

«О, як широко розплющилися його сонні очі!» — подумки відмітив папський посланець. Хоч раз отець Ральф навіть не спробував приховати своїх справжніх почуттів. Архієпископ аж розцвів від задоволення, але промовчав.

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА

1933–1938, Люк

10

Дивовижно, як швидко відновлюється земля! Минув лише тиждень, а з липкої чорної багнюки вистромилися тоненькі зелені паростки, а через два місяці на обпалених деревах розпустилося листячко. Люди були вперті й витривалі, тому що земля не давала їм можливості бути інакшими; особи слабодухі або ті, кому бракувало жилки фанатичної стійкості, не затримувалися надовго на Великому Північному Заході. Але шрами розсмоктувалися роками. Багато шарів кори мало відрости, відпасти і перетворитися на трухлявину, щоб стовбури дерев знову стали білими, червоними або сірими, а якась частина деревини не відновлювалася, так і залишаючись назавжди чорною і мертвою. Довгими роками, поступово руйнуючись, ці скелети на широких рівнинах збиратимуть росу, а згодом упадуть додолу і перетворяться на таку собі рогожу часу, яку поволі вкриватиме пил, а тварини залишатимуть на ньому сліди своїх маленьких копит.

Глибокі борозни, прорізані в багнюці краями саморобних похоронних дрог, так і залишилися. Звиваючись, вони перетинали Дрогеду на захід, і мандрівники, які знали цю трагічну історію, показували їх мандрівникам, які її не знали, і так тривало доти, поки ця оповідка не стала частиною фольклору чорноземних рівнин.

У тій пожежі Дрогеда втратила близько п’ятої частини всіх площ, двадцять п’ять тисяч овець, що було дрібницею для ферми, де овече поголів’я за останні сприятливі роки сягнуло приблизно ста двадцяти п’яти тисяч. Не було сенсу нарікати на злу долю чи на гнів Божий, як це робили декотрі, кого торкнулося це природне лихо. Єдине, що треба було робити, — це списати збитки і розпочати все наново. Це сталося аж ніяк не вперше, і ніхто й не думав, що востаннє.

Боляче було бачити навесні бурі голі парки й сади Дрогеди. Засуху вони могли пережити завдяки водяним бакам Майкла Карсона, але пожежу не могло пережити ніщо. Навіть гліцинія не зацвіла; коли до неї підібрався вогонь, її тендітні купки бутонів щойно почали формуватися, але від жару зморщилися і всохли. Троянди стали крихкими, братки загинули, стокси перетворилася на буру солому, фуксії в тінистих місцинах усохли і не відновилися, гіпсофіли задихнулися, лози духмяного горошку зів’яли і втратили духмяність. Запас води, випущеної з баків на гасіння пожежі, відновився під час зливи, яка цю пожежу нещадно загасила, тому кожен на Дрогеді жертвував своїм і без того ефемерним вільним часом для того, щоб допомогти старому Тому відновити сад.

Боб вирішив продовжувати політику Педді — наймати більше робітників для забезпечення нормального функціонування Дрогеди; він взяв на роботу ще трьох скотарів. Політика Мері Карсон була такою: економити на всьому й не брати чужих на постійну роботу, і лише на час гуртування, ягніння та стрижки наймати додаткових робітників. Педді ж вважав, що люди працюватимуть старанніше, знаючи, що мають постійну роботу, і в кінцевому підсумку те на те й виходило. Та більшість скотарів страждали «чемоданним настроєм» і надовго не залишалися. У нових будинках за струмком оселилися одружені чоловіки; старому Тому збудували чепурненький трикімнатний будиночок під перцевим деревом за кінними загонами; заходячи до нього, він щоразу задоволено квоктав, бо почувався щасливим власником новобудови. Меґі, як і раніше, наглядала за деякими внутрішніми вигонами, а мати — вела бухгалтерію.

Фіона взяла на себе обов’язок Педді підтримувати зв’язок з єпископом Ральфом, і вона не була б Фіоною, якби повідомляла йому щось ще, окрім відомостей стосовно управління фермою. Меґі страшенно хотілося поцупити бодай один лист і жадібно прочитати його, але Фіона не залишала їй жодного шансу, замикаючи листи в залізному сейфі відразу ж після того, як ознайомлювалася з їх змістом. Після загибелі Педді та Стю Фіона замкнулася в собі. А щодо Меґі, Фіона забула свою обіцянку щойно єпископ Ральф поїхав. На запрошення поїхати на танці чи вечірку Меґі відповідала ввічливою відмовою; Фіона ж ніколи не докоряла їй і не вмовляла прийняти запрошення. Ліем О’Рурк ловив кожну нагоду, щоб приїхати на Дрогеду; Інок Девіс постійно телефонував, телефонували також Коннор Кармайкл і Алестер Макквін. Але кожному з них Меґі стисло відповідала, що не має часу, бо страшенно зайнята, і хлопці поступово втратили надію, що вона проявить до них інтерес.

Літо вийшло вкрай вологим, але зливи тривали не довго, тож повені не сталося; зате земля постійно була багниста, а Барвон-Дарлінґ, що протягнувся на півтори тисячі миль, став глибокою, широкою і потужною рікою. Коли прийшла зима, спорадичні дощі тривали; летючі коричневі пасма цього разу складалися не з пилюки, а з води. Тому викликаний Великою Депресією потік мандрівних робітників місцевими шляхами вичерпався, бо то було справжнісіньке пекло — подорожувати пішки чорноземними долинами в дощову пору, а коли до вологи додався ще й холод, серед тих, хто не мав змоги знайти собі теплий притулок, лютувала пневмонія.

Боб занепокоївся і сказав, що коли так триватиме й далі, то вівці почнуть страждати від копитної гнилі, бо мериноси не витримували надлишку води в ґрунті і їхні копита вражала хвороба. Стрижка стала майже неможливою, бо стригалі не бралися зрізати мокру вовну, а якщо багнюка не висохне до ягніння, це загрожуватиме смертю багатьом новонародженим ягнятам через промоклу землю та холод.

На Дрогеді задеренчав телефон: два довгі гудки, один короткий.

— Боб, то тобі телефонують із земельно-фінансової компанії «АМЛ і Ф».

— Привіт Джиммі, Боб слухає… Зрозуміло! Кажеш, всі рекомендації нормальні? …Гаразд, пошли його до мене… Ну, якщо він такий вправний, то ми, може, й візьмемо його на роботу, але я хочу спершу сам на нього поглянути, бо не люблю купувати кота в мішку, а рекомендаціям я не вірю. Добре, дякую. Бувай.

Боб поклав слухавку і сів.

— Приїде новий скотар, гарний паруб’яга, якщо вірити Джиммі. Раніше працював на рівнинах західного Квінсленду поблизу Лонгрича та Чарльвіля. Здатен їздити на всьому, що має чотири ноги та хвіст, вміє коней об’їжджати. До цього працював стригалем, і вправним стригалем, за словами Джиммі, міг обробляти до двохсот п’ятдесяти овець за день. Оце й змушує мене трохи засумніватися. Чому б це вправний та досвідчений стригаль погодився працювати за платню скотаря? Нечасто так буває, щоб стригаль змінив ножиці на сідло. Втім, можна його найняти, нехай на пасовиську підстригає овець навколо огузка та на череві.

З роками вимова Боба стала повільнішою, більш австралійською, але це розтягування компенсувалося тим, що речення стали коротшими. Його вік вже підповзав до тридцятирічної відмітки, але, на превелике розчарування Меґі, Боб не демонстрував ознак зацікавленості дівчатами на видання на нечастих святах та прийомах, на які Клірі змушені були приїздити з пристойності. По-перше, він був болісно сором’язливий, а по-друге, здавалося, Боба нічого не цікавило, окрім землі, яку він любив безоглядно. Джек та Г’юї теж ставали дедалі більше схожими на нього, їх навіть можна було прийняти за трійнят, коли вони у нечасті хвилини вільного часу сідали утрьох на мармурову лавку. Втім, іншого домашнього відпочинку вони й не знали, бо віддавали перевагу табірному життю на пасовиськах, а коли брати спали вдома, то розлягалися на підлозі своєї спальні, побоюючись, що ліжко може їх розніжити.

Сонце, вітер та сухість повітря зробили їхню світлу, щедро вкриту ластовинням шкіру зашкарублою і схожою на поцятковане червоне дерево, на якому світилися блідо-блакитні незворушно-спокійні очі. Зморшки довкола очей свідчили про звичку примружено вдивлятися в далечінь, вкриту сріблясто-бежевою травою. Було майже неможливо вгадати їхній вік і хто з братів був наймолодший, а хто найстарший. Кожен із них успадкував римський ніс та лагідне некрасиве обличчя Педді, але статуру вони мали кращу за батькову — сутулого, з видовженими від багаторічного стригальства руками. У них розвинулися широкоплечі й невимушено-красиві фігури вершників. Але ані жінки, ані домашній затишок, ані розваги хлопців не цікавили.

— А цей новачок — він одружений? — спитала Фіона, креслячи під лінійку акуратні червоні лінії.

— Бозна, не спитав. Завтра дізнаємося, коли він приїде.

— А на чому він сюди добереться?

— Його привезе Джиммі, бо сам хоче подивитися отих старих кастрованих баранів на пасовиську Тенкстенд.

— Що ж, сподіваймося, новачок затримається у нас хоч на трохи. Бо якщо він нежонатий, то через кілька тижнів йому закортить вирушити на нове місце. Які ж вони жалюгідні й нещасні, оці скотарі! — сказала Фіона.

Джимс та Петсі навчалися в інтернаті «Риверв’ю» і мали твердий намір покинути школу, щойно їм виповниться чотирнадцять років — законом це дозволялося. Хлопчаки з нетерпінням чекали того дня, коли зможуть виїхати на пасовиська разом із Бобом, Джеком та Г’юї, і коли Дрогеда знову стане суто родинною справою, а чужинців можна буде наймати тільки з необхідності. Джимс та Петсі успадкували сімейну пристрасть до книжок, але не прикипіли серцем до інтернату: книжку можна возити з собою в торбі на сідлі або в кишені куртки, а читати її у затінку під вільгою куди приємніше, аніж в аудиторії єзуїтського навчального закладу. До цих аудиторій із великими вікнами, до широких зелених майданчиків для гри, пишних садів та різноманітних побутових зручностей хлопці були байдужі, Сідней із його музеями, концертними залами та мистецькими галереями теж їх не захопив. Вони товаришували з синами інших тваринників й у вільні години, скучаючи за домівкою, вихвалялися величезними розмірами та красою Дрогеди, а їхні приятелі заворожено слухали, але вірили, бо кожен чоловік на захід від роз’їзду Беррен Джанкшн чув про таке могутнє й красиве господарство, як Дрогеда.

Минуло кілька тижнів, перш ніж Меґі побачила нового скотаря. Його ім’я та прізвище належним чином занесли до реєстраційної книги: Люк О’Ніл, і у великому будинку про нього розмов було більше, аніж зазвичай удостоювався будь-який скотар. По-перше, він відмовився оселитися в бараку для чорноробів і в’їхав до одного з останніх незаселених будинків біля струмка. По-друге, він особисто відрекомендувався місіс Сміт, і був у цієї пані на доброму рахунку, хоча зазвичай до скотарів їй було байдуже. Тому Меґі зацікавилася Люком О’Нілом задовго до знайомства з ним.

Оскільки руду кобилу та чорного мерина Меґі тримала в стайні, а не на скотному дворі й мала змогу виїжджати на роботу дещо пізніше за чоловіків, вона могла подовгу їхати, не зустрічаючи нікого із найманих працівників. Та якось під вечір, коли літнє сонце, червоніючи над верхівками дерев, кидало довгі тіні, що стиха підкрадалися до тихого нічного забуття, Меґі нарешті зустріла Люка О’Ніла. Вона під’їжджала з пасовиська Боргед до броду на струмку, а він наближався з північного сходу, з більш віддаленого пасовиська.

Сонце світило Люку в очі, тому Меґі перша помітила його. Він їхав на великому вередливому гнідому з чорною гривою, чорним хвостом та чорними цятками; Меґі добре знала цю тварину, бо то була її робота — пильнувати, щоб робочі коні не стояли без діла, і почала дивуватися, чому останніми днями цього гнідого не видно. Усі робітники недолюблювали цього коня і, якщо була змога, відмовлялися їхати на ньому. Але, вочевидь, новому скотареві було байдуже, і це свідчило, що він справді добре їздив верхи, бо гнідий зажив собі лихої слави через те, що вранці часто хвицався і ставав дибки, а ще мав звичку кусати вершника за голову, щойно той злізав із нього.

Важко було визначити зріст чоловіка, що їде верхи, бо австралійські скотарі зазвичай користалися невеликими англійськими сідлами без задньої луки та луки-рогу, притаманними американським ковбойським сідлам, і їздили з прямою спиною та зігнутими в колінах ногами. Новачок здався Меґі високим, але, мабуть, через задовгий тулуб, бо його ноги видалися непропорційно короткими, тому вона утрималася від остаточного висновку стосовно зросту Люка О’Ніла. Однак, на відміну від решти скотарів, він віддавав перевагу білій сорочці та білим молескіновим штаням, а не сірій фланелі та твілу[9]. «Ти ба, який денді! — здивовано подумала Меґі. — Що ж, в добрий час, якщо він не проти мати клопіт із пранням та прасуванням».

— Вітаю, господине! — гукнув він, коли вони з’їхалися, і хвацько насунув набакир свого старого фетрового капелюха.

Коли Меґі під’їхала ближче, він із неприхованим захватом дивився на неї своїми смішливими блакитними очима.

— Ага, то ви не господиня, а, напевне, її донька, — сказав він. — Мене звуть Люк О’Ніл.

Меґі щось промимрила, але не захотіла поглянути на нього знову, бо була знічена й зла на саму себе, що не змогла вчасно придумати доречну тему для невимушеної розмови. О, як це несправедливо! Чому це хтось інший насмілився мати такі самі очі та обличчя, як і отець Ральф! Втім, новачок дивився на неї інакше: з неповторною веселістю, і його погляд не палав любов’ю до неї; з тієї миті, коли Меґі вперше побачила отця Ральфа на запиленій станції в Джилі, вона помітила любов у його очах. Дивитися в його очі — й не бачити його! То був брутальний жарт, насмішка й покарання долі.

Анітрохи не здогадуючись про думки, які затаїла Меґі, Люк О’Ніл пустив норовливого гнідого біля стриманої кобили супутниці, й вони, розбризкуючи воду, перебралися через струмок — досі повноводний та стрімкий після недавніх дощів. Вона й справді красуня! Таке волосся! Те, що у хлопців Клірі нагадувало своїм кольором моркву, у цієї юнки було інакшим. От якби вона підняла голову, щоб він краще роздивився її обличчя! І вона підняла її, але з таким виразом в очах, що Люк спантеличено зсунув брови — ні, то не був погляд, сповнений ненависті, вона наче намагалася щось побачити і не могла, або бачила щось таке, чого воліла б не бачити. Хтозна. Та однаково, побачене її засмутило. Люк не звик, щоб жінки зважували його на своїх вагах, та ще й визнавали невідповідним та недоречним. Цілком природно потрапивши в принадливу пастку підсвіченого сонцем золотавого волосся та ніжних очей, він згодом відчув, що його цікавість до дівчини живиться її невдоволенням та розчаруванням. А вона не зводила з нього очей; її рожевий рот трохи розкрився, а на верхній губі та лобі виступила шовковиста роса поту, бо було спекотно, рудувато-золотисті брови вигнулися здивовано й запитально.

Люк весело вишкірився, оголивши великі білі зуби отця Ральфа, однак його усмішка була інакшою.

— Знаєте, ви схожі на малу дитину, яка щось побачила вперше у житті й ось-ось почне охати й ахати.

Меґі відвернулася.

— Вибачте, я не збиралася на вас витріщатися. Ви декого мені нагадали, от і все.

— Та витріщайтеся, скільки забажається. Це таки краще, аніж дивитися на людину і її не помічати. І кого ж я вам нагадав?

— Неважливо. Дивно бачити когось знайомого і водночас зовсім не знайомого.

— А як вас звати, маленька міс Клірі?

— Меґі.

— Меґі… Цьому імені бракує поважності, воно вам не зовсім пасує. Вам більше підійшло б щось на кшталт Белінди чи Мелінди, але якщо ви не можете запропонувати мені нічого, окрім Меґі, то що ж, я згоден. А що означає Меґі — Маргарет?

— Ні, Меґан.

— О, це більш підходяще! Я зватиму вас Меґан.

— Ні, не зватимете! — відрізала вона. — Бо я терпіти його не можу!

Та Люк лише розсміявся.

— Ви надто примхлива, маленька міс Меґан. Знаєте, якщо мені захочеться звати вас, скажімо, Євстасія Софронія Августа, то саме так я вас і зватиму.

Вони доїхали до скотопригінного двору; ковзнувши з сідла, Люк гепнув по голові коня, який був зібрався куснути його, і простягнув руку, вочевидь, чекаючи, що Меґі подасть йому свою, щоб допомогти їй зійти з коня. Але вона торкнула п’ятами свою руду кобилу і поїхала далі.

— Ви з усіма скотарями-простолюдинами корчите з себе витончену неприступну панну? — гукнув він їй услід.

— Звісно, ні! — відказала Меґі, не повертаючи голови.

О, як це несправедливо! Навіть ставши на землю, він був схожий на отця Ральфа! Так само високий, широкоплечий, із вузькими стегнами та приблизно такою ж грацією, яка, втім, виявлялася інакше. Отець Ральф рухався, як танцюрист, а Люк О’Ніл, як атлет. Його волосся було так само чорне, густе та кучеряве, очі — так само блакитні, ніс — так само витончений та прямий, рот — так само гарної форми. Однак він був не більше отцем Ральфом, аніж… аніж, скажімо, евкаліпт-привид: так само високий, блідий та розкішний, або як блакитний евкаліпт — теж високий, блідий та розкішний.

Після цієї випадкової зустрічі Меґі почала дослухатися до всіх думок та пліток про Люка О’Ніла. Боб та решта хлопців начебто були задоволені його роботою і добре з ним ладнали; за словами Боба, Люк не мав ані найменшої схильності до неробства. Навіть Фіона якось увечері висловила про нього свою думку, зазначивши, що Люк О’Ніл — дуже вродливий чоловік.

— А він нікого тобі не нагадує? — начебто мимохідь спитала у неї Меґі, лежачи долілиць на килимі з книжкою.

Фі на мить замислилася над запитанням.

— На мою думку, він і справді схожий на отця де Брикасара. Та сама фігура, той самий колір шкіри й волосся. Але ця разюча схожість — лише зовнішня; вони надто різні за характерами… Меґі, чому б тобі не читати книгу в кріслі, як вихованій панянці? Коли ти в бриджах, то це не означає, що можна забути про пристойність.

— Ну то й що? — кинула Меґі. — Можна подумати, що хтось мене бачить.

Отака виникла ситуація. Між отцем Ральфом та Люком існувала схожість, але за фасадом зовнішності чоловіки були зовсім несхожими, і це страшенно мучило Меґі, бо вона кохала одного з них, а визнавати другого привабливим не бажала. На кухні вона дізналася, що Люк став безперечним фаворитом і що він дозволяє собі таку розкіш, як виїжджати на пасовисько у білій сорочці та білих бриджах; місіс Сміт, піддавшись його невідпорному шарму, прала їх для нього й прасувала.

— Ой, Меґі, він такий гарний, та ще й ірландець! — замріяно зітхнула Мінні.

— Він австралієць, — навмисне заперечила їй Меґі.

— Так, люба панночко Меґі, можливо, він тут і народився, але з прізвищем О’Ніл — він так само ірландець, як і підсвинки твого батька Педді, упокій, Господи, його святу душу, і нехай він спочиває у мирі та співає в раю разом із янголами — нічого поганого про нього не можу сказати. З отим чорним волоссям та отими блакитними очима пан Люк не ірландець? В давнину О’Ніли були володарями Ірландії.

— А я гадала, що то були О’Коннори, — в’їдливо відказала Меґі.

Великі округлі очі Мінні хитрувато блиснули.

— Та хтозна, міс Меґі, Ірландія ж така велика!

— Та годі тобі! Вона не більша за Дрогеду! До того ж О’Ніл — це прізвище оранжистів[10], тут ти мене не обдуриш.

— Так воно і є. Але це славне ірландське прізвище і воно існувало ще тоді, коли ніяких оранжистів в Ірландії й близько не було. Воно походить з ольстерських країв, тож логічно припустити, що серед О’Нілів і була якась жменька оранжистів, хіба ж ні? Але були також і О’Ніл Кландебойський, і О’Ніл Мор, моя люба Меґі.

Меґі здалася: Мінні давно втратила колишній патріотичний радикалізм і могла вимовляти слово «оранжист», не наражаючи себе на ризик серцевого нападу.

Тиждень по тому вона знову випадково зустрілася з Люком О’Нілом біля струмка. У неї виникла підозра, що він навмисне чекав на неї у засідці, але не знала, що сказати, якщо це так.

— Доброго дня, Меґан.

— Доброго дня, — відповіла вона, втупившись у точку поміж вух своєї рудої кобили.

— Наступної суботи в Брейк-і-Пулі будуть сільські танцюльки. Ви поїдете зі мною?

— Дякую, що запросили, але я не вмію танцювати. Тому мені немає сенсу їхати.

— Не встигне на горі двічі свиснути рак, як я навчу вас танцювати — це не проблема. Оскільки я запрошую не кого-небудь, а сестру багатого тваринника, то чи не зможе Боб позичити мені старий «ролс-ройс», а краще — новий?

— Я ж сказала, що не поїду, — процідила Меґі крізь стиснуті зуби.

— Ви сказали, що не вмієте танцювати, а я сказав, що навчу вас. Ви не говорили, що не поїдете зі мною, якби вміли танцювати, тому я подумав, що основна перешкода — це танці, а не я. Відмовляєтеся від власних слів?

Розгнівана Меґі вирячилася на нього, але Люк тільки розсміявся.

— Ви балувана й примхлива, панно Меґан! Вже час навчитися, що не все в житті буває так, як вам заманеться.

— Я не балувана!

— Ага, комусь іншому розкажіть! Єдина дівчина в родині, брати пурхають над вами, вся ця земля, гроші, шикарний будинок, слуги… Знаю, все це належить Католицькій церкві, але й Клірі не бідують, мають свою копійчину.

«Так ось у чім різниця між ними!» — тріумфально подумала Меґі. Отець Ральф ніколи б не купився на зовнішні принади, а цьому чоловіку бракувало душевної витонченості, він не мав внутрішнього давача, який попереджав би про те, що криється під поверхнею. І Люк О’Ніл ішов життям без найменшого уявлення про його складність та про його болісні проблеми.

* * *

Ошелешений Боб покірно подав ключі від нового «ролса»; якусь мить він стояв, мовчки вдивляючись у Люка, а потім розсміявся.

— Ніколи не думав, що Меґі поїде на танці, але що ж — вези її, хлопче, й удачі тобі! Смію сказати, що їй, бідоласі, це сподобається. Вона зрідка кудись вибирається. Нам би слід було частіше вивозити її в люди, та якось на думку не спадало.

— А чому б Джеку та Г’юї теж не поїхати? — спитав Люк, пропонуючи зібрати компанію.

Боб перелякано замотав головою.

— Та ні, дякую, ми не великі любителі танців.

Меґі вдягла попелясто-трояндове плаття, бо нічого іншого не мала; їй навіть на думку не спадало витратити на пошиття платтів для вечірок та балів частину тих фунтів, які нагромаджувалися на відкритому отцем Ральфом на її ім’я рахунку. Досі їй вдавалося відхиляти всілякі запрошення, бо таких парубків, як Інок Девіс та Алестер Макквін було легко розохотити твердою відмовою. Вони не мали зухвалості Люка О’Ніла. Та поглянувши в дзеркало, вона подумала: а чому б не поїхати наступного тижня разом із матінкою до Джилі, щоб навідатися до старої Герти і замовити кілька нових платтів?

Їй страшенно не хотілося вдягати оте попелясто-трояндове плаття; якби вона мала хоч одне більш-менш підходяще, то вдягла б його, не задумуючись ані секунди. Тепер інші часи, інший чорноволосий чоловік; а це плаття асоціювалося з коханням та мріями, сльозами та самотністю, і вдягати його для суб’єкта на кшталт Люка О’Ніла було схоже мало не на святотатство. Вона звикала приховувати свої почуття, завжди здаватися спокійною і внутрішньо щасливою. Самовладання вкривало її, як товста кора дерево.

Інколи вночі вона думала про свою матір і здригалася. Невже вона теж стане такою, як матуся, — позбавленою почуттів? Невже і в мами все почалося так само, в ті дні, коли в неї був батько Френка? І що б мама зробила, що сказала б, якби довідалася, що Меґі дізналася правду про Френка? О, ота сцена в будинку священика! То було наче вчора — татко та Френк люто вирячилися один на одного, а отець Ральф тримає її так міцно, що їй стало боляче… Кричали один на одного оті страшні слова… Все стало на свої місця. Коли вона про це дізналася, Меґі подумала, що вона знала про це завжди. Вона була достатньо доросла, щоб збагнути, що з народженням дітей пов’язане дещо більше, аніж вона думала; якийсь фізичний контакт, заборонений для всіх, окрім заміжніх пар. Яке ж приниження та яку ганьбу довелося, напевне, пережити матусі через Френка! Не дивно, що вона такою стала. Якби це сталося зі мною, подумала Меґі, мені жити не захотілося б. У книгах лише вульгарні, дешеві дівчата заводили дітей поза шлюбом; однак мама не була дешевою, не могла такою бути. Всім серцем бажала Меґі, щоби мати поговорила з нею про це, дівчина думала, як би набратися сміливості й самій порушити цю тему. Можливо, це хоч трохи їй допомогло б. Але мама була не та людина, що легко йде на відвертість, а сама такої потреби ніколи не відчувала. Меґі зітхнула, поглянувши на себе в дзеркало, і з надією подумала, що з нею таке ніколи не трапиться.

Однак вона була молода; а в такому віці, коли дівчина дивиться на себе, вбрану в попелясто-трояндове плаття, їй хочеться, щоб емоції обдували, немов гарячий вітер. Щоб не плентатися решту свого життя на автоматі, їй бажалося змін, бурхливого життя і кохання. Кохання, чоловіка та дітей. Який сенс страждати за чоловіком, якого вона ніколи не матиме? Він не хотів її і ніколи не захоче. Сказав, що любить її, але не так, як чоловік любить дружину. Бо він одружився з Церквою. Чи всі чоловіки такі — люблять якусь неживу річ більше, за живу жінку? Та ні, певно, що не всі. Складні й важкі чоловіки — можливо, з власними океанами сумнівів, заперечень та раціональних суджень. Але ж мають бути і простіші чоловіки, здатні любити жінку більше, за будь-що. Наприклад, такі чоловіки, як Люк О’Ніл.

— Гадаю, дівчини гарнішої за тебе, я ще не бачив, — сказав Люк, заводячи «ролс-ройс».

Для Меґі компліменти були чимось незнаним; вона ошелешено зиркнула на нього скоса і не сказала нічого.

— От класно, еге ж? — спитав Люк, анітрохи не розчарувавшись через брак її ентузіазму. — Повертаєш ключа, натискаєш кнопку на панелі — й двигун заводиться. Не треба крутити заводну ручку, не треба боятися, що впадеш знесилений іще до того, як спрацює оте бісове запалення. Оце справжнє життя, Меґан, можеш не сумніватися.

— Сподіваюся, ти не залишиш мене одну? — спитала вона.

— Господи милосердний, звісно, що ні! Ти ж зі мною приїхала! А це означає, що ти — моя на всю ніч і я не збираюся давати ще комусь шанс.

— Скільки ж тобі років, Люку?

— Тридцять. А тобі?

— Майже двадцять три.

— Та невже? Бо на вигляд ти, як мала дитина.

— Я не мала дитина.

— Ну-ну! А ти коли-небудь закохувалася?

— Один раз.

— І все? У двадцять три роки? Господи, твоя воля! До твого віку я встиг полюбити й розлюбити з десяток разів.

— Може, і в мене так вийшло б, але тут, на Дрогеді, я зустрічала мало людей, у яких можна закохатися. Ти перший на моїй пам’яті скотар, який сказав більше, аніж сором’язливе «привіт».

— Що ж, якщо ти не ходиш на танці, бо не вмієш танцювати, ти матимеш змогу поспостерігати збоку. Не переймайся, ми швидко все владнаємо. Під кінець вечора ти танцюватимеш, а через кілька тижнів ми зробимо тебе чемпіонкою. — Він скоса зиркнув на неї. — Тільки не кажи мені, що синки скватерів з інших ферм не підбивали до тебе клинці. Скотарів я розумію, ти — на голову вище типових смаків простого скотаря, але не може бути, щоб молоді багаті нахаби не поглядали на тебе масними очицями.

— Якщо я на голову вище типових смаків простого скотаря, тоді чому ж ти запросив мене?

— Ну, тому що я — найнахабніший тип у світі. — Люк весело вишкірився. — Не з’їжджай із теми. Напевне, у Джилі є хлопці, які теж тебе запрошували.

— Так, є декілька, — зізналася Меґі. — Але мені ніколи по-справжньому не хотілося їхати на танці. А ти мене просто змусив.

— Тоді решта тутешніх — телепні, — виснував Люк. — Я завжди розпізнаю гарне.

Меґі було байдуже до манери його розмови. Проблема з Люком полягала в тім, що його важко було збити з пантелику.

На «танці в сараї» з’їжджалися всі — від синів та дочок тваринників до скотарів та їхніх дружин, якщо такі були, а також служниць, гувернанток та мешканців міста усіх вікових категорій та обох статей. Саме тут могли спілкуватися запанібрата, скажімо, чоловіки-вчителі з учнями скотарів та стригалів, банківські клерки-новачки із селюками з далеких ферм.

Величних манер більш офіційних заходів тут не було близько. Старий Мікі О’Браєн приїздив аж із Джилі, щоб пограти на скрипці, й завжди під рукою був хто-небудь, щоб пограти на клавішному чи кнопковому акордеоні; акомпануючи Мікі, вони міняли один одного, щоб перепочити, а старий скрипаль сидів на діжці або на тюку вовни і грав без передиху; з його відвислої нижньої губи текла слина, бо він не мав можливості перерватися і ковтнути її, інакше збився б із темпу.

Але то були не такі танці, як Меґі бачила на дні народження Мері Карсон. То були енергійні кругові танці: шотландські, джиґи, польки, кадрилі, хороводні, мазурки, сільські англійські танці з коротким торканням руки партнера або ж несамовитим обертанням. Там не було відчуття інтимності чи замріяності. Здавалося, кожен вважав це вивільненням пригніченої енергії та приспаних комплексів; романтичними ж інтригами краще було займатися надворі, подалі від шуму та гармидеру.

Меґі невдовзі виявила, що їй заздрять через високого й вродливого кавалера. Він був мішенню спокусливих та млосних поглядів, як свого часу й отець Ральф. Свого часу. Був. Жахливо було думати про нього як про чоловіка з далекого-далекого минулого.

Тримаючи слово, Люк залишав Меґі тільки тоді, коли навідувався до туалету. І не довше. Інок Девіс та Ліем О’Рурк вже були тут як тут, напоготові зайняти його місце біля неї, але Люк не давав їм жодного шансу; приголомшена Меґі навіть не розуміла, що могла приймати запрошення до танцю і від інших чоловіків, а не лише від свого кавалера. Вона не чула слів, зате їх чув Люк і в душі реготав. «От нахаба, цей суб’єкт! Сам простий скотар, а увів таку дівчину з-під носа!» Та Люк не зважав на несхвальні коментарі. Ці парубки вже мали шанс, і якщо не змогли ним скористатися, — то така їхня зла доля.

Останній танець був вальс. Люк взяв Меґі за руку, а другою, обхопивши за талію, пригорнув дівчину до себе. Він був прекрасний танцюрист. На свій подив, вона виявила, що нічого не треба робити — тільки повторювати за ним рухи. То було неповторне відчуття, коли тебе притискає до себе мужчина, і ти відчуваєш м’язи в нього на грудях та стегнах, всотуєш тепло його тіла. Короткі тілесні контакти з отцем Ральфом були такими емоційно напруженими, що Меґі не мала часу осягнути окремі деталі, і їй щиро здавалося, що більше ні в чиїх руках не відчує вона того, що відчувала в його обіймах. Теперішнє відчуття збуджувало, хоча й було зовсім іншим; пульс пришвидшився, і дівчина збагнула, що він відчув це, бо різко крутнув її, притиснув до себе ще міцніше і торкнувся щокою до її волосся.

Коли «роле», вуркочучи, мчав їх додому, освітлюючи вибоїсту дорогу, а інколи — відсутність такої, вони майже не розмовляли. Брейк-і-Пул розташувався за сімдесят миль від Дрогеди, за пасовиськами, де не було ані будинку, ані світла в чиїйсь хатині — жодної ознаки людей. Вододіл, що перетинав Дрогеду, був на сотню футів вищим за решту ландшафту, але на чорноземних рівнинах дістатися до вершини цього вододілу було те ж саме, що швейцарцю видертися на вершину Альп. Люк зупинив авто, вийшов і відчинив дверцята з боку Меґі. Вона стала поруч із ним, злегка тремтячи: невже він все зіпсує грубим поцілунком? А тут так тихо, і від людей так далеко!

Неподалік виднівся напівзруйнований дерев’яний паркан; злегка притримуючи Меґі під лікоть, щоб вона не спотикнулася у відкритих черевичках, Люк допомагав їй ступати нерівною поверхнею землі, зритої кролячими норами. Міцно вхопившись за паркан і вдивляючись у темні рівнини, Меґі й слова не вимовила: спочатку від страху, а згодом, коли її паніка вляглася, — від здивування, бо Люк не чіплявся до неї.

Майже як і сонце, непорушне місячне сяйво вихоплювало з темряви далекі рівнини; трава мерехтіла, беручись дрібними хвильками, немов занепокоєно зітхала, — срібляста, біла та сіра. Листочки на деревах раптом спалахнули цятками вогню — то вітер перевернув їх лискучими поверхнями догори, а попід евкаліптовими гаями розверзалися величезні зяючі провалля темряви, таємничі й лячні, немов пащеки потойбіччя. Піднявши голову, Меґі спробувала полічити зірки і збилася: малесенькі, наче краплинки роси на розлогій павутині, сяючі цятки то спалахували, то згасали, то спалахували, то згасали у ритмі вічному, як сам Господь Бог. Ці вогники висіли над нею, такі прекрасні, такі мовчазні, такі пильні й проникливі, схожі на самоцвітні очиці комах, світлом фар перетворені на діаманти, сліпі до експресії, але безконечно чутливі до енергії й сили. Єдиними звуками були шелестіння гарячого вітру в траві, шерхіт дерев, випадковий брязк від неостиглого авто та сонне ремствування пташки, чий сон вони порушили; а єдиним запахом був невизначуваний аромат чагарів.

Люк повернувся спиною до цієї нічної краси, витягнув із кишені торбинку з тютюном і блокнот із рисовим папером і заходився скручувати цигарку.

— А ти тут народилася, Меґан? — спитав він, ліниво розминаючи на долоні стебла тютюну.

— Ні, я народилася в Новій Зеландії. До Дрогеди ми перебралися тринадцять років тому.

Засунувши розім’яті стебла до паперової оболонки, Люк вправно повертів її між великим та вказівним пальцями, облизав кінчики і загнув їх, заштовхавши всередину кілька волокнинок, що стирчали назовні, а потім чиркнув сірником і підкурив.

— Тобі сподобався сьогоднішній вечір?

— Ще б пак!

— Мені б хотілося завжди возити тебе на танці.

— Дякую.

Він знову замовк, покурюючи і поглядаючи через дах «ролс-ройса» на гай, де й досі сварливо щебетала наполохана пташина. Коли між його засмальцьованими пальцями засичав маленький недопалок, Люк кинув його на землю й енергійно втоптав п’яткою чобота, аж поки недопалок згас. Ніхто так ретельно не гасить цигарку, як мешканець австралійської глушини.

Меґі зітхнула й відвернулася від неозорого ландшафту, залитого місячним сяйвом, а Люк допоміг їй сісти в авто. Він був надто розумний, щоб намагатися поцілувати її тепер, на ранньому етапі стосунків, бо збирався з нею одружитися, тож нехай Меґі першою забажає, щоб він її поцілував.

Вони ще не раз їздили на танці впродовж літа — з його запиленою красою криваво-червоного вечірнього сонця; поступово на фермі звикли до того, що у Меґі з’явився дуже гарний приятель. Брати не наважувалися піддражнювати її, бо любили сестру, а до Люка ставилися з великою симпатією. Бо Люк О’Ніл виявився найстараннішим працівником із тих, кого їм доводилося наймати, а для них це було найкращою рекомендацією. Оскільки в душі хлопці родини Клірі тяжіли до робітничого класу, а не до скватерів, то їм навіть на думку не спадало робити про Люка висновки з того, що за все життя він не спромігся нічого надбати. Фіона, яка могла б оцінити його більш розважливо, не мала на це часу та бажання. Так чи інакше, але спокійна впевненість Люка в тому, що він кращий за решту скотарів, врешті-решт дала плоди: завдяки цій впевненості Клірі почали ставитися до нього, як до свого.

У нього з’явилася звичка заходити до великого будинку, коли увечері він був на фермі, а не на пасовиську; згодом Боб заявив, що негоже Люкові харчуватися одному, коли на столі у Клірі всього було вдосталь, тож він тепер їв разом із ними. А після вечері здавалося недоречним відправляти його на ніч додому за милю від особняка, коли Люк допізна залишався погомоніти з Мері, тож йому запропонували перебратися до одного з маленьких гостьових будиночків поряд.

Тепер Люк займав значне місце в думках Меґі, й вона дивилася на нього не так критично, як на початку, коли постійно порівнювала його з отцем Ральфом. Стара рана загоювалася. Згодом вона забула, що отець Ральф усміхався так, а Люк — сяк. Виразні блакитні очі священика мали вглибині якусь холодну непорушність, а очі Люка блищали невгамовною пристрастю. Вона була молода, ще до пуття не спробувала смак кохання, скуштувавши його лише на якусь мить. А їй хотілося, щоб аромат кохання неквапливо розтікся у роті, наче добре вино, хотілося на повні груди вдихнути його дивовижний букет, щоб запаморочилося в голові. Отець Ральф став єпископом Ральфом і вже ніколи-ніколи до неї не повернеться. Він бо ж продав її за тринадцять мільйонів срібляників — і це не давало їй спокою. Якби він не сказав цю фразу тоді уночі, біля свердловини, вона б і не замислювалися над нею, але ж він сказав її, і незчисленні були ті ночі, коли Меґі не спала, все думаючи, що ж священик хотів цим сказати.

Коли Люк міцно притискав її до себе у танці, а вона клала руки йому на спину, кінчики її пальців аж поколювали від невиразного, але сильного бажання: він збуджував її, збуджував його дотик, його рвучка бадьорість та енергійність. Ні, на відміну від отця Ральфа, він ніколи не викликав у ній того темного вогню, що розпеченою лавою розтікався по її тілу, ніколи не думала вона, що як більше не побачить його, то зів’яне і помре, ніколи не сіпалася і не тремтіла під його поглядом. На танцях та вечірках Меґі ближче познайомилася з Іноком Девісом, Ліемом О’Рурком та Алестером Макквіном, але ніхто з них не справляв на неї такого враження, як Люк О’Ніл. Якщо хтось був високим, і вона задирала голову, щоб поглянути йому в очі, то ці очі виявлялися не такими, як у Люка, а якщо вони були такими, то волосся було не таким. їм завжди бракувало чогось такого, чого не бракувало Люку, хоча вона й сама до пуття не знала, чого саме Люкові не бракувало, і що особливого у ньому було. Ну, звісно, окрім того, що він нагадував їй отця Ральфа; інших підстав для своєї симпатії до нього Меґі не бачила і визнавати не бажала.

Вони багато розмовляли, але на загальні теми: про стригальство, землю, овець, про те, чого Люк збирався добитися в житті, про місця, де він побував, а інколи й про ту, чи іншу політичну подію. Зрідка він читав книжки, але не був таким затятим читачем, як Меґі, й, попри всі старання, вона не могла переконати Люка прочитати ту чи іншу книжку лише тому, що ця книжка здалася цікавою їй. Він ніколи не філософствував, а найзагадковішим та найдратівливішим було для Меґі те, що Люк не виявляв ані найменшої цікавості до її життя, ніколи не питав, чого вона прагнула у житті. Інколи їй палко хотілося поговорити про справи набагато ближчі її серцю, аніж вівці та погода, але щойно здогадавшись, куди хоче спрямувати розмову Меґі, Люк переводив її у більш нейтральне русло.

* * *

Кмітливий, марнославний, надзвичайно працьовитий хлопець Люк О’Ніл шалено хотів розбагатіти. Народився він у мазанці прямісінько під тропіком Козерога на околиці міста Лонгрич на заході Квінсленду. Його батько був паршивою вівцею багатої ірландської родини з суворими порядками, яка не вміла й не хотіла прощати, а мати була донькою німця-різника з Вінтона. Коли вона вперто вирішила одружитися з Люковим батьком, її родина теж від неї відмовилася. У тій халупі народилося аж десятеро дітей, жоден із яких навіть черевиків не мав, хоча черевики в спекотному Лонгричі не були предметом першої необхідності. Люк-старший заробляв на життя стригальством (коли мав бажання, але здебільшого він мав бажання цмулити самогон і байдикувати) і загинув під час пожежі в барі Блеколла, коли Люкові-молодшому було дванадцять. Тому, як підійшов час, Люк теж став на стезю стригаля. Спочатку працював хлопчиком-дігтярем — поливав розтопленим дьогтем рвані рани, коли стригаль давав маху і разом із шерстю відчикрижував вівці шматок шкіри.

Одного не боявся Люк — важкої роботи; він прагнув її так, як декотрі чоловіки прагнуть неробства. Чи то через те, що його батько був гульвісою і загальним посміховищем, чи завдяки успадкованим від матері німецькій заповзятості й працьовитості — хтозна.

З часом він піднявся від дігтяра до чорнороба — метушився по сараю, хапав пухнасті, як хмаринки, овечі руна, що виходили з-під ножа цільним шматком, і зносив їх до спеціального столу, де їх очищали з країв. Згодом він сам навчився обрізати вкриті кіркою грязюки краї, а самі руна складав у ящики, де вони чекали на прискіпливу увагу сортувальника — аристократа стригальського ремесла, чоловіка на кшталт дегустатора вин чи парфумів, котрого не можна було навчити цій професії, якщо він не мав до неї хисту. А Люк хисту сортувальника не мав, тому, якщо хотів заробити більше грошей, мусив займатися або стрижкою шкур, або їх пресуванням. Що він і зробив: достатньо дужий, перейшов на прес, щоб стискати відсортовані руна в масивні тюки. Але стригаль найвищої категорії міг заробити ще більше грошей, ніж пресувальник.

На той час Люка знали у західному Квінсленді як доброго й сумлінного працівника, тому він легко знайшов собі роботу стригаля-початківця. Чоловік із доброю координацією рухів, силою та терплячістю міг стати стригалем вищої категорії, і Люк, на його щастя, мав всі ці якості. Невдовзі він вже обробляв свою норму — двісті з гаком овець на день шість днів на тиждень, отримуючи по фунту за сотню. І працювати доводилося вузькими, схожими на ящірку, ножицями. Великі новозеландські ножиці з широкими грубими лезами були в Австралії поза законом, хоча ними стригаль міг подвоїти продуктивність своєї праці.

То була виснажлива робота: стояти, зігнувшись навпіл, і, затиснувши вівцю колінами, пройтися ножицями по всій довжині овечого тулуба, щоб зрізати руно суцільним шматком, і зробити якомога менше додаткових порізів біля обвислої зморщеної шкіри — щоб догодити суворому начальнику стригальського сараю, який міг напуститися на всякого стригаля за недотримання його жорстких стандартів. Люку було байдуже до спеки, поту та спраги, що змушувала його випивати до трьох галонів води на день, йому було навіть байдуже до зграй надокучливих мух, бо народився він у мушиній країні. До овець Люку теж було байдуже, хоча саме вони були найгіршим кошмаром стригаля: скуйовджені клубки, смердючі від сечі зади, задовгі волокна вовни, засохла багнюка, укуси мух — цього не бракувало; до того ж усі вівці були мериносами, тобто мали густу вовну аж до копит і носів та бугристу шкіру, схожу на змоклий папір, що вислизав із рук.

Ні, проти роботи Люк нічого не мав, бо чим більше працював, тим краще почувався; дратував його шум, замкнений простір сараю і сморід. І не було гіршого пекла на землі, аніж стригальський сарай. Тому він вирішив стати босом, щоб самому наймати робітників і потім походжати собі вздовж рядів зігнутих у три погибелі стригалів, придивлятися, щоб його власні руна зістригали чіткими й бездоганно вивіреними рухами.

А в кінці помосту того бос насуплений сидить,

І за стригалями строго з крісла свого він глядить.

Ось про кого співалося в старій стригальській пісні, й саме таким босом задумав стати Люк О’Ніл: начальником, що наймає стригалів, великим цабе, тваринником, скватером. Вічно стояти раком над вівцею, мати видовжені руки типового професійного стригаля — то було не для нього; Люкові хотілося займатися спортом, і щоб грошенята самі капали до його кишені. У сараї для стрижки вовни його тримала лише перспектива стати суперстригалем, який за стандартом обробляв вузькими ножицями понад три сотні овець на день. На додаток до зарплати він ще й заробляв грубі гроші, укладаючи парі. На жаль, Люк був трохи зависокий і витрачав зайві секунди на те, щоб зігнутися й розігнутися, а саме вони, оці зайві секунди становили відмінність між стригалем-професіоналом і суперстригалем.

Його обмежений розум замислився над іще одним способом здобути омріяне багатство, коли Люк виявив, що на нього заглядаються жінки. Свою першу спробу він здійснив на фермі Гнарлунга, де жила достатньо молода і достатньо вродлива спадкоємиця. Але випадково його спіткало невезіння: молодиця віддала перевагу чорноробу-англійцю, який щойно прибув до Австралії, але про його «подвиги» у Глушині вже ходили легенди. З Гнарлунги Люк подався до Бінджлі й влаштувався там об’їжджати коней, заодно поклав око на ферму, де мешкала підстаркувата та некрасива спадкоємиця з батьком-вдівцем. Бідолашна Дот, він майже добився її руки, але вона таки скорилася вимогам свого батька і вийшла заміж за моторного дідка із сусідньої ферми. Ці два епізоди коштували йому три роки життя, і Люк вирішив, що по двадцять місяців на кожну спадкоємицю — то забагато. Краще бути у постійному русі, рухатися вглиб, охоплювати ширшу територію; аж поки в процесі такої масштабнішої «облави» йому не трапиться підходящий об’єкт. Йому подобалося мігрувати скотоперегінними маршрутами західного Квінсленду — вздовж річок Купер і Діамантіна, а також Барку та Булу-Оверфлоу, що губилися на північному заході штату Новий Південний Уельс. Йому стукнуло тридцять — час знайти гуску, що знесе йому хоча б декілька золотих яєць.

Про Дрогеду чули всі, але Люк нашорошив вуха лише тоді, коли дізнався, що на тій фермі живе єдина донька у родині. Звісно, мало надії, що вона стане спадкоємицею господарства, але хоч на скромні сто тисяч акрів побіля Кайнуни або Вінстона їй таки дадуть, чи як? То була гарна місцевість неподалік Джилі, але для Люка затісна та надто заросла деревами. Бо душа його линула до неозорого обширу західного Квінсленду, де трава тягнулася до обрію, а дерева, якщо й були такі, зосереджувалися на південному сході. Лише одна трава, трава й трава, без кінця й початку, де щасливому фермеру-твариннику випадало аж по десять акрів на вівцю. Бо інколи замість трави виднілася лише пустеля розтрісканого й гарячого чорнозему. Трава, сонце й мухи, кожному — свій рай, а для Люка О’Ніла саме це й було раєм.

Решту відомостей про Дрогеду він вивудив у Джиммі Стронґа, тваринницько-фермерського агента фірми «АМЛ і Ф». Він звозйв його туди отого першого дня, і ця подорож скінчилася для Люка жорстоким розчаруванням, бо, як виявилося, Дрогеда належала Католицькій церкві. Однак він вже знав, що жінки-спадкоємиці трапляються на фермах вкрай рідко, тому коли Джиммі Стронґ сказав йому, що ця єдина донька мала на рахунку кругленьку суму та багато люблячих братів, Люк вирішив не відступати від початкового плану.

Та хоча він давно знав, що його життєва мрія — це сто тисяч акрів десь поблизу Кайнуни чи Вінстона, і з вузьколобим фанатизмом працював над втіленням цієї мрії, істина полягала в тому, що в душі він любив живу готівку більше, ніж те, що за неї можна купити. Люка вабило не володіння землею та пов’язані з нею сила та впливовість, а перспектива нагромадження рядків акуратних цифр на банківському рахунку, відкритому на його ім’я. Він пристрасно прагнув не Гнарлунги чи Бінджлі, ні, а їхнього еквівалента в твердій готівці. Чоловік, що бажав стати начальником стригалів, ніколи не поклав би ока на безземельну Меґі Клірі. І ніколи не полюбився б йому сам процес тяжкої фізичної роботи, як полюбився він Люку О’Нілу.

* * *

Танці в залі Святого Хреста в Джилі були тринадцятими танцями, на які Люк возив Меґі за кільканадцять тижнів. Звідки він про них дізнавався і як примудрявся роздобути запрошення, Меґі не здогадувалася через свою наївність, але щосуботи Люк просив у Боба ключі до «ролс-ройса» і завозив Меґі кудись миль за сто п’ятдесят від Дрогеди.

Коли тієї ночі вони стояли біля паркану, вдивляючись у зоряне небо, було холодно, і Меґі чула, як під черевиками хрустить іній. Наближалася зима. Люк обійняв її рукою за талію і притягнув до себе.

— Ти змерзла, — сказав він. — Краще я відвезу тебе додому.

— Та ні, все нормально, я вже зігрілася, — відповіла Меґі, затамувавши дух.

Вона відчула зміну, яка у ньому відбулася, переміщення руки, що ненав’язливо обняла її за спину. їй приємно було прихилитися до Люка, відчути тепло його тіла й усвідомлювати відмінність його статури від її. Навіть крізь светр Меґі добре відчувала його руку, яка рухалася пестливими колами, немов посилаючи їй обережне пробне запитання. Якби вона сказала, що їй холодно, Люк зупинився б, якби вона не сказала нічого, то він розцінив би це як мовчазний дозвіл продовжувати. Вона ж бо така молода і їй так хотілося скуштувати кохання сповна! Люк був єдиним чоловіком, окрім Ральфа, який цікавив її, то чому б не відчути, як він цілується? От якби його поцілунки були інакшими! Не такими, як у Ральфа!

Розцінивши мовчанку Меґі як згоду, Люк поклав їй на плече другу руку, повернув її до себе і нагнув голову. Ой, хіба і справді рот такий на смак? Тоді на губи можна натиснути й чимось іншим! Що ж робити, щоб показати, наче мені це сподобалося? Меґі просунула свої губи поміж губ Люка — і відразу ж пожалкувала: тиск лише посилився. Люк широко роззявив рота і губами та язиком розтиснув їй губи, а потім засунув їй до рота язик і почав возити ним всередині. Як бридко. Чому ж коли її цілував Ральф, відчуття було зовсім іншим? Тоді їй і на думку не спало, що поцілунок — мокрий та трохи нудотний, тоді вона, здавалося, не думала ні про що, вона розкрилася перед Ральфом як скринька, на якій досвідчена рука натиснула на потаємну кнопку Господи, що ж це він робить? І чому тіло так сіпнулося і притиснулося до нього, коли розум нестримно хотів відсахнутися?

Люк знайшов на її спині чутливу точку і натискав на неї пальцями, і Меґі аж скорчилася від цього дотику Перервавши поцілунок, Люк припав губами збоку до її шиї. Здавалося, Меґі це сподобалося більше, аніж поцілунок у губи, вона охнула, оповила його руками, та коли він знову припав до її губ і спробував стягнути з її плечей плаття, вона різко відштовхнула його і відступила назад.

— Досить, Люку!

Цей епізод розчарував Меґі й навіть збурив легку огиду. Люк прекрасно це зрозумів; він допоміг їй сісти в авто і скрутив цигарку, таку потрібну, щоб вгамувати нерви. Він звик вважати себе вправним та досвідченим коханцем, і досі жодна дівчина не мала до нього претензій, але вони не були такими чутливими й неприступними панянками, як Меґі. Дот Макферсон, спадкоємиця ферми Бінджлі, взагалі була груба, як колода, і не навчалася в елітних сіднейських інтернатах та різних нікчемних, на його думку, закладах. Люк був вродливий, але мало відрізнявся від звичайного сільського чорнороба в сексуальній досвідченості: він знав мало поз та рухів, окрім тих, які подобалися йому самому, а теорії сексу він не знав взагалі. Ті численні дівчата, з якими йому випало кохатися, охоче демонстрували йому, що це їм подобається, але щоб приймати це за чисту монету, він мав роздобути надійну особисту інформацію, і не завжди чесним шляхом. Дівчина погоджувалася на інтим і всіляко старалася задовольнити мужчину, сподіваючись на заміжжя, особливо коли до неї підбивав клинці такий вродливий та працьовитий хлопець, як Люк. А ніщо так не задовольняє чоловіка, як слова про те, що він — найкращий коханець. Люк навіть і близько не здогадувався, скільки чоловіків, окрім нього, пошилися таким чином у дурні.

Згадавши про підстаркувату Дот, яка йому віддалася, але змушена була скоритися батьковій волі, бо той на тиждень замкнув її у стригальському хліву з гнилою обсидженою мухами тушею, Люк подумки стенув плечима. Меґі виявилася міцним горішком, і він не міг дозволити собі налякати її чи викликати у неї стійку огиду. З любовними втіхами та розвагами доведеться почекати, от і все. Він зваблюватиме її так, як їй, вочевидь, хочеться: квітами, ніжною увагою та сором’язливими дотиками — і не більше.

Якийсь час тривала ніякова тиша, а потім Меґі зітхнула і відкинулася на спинку сидіння.

— Вибач, Люку.

— І ти мене вибач. Я не хотів тебе образити.

— Та ні, ти мене не образив, ні! Може, я до цього не звикла… Я злякалася, але не обурилася.

— Та годі, Меґан! — він зняв руку з керма і накрив нею стиснуті долоні Меґі. — Не переймайся. У тобі ще багато дитячого, а я поспішив. Забудьмо про це.

— Так, забудьмо.

— А хіба він тебе не цілував? — поцікавився Люк.

— Хто?

Але звідки в її голосі страх? І чому?

— Ти казала, що колись кохала, тому я гадав, ти знаєш, про кого йдеться. Вибач, Меґан. Я простирчав із тобою так довго, що мав здогадатися: твоя любов була дівчачою закоханістю в якогось парубка, котрий на тебе навіть уваги не звертав.

«Так, так, так! Нехай він саме так і думає!»

— Ти влучив у самісіньку точку, Люку. То справді була дівчача закоханість.

Біля будинку він знову притиснув її до себе і довго цілував, але без отих неприємних штучок — не розтискував їй рота і не залазив до нього язиком. Вона відповіла з помірним ентузіазмом, та їй це таки сподобалося. Потім Люк пішов до свого будиночка, задоволений тим, що не зруйнував свого шансу.

Меґі зморено заповзла до ліжка і довго лежала, дивлячись на кругле гало м’якого сяйва, що його кидала лампа на стелю спальні. Що ж, принаймні одне вона з’ясувала: поцілунки Люка й близько не нагадували поцілунки Ральфа. А під кінець вона двічі чи тричі відчула мимовільний імпульс бентежного збудження, коли Люк вчепився пальцями їй у бік і впився губами в шию. Тож марно порівнювати Люка з Ральфом, і їй не дуже хотілося це робити. Краще забути про Ральфа: він не зможе стати її чоловіком. А Люк — зможе.

Наступного разу, коли Люк поцілував Меґі, вона повелася інакше. До того вони побували на прекрасній вечірці, влаштованій господарями ферми Рудна Гуніш, що лежала на межі окресленої Бобом для їхніх звеселяючих прогулянок території. Вечірка від самого початку пішла добре. По дорозі до Рудна Гуніш Люк був в ударі, жартував так вдало й багато, що Меґі аж знесилилася від сміху, а впродовж вечора був до неї ніжно-люблячий та уважний. А міс Кармайкл так хотіла відбити його! Наважившись на те, для чого в Алестера Макквіна та Інока Девіса забракло сміливості, вона нахабно фліртувала з Люком і навіть затягнула його до танцю — Люк, дотримуючись етикету, погодився. То був офіційний прийом, а не звичайні танцюльки, і Люк станцював із міс Кармайкл повільний вальс. Але після танцю він відразу ж повернувся до Меґі й, нічого не кажучи, підкотив до стелі очі, мовляв ця міс Кармайкл — така зануда! І вона була йому вдячна за це, бо відтоді, як ця панночка зіпсувала їй задоволення на виставці в Джилі, Меґі її недолюблювала. Вона пам’ятала, як отець Ральф проігнорував цю пихату особу, щоб перенести маленьку дівчинку через калюжу, а тепер і Люк показав себе з того самого боку. Браво, Люку! Ти молодчага!

Дорога додому видалася дуже довгою і холодною. Люк випросив у старого Макквіна пакунок сандвічів та пляшку шампанського, а коли вони проїхали майже дві третини шляху додому, зупинив авто. Як сучасні, так і тодішні автомобілі в Австралії лише зрідка мали пічку, але «ролс» мав обігрівач, і тієї ночі він, як ніколи, став у пригоді, бо поверхню землі вкрив дводюймовий шар інею.

— Як приємно сидіти в таку ніч без пальта! — усміхнулася Меґі, беручи в Люка маленький складаний стаканчик із шампанським, і відкусила шматочок сандвіча.

— Та ото ж. Ти сьогодні така гарна, Меґан.

Що ж особливого було в кольорі її очей? Зазвичай сірі очі йому не подобалися, вони здавалися йому позбавленими життя, але очі Меґі, він міг заприсягнутися, мали всі відтінки синього краю спектра, фіолетовий та яскраво-блакитний, колір неба в ясний прозорий день, смарагдовий темно-зелений та навіть ледь помітний жовтуватий відтінок. А поблискували вони, наче напівпрозорі самоцвіти, в обрамленні довгих вигнутих повік, які блищали, немов вкриті легкою позолотою. Простягнувши руку, він обережно торкнувся пальцем повік, а потім цілком серйозно поглянув на свої пучки.

— Гей, Люку! Щось не так? — здивувалася Меґі.

— Я не міг здолати спокусу самому пересвідчитися, чи не тримаєш ти на своєму туалетному столику баночку із золотистою пудрою. Знаєш, ти — єдина з бачених мною дівчат зі справжнісінькою позолотою на повіках!

— Ой! — Вона сама торкнулася повік, поглянула на пучки і розсміялася. — А й справді! Вона анітрохи не стирається.

Шампанське приємно лоскотало в носі й шипіло в животі; Меґі почувалася пречудово.

— І справжнісінькі вигнуті дашком золоті брови, найпрекрасніше у світі справжнє золоте волосся… Мені завжди здавалося, що воно жорстке, мов метал, однак насправді воно м’якеньке, наче у дитини… А шкіра теж поблискує, наче ти посипала її золотистою пудрою… Такий прекрасний рот, немов створений для поцілунків…

Вона мовчки дивилася на нього, злегка розкривши рожеві губи — точнісінько як того дня, коли вони зустрілися вперше; Люк забрав у неї стаканчик.

— Давай іще наллю, — сказав він, доливаючи шампанського.

— Мушу визнати, що це напрочуд гарна ідея: зупинитися на півдорозі й злегка перепочити. Дякую тобі, що ти так завбачливо розжився у пана Макквіна бутербродами та вином.

Потужний двигун «ролса» легенько клацнув у тишині, й крізь спеціальні отвори до салону майже беззвучно полинуло тепле повітря; звуки приємно заколисували — кожен по-своєму. Люк розв’язав і зняв краватку, а потім розстебнув комір своєї сорочки. їхні куртки лежали на задньому сидінні, бо в салоні стало надто жарко.

— Ой, як класно без краватки! Не знаю, хто вигадав їх і наполіг, щоб чоловік лише в ній вважався належно вдягненим, але коли я зустріну цього добродія, то неодмінно задушу його, скориставшись його ж власним винаходом.

Люк різко повернувся, нахилився до Меґі й спіймав вигин її губ своїми губами — вони припасувалися, немов деталі головоломки-мозаїки. Він не обіймав її, не торкався, але вона відчула себе прикутою до нього і поклала голову Люкові на груди, коли він відхилився на сидіння. Він обхопив руками її голову, щоби міцніше впитися в цей запаморочливий навдивовижу чутливий рот і пити його, пити досуха. Зітхнувши, Люк повністю віддався цьому відчуттю, нарешті відчув себе комфортно з цими шовковистими, як у дитини, губами, що тепер злилися з його ротом. Її рука заповзла йому на шию і обняла її, тремтливі пальці занурилися йому у волосся, а долоня другої руки сперлась на гладеньку засмаглу шкіру грудей біля горла. Тепер він не поспішав, хоча вже збудився і затвердів іще до того, як налити їй другий стаканчик шампанського, збудився від одного лише погляду на неї. Не відпускаючи їй голови, він поцілував її щоки, заплющені очі, вигнуті брови, знову повернувся до щік, таких шовковистих, повернувся до її рота, такого по-дитячому пухкенького та прекрасного, що доводив його до божевілля, доводив до божевілля ще з того дня, коли він вперше її побачив.

А її шия з маленькою западинкою внизу… Шкіра плечей така суха, ніжна та прохолодна… Не в змозі зупинитися, сам не свій від страху, що вона скаже зупинитися, Люк прибрав руку з талії Меґі, розстебнув довгу низку ґудзиків на спині її плаття і стягнув його з її слухняних рук; потім розв’язав мотузочки її широкої нижньої сорочки. Зануривши обличчя поміж її шиєю та плечем, він провів пучками по оголеній спині, відчуваючи легке тремтіння Меґі та враз затверділі гострячки її грудей. Він нагнув голову нижче, наосліп, але наполегливо намацуючи прохолодну опуклість грудей; розтуливши губи, Люк опускався нижче й нижче, аж поки зімкнув їх на пухирчастому гострячку набубнявілої плоті. На мить його язик заворожено завмер, руки Люка зімкнулися в болісній насолоді на спині Меґі, й він припав до соска і став смоктати й цілувати його, цілувати й смоктати… То був вічний природній імпульс, він любив пускати його в хід, і цей прийом ніколи його не підводив. Це було так гарно, гарно, га-а-а-арно! Він не закричав, а лише якусь щемливо-виснажливу й прекрасну мить тремтів від насолоди, роблячи ковтальні рухи.

Наче немовля, що досита насмокталося, Люк випустив сосок із рота, припав поцілунком безмежного кохання та вдячності до плоті під соском і ліг непорушно — лише груди його здіймалися та опускалися. Він відчув дотик її рота до волосся, під своєю сорочкою — її руку, і раптом розплющив очі, немов прийшов до тями й оговтався. Люк рвучко сів, зав’язав мотузки нижньої сорочки, натягнув їй на плечі плаття і вправно застебнув усі ґудзики.

— Вийшла б ти за мене заміж, Меґан, — сказав він, ніжно поглянувши на неї і всміхнувшись. — Так буде краще, бо не думаю, що твої брати схвально поставляться до того, що ми щойно зробили.

— Я теж гадаю, що так буде краще, — погодилася вона, опустивши повіки і спалахнувши легеньким рум’янцем.

— Скажімо їм про це завтра вранці.

— Чому б ні? Чим швидше, тим краще.

— Наступної суботи я повезу тебе до Джилі. Ми побачимося з отцем Томасом — гадаю, ти не проти вінчання в церкві, домовимося про оголошення нашого шлюбу та придбаємо вінчальні персні.

— Дякую тобі, Люку.

Що ж, от воно й сталося. Вона дала обіцянку і вороття не було. За кілька тижнів — чи скільки там потрібно часу для оголошення шлюбу — вона вийде заміж на Люка О’Ніла. І стане… місіс О’Ніл! Як дивно! І чому ж вона сказала «так»? Бо це він сказав їй, що вона мусить, він сказав, що так треба. Але ж чому? Щоб убезпечити його? Щоби захистити себе — чи мене? Ральфе де Брикасар, інколи мені здається, що я вас ненавиджу…

Цей випадок в авто спантеличив її і стурбував. Він анітрохи не був схожий на той перший поцілунок. Скільки прекрасних і лячних відчуттів! А дотик його руки! А отой збуджуючий поцілунок у груди, від якого неземна насолода концентричними колами розійшлася по всьому її тілу! І зробив він це саме тоді, коли її свідомість стала дибки і вказала тій бездумній істоті, на яку вона перетворилася, що з неї знімають одяг, що вона мусить заверещати, ляснути його по пиці й утекти геть. Коли Меґі вийшла з того заколисаного, напівпритомного стану, спричиненого шампанським, теплом, приємністю поцілунку (якщо його робити як слід), і Люк вперше припав до її грудей та почав жадібно смоктати, вона зачаровано завмерла, немов прикута до місця, і те неземне відчуття, що пронизало її, паралізувало здоровий глузд, свідомість та всяку думку про втечу. Вона припала плечима до грудей Люка, обхопила його ногами, а ту ще не названу діляночку, якою закінчувалися вгорі її стегна, він міцно притиснув руками до виступу свого тіла, що був твердим, як камінь. І їй захотілося залишитися отак решту свого життя, враженою до глибини душі, що зяяла пусткою і пристрасно бажала…

…Бажала чого? Вона й сама не знала. Коли він обережно прибрав її з себе, їй не хотілося йти, навпаки — вона ладна була накинутися на нього з дикунською люттю. Але це остаточно зміцнило її бажання вийти заміж за Люка О’Ніла. І вона вже не сумнівалася: щойно він зробив із нею те, від чого народжуються діти.

* * *

Ніхто не здивувався новині й ніхто й не думав заперечувати. Єдиним, що справді ошелешило всіх Клірі, було вперте небажання Меґі написати єпископу Ральфу про майбутнє заміжжя, її майже істеричне заперечення пропозиції Боба запросити єпископа Ральфа до Дрогеди й влаштувати вінчання у великому будинку.

— Ні, ні, ні! — кричала вона їм усім. Кричала Меґі, яка жодного разу в житті не підвищила голосу. Ображена тим, що він більше до них не приїздив, вона вперто повторювала, що її заміжжя — то її особиста справа, і якщо єпископу Ральфу забракло пристойності навідуватися на Дрогеду просто так, вона не нав’язуватиме йому обов’язок, від якого він не зможе відмовитися.

Тому Фіона пообіцяла нічого не розповідати священику у своїх листах; здавалося, що їй до цього байдуже, як байдуже до вибору, який зробила Меґі. Ведення бухгалтерії такої великої ферми, як Дрогеда, — ото серйозна робота, що займає багато часу. Фіонині записи могли б послужити історику зразком бездоганного опису життя тваринницької ферми, бо ці описи складалися не лише з цифр та гросбухів. Кожне переміщення кожної великої отари овець описувалося найдокладнішим чином; це стосувалося і щоденних змін погоди та пір року, ретельно записувалося навіть те, що місіс Сміт подавала до столу. Запис у журналі обліку від неділі, 22 липня 1934 року повідомляв:

«Небо чисте, безхмарне, температура на світанку 34°. Ранкової молитви не було. Боб вдома, Джек — на Муррімбі з двома скотарями, Г’юї — на Західній греблі з одним скотарем; Пивна Діжка переганяє трирічних кастрованих баранів із Баджіна до Віннемурри. О 3-й температура висока, аж 85°. Барометр стабільний, тиск 30,6 дюйма. Вітер західний. Меню на обід: солонина, варена картопля, морква та капуста, на десерт — пудинг з ізюмом. Меґан Клірі має одружитися з паном Люком О’Нілом, скотарем, у суботу, 25 серпня в церкві Святого Хреста міста Джилленбоун. Запис зроблений о 9-й вечора, температура 45°, місяць — в останній чверті.»

11

Люк купив Меґі діамантову обручку, скромну, але красиву, з двома діамантами у чверть карата в оправі з двох платинових сердечок. Вінчання мало відбутися о дванадцятій дня, в суботу, двадцять п’ятого серпня, в церкві Святого Хреста. Після вінчання планували обід у родинному колі в готелі «Імперіал», куди, природно, запросили також місіс Сміт, Мінні та Кет, але Джимс та Петсі залишилися у Сіднеї — Меґі твердо заявила, що не бачить необхідності в тому, щоб привозити хлопчаків за шістсот миль на церемонію, сенсу якої вони ще не розуміють. Вона отримала від них вітальні листи; від Джимса — розлогий і по-дитячому незв’язний, а лист від Петсі містив лише три слова: «Бажаю багацько щастя». Ясна річ, вони знали Люка, бо їздили з ним на пасовиська під час своїх канікул.

Місіс Сміт була засмучена твердим рішенням Меґі зробити шлюбну церемонію скромною; вона сподівалася, що єдина дівчина Дрогеди вийде заміж під майоріння прапорів та грім оркестру, і святкування цієї визначної події розтягнеться на кілька днів. Але Меґі рішуче повстала проти метушні й навіть відмовилася вдягнути весільне вбрання, хотіла побратися у щоденному платті та звичайному капелюшку з подорожнього одягу.

— Кохана, я придумав, куди повезти тебе на наш медовий місяць, — сказав Люк, сідаючи поруч із нею у крісло в неділю, коли вони здійснили необхідні для вінчання приготування.

— Куди ж?

— На північ Квінсленду. Поки ти ходила до кравчині, я поговорив тут із хлопцями в барі «Імперіал», і вони сказали, що в тих краях можна заробити купу грошей, якщо чоловік дужий і не боїться важкої праці.

— Але ж, Люку, ти вже маєш добру роботу тут!

— Не годиться чоловіку сидіти на шиї у родичів своєї дружини. Я хочу заробити грошей і купити нам господарство в західному Квінсленді, й збираюся зробити це до того, як стану застарий, щоб впоратися з такою справою. Під час такої Депресії чоловіку без освіти важко знайти високооплачувану роботу, але у північному Квінсленді бракує чоловіків, а платять там вдесятеро більше, аніж я заробляю на Дрогеді.

— За що ж там так добре платять?

— За рубання цукрової тростини.

— Рубання цукрової тростини? Та це ж робота для чорноробів-китайців!

— Помиляєшся. Китайці надто малі для такої праці, й не можуть виконувати її так добре, як білі рубачі, до того ж ти не гірше за мене знаєш, що австралійські закони забороняють ввозити чорних та жовтих працівників на рабські роботи або змушувати їх працювати за платню меншу від платні білої людини, щоб не забирати кусок хліба з рота білих австралійців. Тому рубачів бракує, і гроші їм платять шалені. Мало хто є достатньо високим та дужим, щоб рубати тростину. Але я саме такий. Мені це до снаги. Я впораюся.

— Це означає, що ти збираєшся зробити північний Квінсленд нашою домівкою, Люку?

— Так.

Меґі поглянула повз його плече крізь великі вікна вітальні на Дрогеду: на евкаліпти-привиди, на Гоум Педдок, на низку дерев удалині. Не жити на Дрогеді? Бути там, де єпископ Ральф ніколи її не знайде, де вона ніколи не зможе його побачити, довіку бути прив’язаною до оцього незнайомця, який сидить поруч, що вже не буде вороття… Її сірі очі зупинили погляд на жвавому обличчі Люка і стали ще прекраснішими, але і сумнішими. Люк не стільки помітив її печаль, скільки відчув інтуїтивно, бо вона не заплакала, не опустила повік, не скривила ображено рота. Але він не переймався її печалями, бо не збирався дозволяти їй стати для нього настільки важливою, щоб хвилюватися за неї. Ясна річ, Меґі була винагородою для чоловіка, який зазнав поразки при спробі оженитися на Дот Макферсон із Бінджлі, але її привабливість та слухняність лише посилювали Люкову пильність стосовно свого серця. Жодна жінка, навіть така гарна, як Меґі Клірі, ніколи не матиме над ним такої влади, щоб указувати йому, що робити.

Залишаючись вірним собі, він раптом перейшов до того, що мав на думці. Інколи хитрість стає у пригоді, але в цій справі краще прислужиться груба відвертість.

— Меґан, я чоловік старомодний, — заявив Люк.

Вона ошелешено витріщилася на нього.

— Хіба? А яке це має значення?

— Так, — відповів він. — Я дотримуюся тієї думки, що коли чоловік одружується, то все майно жінки стає майном чоловіка. Як придане у давнину. Я знаю, що ти маєш трохи грошей, тому відразу ж попереджаю тебе, що коли ми поберемося, ти мусиш відписати їх мені. Скажу тобі тепер, що у мене на думці, поки ти не заміжня, щоб ти сама вирішила, хочеш ти цього чи ні.

Меґі навіть не здогадувалася, що їй залишаться її гроші; вона щиро вірила, що після одруження вони перейдуть від неї до Люка і стануть його грошима. Татко завжди розпоряджався життям Фіони та своїх дітей, а після його загибелі Фіона поступилася правлінням Бобу як його наступнику. Чоловік володів грошима, будинком, своєю дружиною та дітьми. І Меґі ніколи не ставила це право під сумнів.

— Ой! — вигукнула вона. — А я й не знала, що треба щось підписувати, Люку. Я гадала, що коли ми поберемося, все моє автоматично стане й твоїм.

— Раніше так воно й було, але оті нікчемні дятли з Канберри поклали цьому край, коли дали жінкам право вирішувати самим. Я хочу, щоб між нами все було справедливо й відверто, Меґан, тому й кажу тобі, як воно буде, коли ми оженимось.

Вона розсміялася.

— Добре, Люку, я не заперечую.

Вона сприйняла це як добра й зговірлива старомодна дружина; Дот так просто не здалася б.

— Скільки ти маєш грошей? — спитав він.

— Чотирнадцять тисяч фунтів. Щороку додається по дві тисячі.

Люк аж присвиснув.

— Чотирнадцять тисяч фунтів! Овва! Та це ж ціла купа грошей, Меґан. Краще б ними розпоряджався я і давав їм раду замість тебе. Наступного тижня треба побачитися з керівником банку і домовитися, щоб усе, що надходитиме в подальші роки, теж ішло на моє ім’я. Я й копійки не зніму з рахунку, можеш не сумніватися. За ці гроші ми згодом придбаємо нам ферму. А наступні кілька років ми удвох тяжко працюватимемо і відкладатимемо кожну зароблену копійчину. Годиться?

Меґі кивнула.

— Годиться, Люку.

* * *

Один дрібний недогляд із боку Люка мало не перервав вінчання на півдорозі: він не був католиком. Дізнавшись про це, отець Ветті перелякано здійняв догори руки.

— Господи милосердний, Люку, чому ж ти раніше не сказав? Тепер нам, із Божою поміччю, доведеться докласти усіх зусиль, щоб навернути тебе й охрестити до вінчання!

Люк отетеріло витріщився на отця Ветті.

— А хіба я щось казав про навернення, отче? Мені й без церкви добре, але якщо ви так стурбовані, то можете записати мене хоч сектантом, хоч святошею — як вам забажається. Але в католики ви мене не запишете.

Марно благали вони; Люк навідріз відмовився навіть обговорювати ідею навернення.

— Я не маю нічого проти католицтва чи Ірландії, і вважаю, що з католиками Ольстеру поводяться жорстоко. Але я — оранжист, а не перевертень. Якби я був католиком, а ви хотіли, щоб я перебіг до методистів, то я зреагував би так само. Я не проти католиків, я проти перевертнів. Тому вам доведеться обійтися без мене у своїй пастві, отче!

— Тоді ви не зможете одружитися!

— Чому ж ні, заради Бога? Якщо ви не захочете нас поженити, то не думаю, що священик з англіканської церкви або правник Гаррі Гоу відмовляться це зробити.

Фіона гірко всміхнулася, згадавши свої несподівані ускладнення з Педді та священиком; та суперечка закінчилася її перемогою.

— Але ж, Люку, я неодмінно маю повінчатися в церкві! — зі страхом заперечила Меґі. — Якщо ні, то я житиму в гріху!

— А на мою думку, краще жити у гріху, аніж бути перевертнем, — відказав Люк, у якому інколи уживалося химерне протиріччя: хоч як би йому не хотілося прибрати до рук гроші Меґі, сліпа безрозсудна впертість не дозволяла йому піти на поступки.

— Слухайте, припиніть оці ваші глупства! — різко перервала їх Фіона, звертаючись не до Люка, а до священика. — Зробіть те, що зробили ми з Педді — і кінець суперечці! Отець Томас зможе повінчати вас у помешканні священика, якщо не бажає бруднити свою церкву!

Всі спантеличено витріщилися на неї, але трюк спрацював: отець Ветті погодився повінчати Меґі та Люка в помешканні священика, хоча святити перстень відмовився.

Ця часткова поступка Церкви вселила в Меґі впевненість, що вона грішить, але не так сильно, щоб потрапити до пекла. Старенька Анні, економка священика, зробила все, що їй під силу, щоб надати кабінету отця Ветті максимальну схожість із церквою — прикрасила його великими вазами з квітами та численними мідними канделябрами. Але то була некомфортна церемонія — вкрай невдоволений священик всім давав зрозуміти, що пішов на цей крок лише заради того, щоб уберегти себе від бентежної необхідності проводити мирське вінчання в якомусь іншому місці. Ні тобі шлюбної меси, ні благословення.

Однак справу було зроблено. Меґі, тепер місіс Люк О’Ніл, їхала до північного Квінсленду, а медовий місяць відкладався на термін, необхідний для того, щоб туди дістатися. Люк відмовився проводити ту суботню ніч у готелі «Імперіал», бо місцевий пасажирський потяг до Гундівінді вирушав лише раз на тиждень ввечері в суботу, щоби встигнути до поштового потяга Гундівінді—Брісбен, що відходив у неділю. Це дало б їм змогу потрапити до Брісбена в понеділок — саме вчасно, щоби спіймати експрес до міста Керне.

Потяг до Гундівінді був забитий людом. Усамітнитися Люк та Меґі не могли, і їм довелося просидіти, не змикаючи повік, усю ніч, бо спальних вагонів у цьому потязі не було. Годину за годиною він безладно смикався і сердито торохтів, чмихаючи на північний схід, без кінця зупиняючись щоразу, коли машиністу спадало на думку заварити собі казанок чаю або пропустити через колію отару овець та побазікати з погоничем.

— Цікаво, чому тутешні кажуть Гандівінді, а не Гундівінді? То й писали б уже через «а», — знічев’я поцікавилася Меґі, коли вони чекали у єдиному в Гундівінді закладі, відкритому в неділю — в жахливій станції з чорними дерев’яними лавами, пофарбованій в офіційний зелений колір залізничного відомства. Бідолашна Меґі! Вона нервувала і місця собі не знаходила.

— Звідки ж я знаю? — зітхнув Люк, якому більше хотілося не поговорити, а поїсти. Оскільки була неділя, то ніде було й чашки чаю випити; лише вранці у понеділок, коли брісбенський поштовий зупинився на сніданок, вони змогли наповнити свої порожні шлунки та втамувати спрагу. Потім були Південний вокзал Брісбена, піший перехід до Вокзалу на Римській вулиці й посадка на експрес до Кернса. І тут Меґі виявила, що Люк попередньо замовив їм два сидячих місця другого класу.

— Люку, у нас же вдосталь грошей! — вигукнула стомлена й роздратована Меґі. — Якщо ти забув сходити до банку, то я маю в гаманці сто фунтів, які подарував мені Боб. Чому ж ти не купив нам купе першого класу зі спальними місцями?

Люк ошелешено вирячився на неї.

— Але ж до Данглоу лише три дня й три ночі шляху! Навіщо тринькати гроші на спальне купе, коли ми обидва молоді, здорові та сильні? Нічого з тобою не станеться, якщо ти трохи проїдеш у потязі на сидячому місці, Меґан! Пам’ятай, ти вийшла заміж за простолюдина, а не за бісового скватера!

Тож Меґі важко опустилася на сидіння біля вікна, яке захопив для неї Люк, і, поклавши тремтяче підборіддя на руку, дивилася у вікно, щоб він не помітив її сліз. Люк розмовляв із нею як із безвідповідальною дитиною, і вона вже підозрювала, що саме такою він її й сприймав. У її душі назрівав бунт, правда — слабенький та невпевнений, але несамовита гординя заважала їй опускатися до банальної сварки. І Меґі сказала собі, що тепер вона — дружина цього чоловіка, але це було для неї чимось новим, бо вона ще не звикла до заміжнього статусу. Треба дати Люкові час. І вони заживуть разом, вона куховаритиме йому, піклуватиметься про нього, ладнатиме одяг, роститиме його дітей і буде йому доброю дружиною.

Вони прямували до міста з назвою Данглоу, розташованого за якихось п’ятдесят миль від Кернса — крайньої північної кінцевої станції залізничної лінії, що тягнулася вздовж квінслендського узбережжя. Понад тисячу миль їхали вони вузькоколійкою, розгойдуючись із боку в бік, куняючи та сіпаючись; всі місця у вагоні були зайняті й не було змоги ані лягти, ані випростатися, щоб розім’яти кінцівки. І хоча ця місцевість була щільніше заселеною, аніж Джилі та більш мальовничою, Меґі вона не зацікавила.

Голова її боліла, їжа не затримувалася надовго у шлунку, а спека була набагато гіршою за найгіршу джилійську. Чепурненьке весільне плаття з рожевого шовку засмальцювалося сажею, що залітала у вікна, її шкіра стала липкою від поту, що не випаровувався, але найнестерпнішим було те, що Меґі потроху ненавиділа Люка. Втомлений поїздкою не менше за неї, він мляво теревенив із двома чоловіками, що їхали до Кардвела. Позирав він на Меґі лише тоді, коли підводився, перехилявся через неї так байдуже, що вона аж зіщулювалася, і кидав скручену газету у вікно юрбі спраглих до новин чоловіків у лахмітті зі сталевими молотками в руках, які вигукували: «Газет нам, газет!»

— То ремонтники, що пильнують стан рейок, — пояснив він, коли така група трапилася їм уперше.

Здавалося, Люк вважав, що вона так само задоволена, як і він, що їй так само зручно сидіти, як і йому, і що прибережна рівнина, яка пролітала повз вікна, і справді її зацікавила. А Меґі вп’ялася в цю рівнину поглядом, не бачачи її і ненавидячи ще до того, як її нога ступить на цю землю.

У Кардвелі двоє чоловіків зійшли, і Люк сходив через дорогу до крамниці, де продавалася риба зі смаженою картоплею, і повернувся з пакунком, загорнутим у газету.

— Кажуть, що рибу в Кардвелі треба скуштувати, аби переконатися, що вона — надзвичайно смачна. Найкраща риба у світі. Ось, візьми, скуштуй, кохана. Це твоя перша дегустація справжніх харчів із Бананаленду. Кажу тобі, немає на землі місця кращого за Квінсленд.

Меґі зиркнула на маслянисті шматочки обсмаженої у тісті риби, приклала до рота хустку — і прожогом кинулася до туалету. Коли вона згодом вийшла звідти, бліда й тремтяча, Люк чекав на неї в коридорі.

— Що сталося? Тобі погано?

— Мені було погано відтоді, як ми виїхали з Гундівінді.

— Господи Ісусе! Чому ж ти мені не сказала?!

— А чому ти не помітив?

— Мені здалося, що у тебе все в нормі.

— Скільки нам іще їхати? — спитала Меґі, не бажаючи сваритися і змінюючи тему.

— Від трьох до шести годин — як вийде. Тут не надто дотримуються розкладу. Тепер, коли ці хлопці зійшли, маємо вдосталь вільного місця, тож лягай і клади ніжки мені на коліна.

— Благаю, не сюсюкай зі мною, як з дитиною! — сердито відрізала вона. — Було б набагато краще, якби вони вийшли ще два дні тому в Бундаберзі!

— Заспокойся, Меґан, будь другом! Ми майже приїхали. Залишилися Талі та Інісфейл, а після них буде Данглоу.

З потяга вони зійшли підвечір; Меґі міцно вчепилася за Люкову руку, надто горда, щоб зізнатися, що не в змозі нормально йти. Люк розпитав начальника станції, де є недорогий готель для робочого люду, взяв їхні валізи і вийшов на вулицю; Меґі рушила за ним, спотикаючись і вимахуючи руками, наче п’яна.

— Тут недалеко, лише один квартал по той бік вулиці, — заспокоїв її Люк. — Біла двоповерхова будівля.

І хоча їхня кімната була напхана невкладистими вікторіанськими меблями, Меґі вона здалася мало не раєм, і вона знесилено рухнула на край подвійного ліжка.

— Полежи до вечері, кохана. А я піду зорієнтуюся, що й до чого, — мовив Люк і вислизнув із кімнати; він мав так само свіжий та відпочилий вигляд, як і на ранок їхнього вінчання. То сталося у суботу, а тепер був вівторковий вечір — аж чотири доби протеліпалися вони у переповнених потягах, давлячись цигарковим димом та паровозною кіптявою.

Ліжко монотонно погойдувалося в такт із цокотінням сталевих коліс на рейкових стиках, а Меґі, вдячно увіткнувшись головою в подушку, все спала, спала й спала…

* * *

Хтось познімав із неї туфлі та панчохи і вкрив її ковдрою; Меґі заворушилася, розплющила очі й озирнулася довкола. Люк сидів на підвіконні, зігнувши одну ногу в коліні, й курив. Зачувши, що вона заворушилася, він поглянув на неї і всміхнувся.

— Ну й гарна ж ти наречена! Я тут чекаю, не дочекаюся свого медового місяця, а вона спить без задніх ніг майже дві доби! Я був занепокоївся, коли почав тебе будити, а ти не прокидалася, але корчмар сказав мені, що таке буває у жінок після тривалої подорожі у вагоні та ще й при такій спеці та вологості. Порадив мені дати тобі відіспатися. Як ти ся маєш?

Меґі заціпеніло сіла, спершись на подушку, розпростерла руки і позіхнула.

— Набагато краще, дякую. Ой, Люку! Я знаю, що я молода й дужа, але я жінка! І я не можу витримувати такого виснажливого фізичного навантаження, як ти.

Він підійшов, сів на краю ліжка і чарівливим жестом розкаяння погладив її по руці.

— Перепрошую, Меґан, я винуватий перед тобою, справді винуватий. Я не подумав про те, що ти таки жінка. Ще не звик мати поруч із собою дружину, от і все. Ти зголодніла, моя люба?

— Гірше — я вмираю з голоду. Ти хоч здогадуєшся, що я не їла майже тиждень?

— Тоді чому б тобі не помитися у ванні, вдягнути чисте плаття і піти зі мною позаглядати містом?

Біля готелю було китайське кафе, де Люк почастував Меґі першими у її житті східними стравами. Вона була така голодна, що будь-яка їжа здалася б їй смачною, але ця виявилася найвищого ґатунку. їй було байдуже, чи справді це готували з пацючих хвостів, акулячих пер та курячих нутрощів, як подейкували в Джилленбоуні, де було лише одне кафе, що належало грекам, і подавали там відбивні та смажену картоплю. Люк проніс із собою дві квартові пляшки пива, купленого в готелі, й наполіг, щоб вона випила склянку попри те, що пиво вона недолюблювала.

— Не поспішай накачуватися водою, — порадив він. — А коли питимеш пиво, то не матимеш поносу.

Потім Люк взяв її за руку і повів показувати їй місто з такою гордістю, наче воно належало йому. Але ж Люк народився в Квінсленді! А Данглоу виявилося цікавим містом. Ззовні та своєю атмосферою воно мало нагадувало міста на заході Австралії. За розміром Данглоу був, непевне, таким самим, як і Джилі, але не з однією головною вулицею, до якої тулилися більшість будівель, Данглоу будували впорядкованими квадратними кварталами, а всі його крамниці та будинки були білими, а не коричневими. Вікна мали вертикальні фрамуги, вочевидь, щоб ловити побільше вітерцю, а дахів позбулися скрізь, де була можливість. Наприклад, в кінотеатрі, де був екран, стіни з фрамугами, ряди брезентових стільців, але даху не було.

З усіх боків на місто наповзали справжнісінькі джунґлі. Лози та інші повзучі рослини розросталися повсюдно — видиралися на стовпи, дахи та стіни. Посеред дороги, немов так і треба, зростали дерева, або ж довкола них були споруджені будинки, чи то дерева проросли крізь ці будинки — хтозна. Неможливо було визначити, що з’явилося першим — дерева чи людські помешкання, бо рослинність розросталася неконтрольовано й хаотично. На тлі глибокого блакитно-лазурового неба вимахували вітами кокосові пальми, вищі й стрункіші за евкаліпти-привиди Дрогеди, кольори буяли скрізь, куди б не поглянула Меґі. Це не був сіро-бурий ландшафт, до якого вона звикла. Здавалося, тут квітнуло кожне дерево — пурпуровим, помаранчевим, яскраво-червоним, рожевим, блакитним та білим кольорами.

Повсюдно було багацько китайців у чорних шовкових штанях, крихітних чорно-білих черевичках із білими шкарпетками, в білих сорочках із мандаринськими комірцями та чорними косами на спинах. Жінки та чоловіки були так схожі одне на одного, що Меґі насилу відрізняла, хто є хто. Здавалося, чи не вся торгівля у місті Данглоу належала китайцям; великий універмаг, значно багатший товарами за все, що було в Джилі, мав китайську назву «А-Вон».

Будинки тут споруджували на високих палях, як і будинок старшого скотаря на Дрогеді. Люк пояснив, що робилося це для забезпечення максимальної циркуляції повітря і для захисту від термітів, які могли зруйнувати будинок за рік. На верхній частині палі кріпилася жерстяна таріль із повернутими донизу краями — терміти не могли перетягнути свої тулуби через краї цієї тарілки і не мали змоги потрапити до дерев’яної конструкції самого будинку. Ясна річ, вони живилися палями, але коли яку-небудь палю наскрізь прогризали терміти, її замінювали новою. І це було набагато легше й дешевше, аніж споруджувати новий будинок. Схоже, більшість парків — то були зарості джунґлів, бамбуку або ж пальм, наче мешканці втомилися підтримувати порядок місцевої флори.

Чоловіки та жінки шокували Меґі. Щоб піти повечеряти з Люком, вона вдягнулася відповідно: туфлі на високих підборах, шовкові панчохи, атласна нижня спідниця та пишне шовкове плаття з рукавами до ліктя та поясом. На голові у неї був великий солом’яний капелюх, а на руках — рукавички. А найбільше дратувало її неприємне відчуття, коли люди витріщалися на неї, гадаючи, що саме вона вдягнена недоречно, а не вони!

Тутешні чоловіки були босоногі, здебільшого гологруді й не вдягали нічого, окрім шортів кольору хакі; ті ж нечисленні, що вкривали свої тулуби, робили це за допомогою спортивних футболок, а не сорочок. Жінки ж були ще гіршими. Лише декотрі з них носили вузькі й короткі плаття, під якими не було ніякої нижньої білизни, ходили вони без панчіх, у шльопанцях. Але більшість жінок вдягали короткі шорти, ходили босоніж, а груди свої прикривали до непристойності маленькими спідніми сорочками без рукавів. Данглоу був цивілізованим містом, а не якимось курортом. Але все ж таки його корінні білі мешканці — яке кричуще неподобство! — походжали мало не голяка; китайці й ті були краще вдягнені.

Повсюди були велосипеди, сотні велосипедів; трохи автомобілів, а коней не видно взагалі. Так, це місто дуже відрізнялося від Джилі. А ще тут було жарко, страшенно жарко. Меґі з Люком пройшли повз термометр, який показував жалюгідні дев’яносто градусів, у що вірилося з трудом; в Джилі при температурі сто п’ятнадцять градусів повітря здавалося прохолоднішим. Меґі здалося, наче її тіло рухається крізь щільне повітря, розрізаючи його, як паруюче розтоплене масло, а коли вона робила вдих, то легені наче гарячою водою наповнювало.

— Люку, я вже не можу! Це нестерпно! Благаю, повернімось! — звернулася вона до нього, хапаючи ротом повітря.

— Як хочеш. То на тебе вологість так впливає. Вона рідко опускається нижче дев’яноста відсотків хоч улітку, хоч узимку, а температура зазвичай тримається в межах від вісімдесяти п’яти до дев’яноста п’яти градусів. Між порами року різниця невелика, але влітку мусони наганяють вологість до ста відсотків — і це в розпал спеки!

— Кажеш, літні дощі, не зимові?

— Цілий рік. Мусони дмуть майже завжди, а коли не дмуть, то їх заміняють пасати. Вони теж приносять багацько дощів. Річний рівень опадів у Данглоу складає від ста до трьохсот дюймів.

Триста дюймів дощу на рік! Бідолашні мешканці Джилі казяться від радощів, коли випадає п’ятнадцять, і це для них — царська доза, а тут, за дві тисячі миль від Джилі — аж триста!

— А вночі тут стає прохолодніше? — спитала Меґі, коли вони наближалися до готелю; спекотні ночі в Джилі здавалися досить стерпними порівняно з цією турецькою лазнею.

— Та не дуже. Втім, із часом ти звикнеш. — Відчинивши двері до номера, Люк відступив, пропускаючи її всередину.

— Я сходжу до бару за пивом, за півгодини повернуся. Ти матимеш достатньо часу.

Меґі переполохано зиркнула на нього.

— Так, Люку.

Данглоу розташований на сімнадцять градусів південніше екватора, тому ніч впала на землю блискавично: ще хвилину тому сонце починало хилитися до обрію, та раптом — гоп! — і темна ніч чорною патокою розтікалася землею. Коли Люк повернувся, Меґі вже вимкнула світло і лежала у ліжку, підтягнувши ковдру до самісінького підборіддя. Він розсміявся, стягнув із неї ковдру і кинув її на підлогу.

— Тут і так жарко, люба, нам не знадобиться ковдра!

Меґі чула, як він походжає кімнатою, бачила, як його нечітка тінь скидає з себе одяг.

— Твою піжаму я поклала на туалетний столик, — прошепотіла вона.

— Піжаму? В таку погоду? Я знаю, що в Джилі благочестивих мешканців шляк би трафив від однієї лише думки, що якийсь чоловік не вдягає на ніч піжаму, але ж це не Джилі, це Данглоу! А ти й справді у нічній сорочці?

— Еге ж.

— Тоді зніми її. Той бісів шматок тканини лише страх як докучатиме.

Меґі, незграбно вивертаючись і дякуючи Богу, що в кімнаті надто темно і Люк її не бачить, спромоглася таки стягнути з себе батистову нічну сорочку, яку місіс Сміт так любовно вишила до її шлюбної ночі. Люк мав рацію: прохолодніше і приємніше лежати голяка, відчуваючи, як нічний вітерець, залітаючи у розчинені вікна, легенько торкається тіла. Але думка про ще одне гаряче тіло, що вмоститься у ліжко поруч із нею, гнітила її.

Скрипнули пружини; Меґі відчула, як її руки торкнулася волога шкіра, і аж підскочила. Люк перевернувся на бік, притягнув її до себе й поцілував. Спочатку Меґі лежала колодою, намагаючись не думати про отой широко роззявлений рот та настирливий непристойно-хтивий язик, але потім запручалася, не бажаючи фізичної близькості у спеку, не бажаючи, щоб її цілували, не бажаючи Люка. Це не було схоже на оту ніч у «ролс-ройсі», коли вони поверталися додому з ферми Рудна Гуніш. Вона не відчувала Люкової турботи про неї, якась тверда частина його тіла настирливо штовхалася їй у стегна, а одна рука Люка впилася гострими нігтями їй у сідницю. Її страх розквітнув і перетворився на жах. Меґі була приголомшена — і не лише фізично — його силою і рішучістю, його браком розуміння та усвідомлення її потреб. Раптом він відпустив її, сів у ліжку і покрутив у руках якусь річ, ляскаючи нею та смикаючи її.

— Краще перестрахуватися, — мовив він, хапаючи ротом повітря. — Лягай на спину, вже пора. Та ні, не так! Розсунь ноги, заради Бога! Ти що — нічого не вмієш?

«Ні, Люку, не треба. Я нічого не вмію і нічого не хочу. — їй захотілося плакати. — Це жахливо й непристойно. Що б ти зі мною не робив, це ніяк не може дозволятися ані законами Церкви, ані людськими законами!» Він просто ліг на неї зверху, а потім підняв свої стегна, вперся в неї однією рукою, а другою вхопив за волосся так міцно, що вона й поворухнутися не сміла. Звиваючись і вигинаючись від відчуття якогось незнайомого твердого предмета у себе між ногами, Меґі спробувала робити так, як хотів Люк, вона ширше розсунула ноги, але він був набагато ширшим за неї, ї її пахові м’язи звело судомним болем від його ваги та незручної пози. Крізь дедалі щільніший туман страху, болю та виснаження Меґі відчула дотик якоїсь могутньої сили; коли він увійшов у неї, з її вуст вирвався високий протяжний вереск.

— Стули пельку! — досадливо простогнав він, затуляючи їй рота. — Ти що — хочеш, щоб всі у цьому довбаному закладі подумали, що я тебе вбиваю? Лежи й не ворушися, воно болітиме не більше, аніж слід! Лежи й не ворушися!

Вона пручалася, як навіжена, хотіла виштовхнути з себе оту страшну болючу річ, але його вага притисла й розпластала її, а рука приглушила її крики; але муки не припинялися. Меґі була абсолютно суха, бо він її не збудив, а ще сухіший кондом шкрябав і натирав її м’які ткані — Люк входив і виходив із неї все швидше й швидше, ось повітря зі свистом проходило в нього крізь зуби, потім щось змусило його завмерти. Він затремтів, затрясся і важко ковтнув слину. Біль із гострого перетворився на тупий і ниючий, Люк милостиво скотився з неї і ліг на спину, хапаючи ротом повітря.

— Наступного разу тобі буде приємніше, — вичавив він. — А вперше жінці завжди боляче.

«Чому ж тобі забракло ввічливості сказати мені про це заздалегідь?» — хотіла було гаркнути на нього Меґі, але сили покинули її, і вона не змогла вимовити ці слова, бо була надто поглинута бажанням померти тут і відразу ж. І не лише через біль, але від того відкриття, що вона була для нього не особистістю, а лише інструментом.

Вдруге було так само боляче, і втретє теж; роздратований, бо очікував, що її дискомфорт магічним чином зникне після першого разу, і тому не розуміючи, чому Меґі й далі пручалася та кричала, Люк розлютився, повернувся до неї спиною і заснув. Сльози текли по щоках Меґі їй на волосся; вона лежала на спині й бажала або померти, або повернутися до свого колишнього життя на Дрогеді.

Чи це мав на увазі отець Ральф, коли розповідав їй про таємний прохід, що мав стосунок до народження дітей? Нічого не скажеш — у дуже «приємний» спосіб довелось їй дізнатися про сенс його слів! Не дивно, що він так обтічно все пояснив, не вдаючись у деталі. А Люкові подобався цей процес і він повторював його три рази поспіль із невеличкими перервами. Вочевидь, йому від цього боляче не було. І Меґі зненавиділа і його, і сам цей процес.

Виснажена, Меґі відчувала біль від кожного руху, вона мало-помалу перевернулася набік, спиною до Люка, і заплакала в подушку. Сон не йшов до неї, а Люк спав так міцно, що від її боязких рухів лишень змінювалася частота його дихання. Він спав тихо та компактно — не хропів й не розвалювався на ліжку. Під ранок вона подумала, що якби вони тільки лежали поруч, то їй було б із ним навіть приємно. А світанок прийшов так само швидко й безрадісно, як і ніч; було дивно не чути співання півнів та інших вранішніх звуків, до яких вона звикла на Дрогеді з її собаками та кіньми, свинями та вівцями.

Люк прокинувся, перекотився — і Меґі відчула на плечі його поцілунок; їй так хотілося додому, вона була така втомлена, що забула про скромність і навіть не стала вкриватися.

— Ану, Меґан, давай тебе гарненько роздивимося, — сказав Люк наказним тоном, поклавши руку їй на стегно. — Будь слухняною дівчинкою, перевернися.

Цього ранку їй було байдуже; Меґі перевернулася і, поморщившись від болю, зиркнула на нього похмурим поглядом.

— Мені не подобається, коли ти звеш мене Меґан, — мовила вона, спромігшись лише на таку форму протесту. — І мені б дуже хотілося, щоб ти звав мене Меґі.

— А мені не подобається Меґі. Та коли ти так не любиш Меґан, я зватиму тебе Меґ. — Він неквапливо окинув замріяним поглядом її тіло. — Яка гарна в тебе фігура! — він торкнувся її рожевого соска — плаского і незбудженого. — Особливо ось ця її частина. — Згрібши подушки у купу, Люк ліг на них і всміхнувся. — Нумо, Меґ, поцілуй мене! Тепер твоя черга мене кохати, і, може, тобі це сподобається більше, хтозна.

«Мені до скону не захочеться тебе цілувати», — подумала вона, дивлячись на його довге мускулисте тіло, купку темного волосся на грудях, що спускалася животом тоненькою цівочкою, а потім розросталася у кущ, з якого ріс оманливо маленький та безневинний на вигляд патичок, який насправді був здатен завдавати стільки болю. А які у нього ноги волохаті! Меґі зростала з чоловіками, які в присутності жінок не сміли оголити ані шматочка свого тіла, але в спекотну погоду в них теж із-під розстебнутих комірців сорочок вибивалося волосся, що росло на грудях. Всі вони були світловолосими чоловіками і не ображали її; а цей темноволосий суб’єкт був їй чужий. Ральф теж мав темне волосся, але вона добре пам’ятала його гладенькі, безволосі засмаглі груди.

— Роби, що кажуть, Меґ! Поцілуй мене.

Нахилившись, вона поцілувала його; Люк стиснув їй груди долонями, не відпускав, змушуючи цілувати знов і знову, а потім взяв її руку і посунув її до свого паху. Меґі спантеличено відірвала губи від його рота і кинула погляд на те, що було в її руці: воно змінювало форму і збільшувалося.

— Ой, Люку, благаю, не треба! Тільки не це! Будь ласка, ну, будь ласка!

Його блакитні очі спантеличено дивилися на неї.

— Невже так боляче? Гаразд, ми зробимо дещо інше, але заради Бога, де твій ентузіазм!

Витягнувши Меґі на себе, він розсунув їй ноги, підняв їй плечі й присмоктався до грудей — так само, як і тієї ночі у «ролс-ройсі», коли вона пообіцяла вийти за нього заміж. Присутня в кімнаті лише тілесно, Меґі так-сяк перетерпіла цю процедуру; принаймні він не став проникати в неї, тому це було не болючіше, аніж просто рухатися. Які ж дивні істоти ці чоловіки: прагнуть займатися цим так, наче нічого приємнішого у світі не існує. Насправді ж це так огидно, якась пародія на кохання. Якби Меґі не сподівалася, що ця «діяльність» завершиться народженням дитини, то вже давно навідріз відмовилася б потакати забаганкам Люка.

* * *

— Я знайшов тобі роботу, — сказав Люк за сніданком у їдальні готелю.

— Як? Але ж ми ще не облаштували свою домівку, Люку! Ми взагалі ще домівки не маємо!

— Нам немає сенсу наймати будинок, Меґ. Я рубатиму тростину, вже про все домовлено. Найкраща група рубачів у Квінсленді — це група з шведів, поляків та ірландців, очолювана хлопцем на ім’я Арне Свенсон. Поки ти відсипалася після подорожі, я ходив на зустріч із ним. Йому бракує людей, і він згодився взяти мене на випробувальний термін. Це означає, що я житиму з ними в бараці.

Шість днів на тиждень ми рубатимемо тростину — від сходу до заходу сонця. І це ще не все: ми пересуватимемося узбережжям туди, де нас чекатиме наступна робота. Мій заробіток залежатиме від того, скільки тростини я нарубаю, і якщо я працюватиму настільки добре, що впишуся в групу Арне, то загрібатиму по двадцять фунтів на тиждень. Двадцять фунтів на тиждень, уявляєш?

— Ти хочеш сказати, що ми не житимемо разом?

— Але ж ми не зможемо, Меґ! Чоловіки не потерплять у бараці жінку, а який тобі сенс жити одній у найнятому будинку? Ти теж можеш працювати; і всі зароблені нами гроші підуть на придбання нашої власної ферми.

— Але ж де я житиму? І чи знайдеться мені робота в цих краях? Тут же немає отар, які треба переганяти.

— Ні, на жаль, немає. Саме тому я й знайшов тобі роботу в помешканні, де ти житимеш, Меґ. Житимеш ти там безкоштовно, і мені не доведеться за це платити. Ти працюватимеш служницею в особняку Хіммельхох, що належить Людвігу Мюллеру. Він — найбільший тростиновий бос у цьому регіоні, дружина його — інвалід і нездатна сама впоратися з будинком. Я відвезу тебе туди завтра вранці.

— Але ж, Люку, коли ми з тобою бачитимемося?

— По неділях. Людді розуміє, що ти — заміжня, і тому не буде проти, якщо в неділю ти відлучатимешся.

— Ну от! Ти все влаштував так, щоб тобі було зручно й приємно, еге ж?

— Авжеж. Слухай-но, Меґ, ми з тобою розбагатіємо! Ми тяжко працюватимемо, заощаджуватимемо кожну копійку і невдовзі зможемо придбати собі найкращу ферму в західному Квінсленді. Я маю на рахунку в джилійському банку чотирнадцять тисяч фунтів, по дві тисячі набігає на нього щороку, а ми з тобою зможемо заробити тисячу триста — тисячу чотириста на рік. Нам не доведеться довго чекати, люба, це я тобі обіцяю. Усміхайся і тримайся, добре? Навіщо ж нам знімати будинок, якщо чим старанніше ми працюватимемо, тим швидше ти матимеш власну кухню?

— Це те, чого хочеш ти. — Меґі поглянула на свій гаманець. — Люку, навіщо ти забрав мої сто фунтів?

— Я поклав їх до банку. Тобі не можна легковажно ходити з такими грошима, Меґ.

— Але ж ти забрав їх геть усі! Не залишив ані копійки! Як я зможу щось купити собі?

— А навіщо тобі щось собі купувати? Завтра вранці ти будеш у Хіммельхосі, а там тобі нічого не доведеться купувати. Готельний рахунок я оплачу. Час тобі збагнути, що ти вийшла заміж за роботягу, Меґ, що ти — не балувана донька скватера, яка бездумно тринькає гроші. Мюллер платитиме тобі на мій рахунок, де твої гроші додаватимуться до моїх. Я на себе нічого не витрачаю, ти ж знаєш, Меґ. Ніхто з нас до них не доторкнеться, бо це наше майбутнє, наша ферма.

— Так, я розумію. Ти надзвичайно завбачливий, Люку. Але ж що ми робитимемо, коли я народжу дитину?

На мить у нього з’явилася спокуса сказати їй правду: дітей не буде, допоки ферма не стане реальністю, але щось у виразі обличчя Меґі зупинило його.

— Знаєш, цю проблему будемо розв’язувати, коли вона з’явиться, гаразд? Взагалі-то мені не хотілося б мати дітей, допоки ми не придбаємо ферму, тому сподіваймося, що до того часу дітей у нас не буде.

Без домівки, без грошей, без дітей. Та й без чоловіка, якщо на те пішло. Меґі засміялася. Люк теж захихикав і підняв чашку з чаєм, виголошуючи тост:

— За презервативи!

Вранці вони поїхали до Хіммельхоху на місцевому маршрутному автобусі на дванадцять пасажирів — старому «форді» без скла у вікнах. Меґі почувалася краще, бо коли Люк почав до неї приставати, вона запропонувала йому посмоктати їй груди, що, здавалося, подобалось йому не менше ніж оте, жахливе. Хоч як би їй не хотілося дітей, витримка й рішучість покинули її. Вона запевняла себе, що в перший же вихідний, коли ТАМ не болітиме, їй, можливо, захочеться спробувати знов. А може, дитина вже зачата, і їй не доведеться цим перейматися, аж поки не захочеться народити ще одну. Збадьорившись такими думками, Меґі з цікавістю дивилася навкруги, коли автобус, пихкаючи і погойдуючись, котився червоною ґрунтовою дорогою.

Ландшафт, дуже відмінний від місцевості в районі Джилі, був настільки видовищним, що аж дух перехоплювало; Меґі мусила визнати, що тутешня природа мала красу і велич, яких Джилі зовсім не мав. Відразу ж впадало в око те, що тут не знали, що таке нестача води. Місцевий ґрунт мав яскраво-червоний колір щойно розлитої крові, а тростина на землях, що не були під паром, піднімалася на п’ятнадцять-двадцять футів над бордовими стеблами завтовшки з Люкову руку, а зверху погойдувалися яскраво-зелені листки. Люк із запальним ентузіазмом зазначив, що більше ніде у світі тростина не виростала такою високою та багатою на цукор; тутешні врожаї були найвищими. Отой яскраво-червоний шар ґрунту був сто футів завглибшки і містив у собі стільки необхідних тростині поживних речовин, що вона не могла не виростати бездоганною, особливо під регулярними рясними дощами. І більше ніде у світі, окрім Австралії, тростину не рубали білі люди, котрі, гнані бажанням заробити, робили це швидко й енергійно.

— Люку, з тебе вийшов би добрий оратор або рекламний агент, — іронічно зауважила Меґі.

Він підозріло зиркнув на неї, але від коментарів утримався, бо автобус якраз зупинився на узбіччі, щоби їх випустити.

Хіммельхох — то великий білий будинок на вершині пагорба, оточений кокосовими й банановими заростями, а також красивими нижчими пальмами, що порозкидали листя навсібіч великими віялами, наче павичеві хвости. Бамбуковий гай сорок футів заввишки захищав будинок від люті північно-західних мусонних вітрів; навіть попри висоту пагорба, будинок був споруджений на палях п’ятнадцять футів заввишки.

Люк ніс її валізу, а Меґі, важко дихаючи, дибала поруч і намагалася не відстати; вона й досі була вдягнена «по-правильному» — в туфлях, панчохах та капелюсі з крисами, що похмуро опустилися вниз довкола її обличчя. Тростинового барона вдома не було, але коли Люк та Меґі пішли вгору сходами, на веранду вийшла його дружина, спираючись на дві палиці. Вона всміхалася; коли Меґі побачила її добродушне миле обличчя, у неї відлягло від серця.

— Заходьте, заходьте, — звернулася вона до них із сильним австралійським акцентом, і Меґі, почувши голос німкені, збадьорилася надзвичайно.

Люк поставив валізу додолу, потиснув господині праву руку, яку вона зняла з палиці, і відразу ж загупотів сходами униз, щоб встигнути на автобус на зворотньому шляху. Бо Арне Свенсон мав забрати його біля бару рівно о десятій.

— А як вас звуть, місіс О’Ніл?

— Меґі.

— О, яке гарне ім’я. Мене звуть Енн, і мені хотілося б, щоби ви так мене й звали — Енн. Тут було так самотньо відтоді, як моя дівчинка покинула мене місяць тому, а добру хатню робітницю знайти не так просто, тож мені довелося поратися одній, а це дуже важко. Доглядати треба лише за Людді та мною, дітей ми не маємо. Сподіваюся, вам сподобається у нас, Меґі.

— Впевнена, що так воно й буде, місіс Мюллер… Енн.

— Дозвольте мені показати вашу кімнату. Ви валізу самі віднесете? Бо, боюся, носій із мене ніякий.

Кімната, скромно обставлена, які і решта будинку, виходила на єдиний бік особняка, незахищений вітроломом, і мала спільну з вітальнею частину веранди. Сам ж вітальня здалася Меґі майже голою, бо тут стояли лише меблі з тростини, а тканини й килимів бракувало.

— У нас надто жарко для оксамиту та ситцю, — пояснила Енн. — Ми користуємося плетеними меблями, а на себе вдягаємо настільки мало одягу, наскільки дозволяють правила пристойності. Мені доведеться дечому вас навчити, бо інакше ви просто помрете від спеки та духоти.

Сама ж господиня мала на собі безрукавку з низьким вирізом та короткі шорти, з яких стирчали її хворі покручені й тремтливі ноги. Меґі й оком не зморгнула, як була вдягнена на схожий манер; все необхідне вона позичила у Енн, щоб потім переконати Люка купити їй новий одяг. їй було вкрай незручно пояснювати, що гроші їй мати не дозволялося, але принаймні пережите при цьому приниження дещо пом’якшило сором від того, що на ній тепер так мало одягу.

— Що ж, у моїх шортах ви маєте кращий вигляд, аніж я сама, — сказала Енн. І прочитала їй стислу ознайомчу лекцію. — Людді приноситиме вам дрова, вам не треба буде рубати їх самій і затягувати сходами нагору. Нам би хотілося мати електрику, як у населених пунктах поблизу Данні, але наш уряд повільний та неповороткий, мов слимак. Може, наступного року електричну лінію й дотягнуть до Хіммельхоху, але поки що доведеться обходитися отією старою й страшною плитою. Але то нічого, Меґі, треба лишень трохи почекати. І як тільки нам проведуть струм, буде у нас і електроплита, і електричне освітлення, і холодильник.

— Я звикла обходитися без них.

— Розумію, але там, звідки ви приїхали, спека суха. А оця волога спека набагато гірша. Я навіть побоююся, що може постраждати ваше здоров’я. Таке часто трапляється з жінками, що народилися і зростали не тут; це якимось чином пов’язано зі станом крові. Ми є на тій самій широті, що й Рангун та Бомбей, тільки з протилежного боку екватора, тому людині чи тварині, які тут не народилися, непереливки. — Енн усміхнулася. — О, ви тільки-но приїхали, а мені з вами гарно! Ми тут не нудьгуватимемо! Ви читати любите? Ми з Людді — фанатичні читачі.

Обличчя Меґі засіяло.

— О, ще й як люблю!

— Чудово! Навряд чи ви скучатимете за своїм красенем-чоловіком.

Меґі не відповіла. Скучати за Люком? Красень? Їй раптом спало на думку, що вона була б безжурно-щасливою, якби більше ніколи в житті його не побачила. Та от заковика: він — її чоловік, і за законом вона мусить із ним жити. Вона пішла на заміжжя не наосліп, а цілком свідомо, тому не могла винуватити нікого, окрім себе. Може, допоки вони назбирають достатньо грошей, і ферма у західному Квінсленді стане реальністю, вони матимуть із Люком достатньо часу, щоб краще пізнати одне одного, ужитися і вгамуватися.

Він не був лихим чи несимпатичним чоловіком; просто він так довго жив сам-один, що не знав, як ділити себе й своє життя з кимось іще. А ще Люк був людиною простою та безжально цілеспрямованою, його не мучили сумніви чи докори совісті. Те, чого він бажав, — річ цілком конкретна, хоча й омріяна; він вбачав її як гідну винагороду, яка неодмінно дістанеться йому за неустанну тяжку працю та болісні самопожертви. За це варто його поважати. Жодного разу не виникала у неї думка про те, що він тринькатиме гроші заради власного задоволення, бо Люк був людиною слова. Гроші залишаться у банку.

Проблема ж полягала в тім, що він не мав ані часу, ані внутрішньої потреби зрозуміти жінку, здавалося, він не здогадувався, що жінка — вона інакша і потребує тих речей, які йому не потрібні, так само як він потребував того, що не було потрібно їй. А могло бути й гірше. Люк міг знайти їй роботу в когось грубішого та не такого делікатного, як Енн Мюллер. Тому в цьому будинку на вершечку пагорба їй навряд чи щось загрожуватиме. Але Господи милосердний, як це далеко від Дрогеди!

Ця думка знову повернулася до неї, коли вони скінчили оглядини будинку і вийшли з вітальні на веранду, що виходила на господарчу ділянку Хіммельхох. Широкі поля пишної тростини (їх не можна було назвати вигонами, бо можна було окинути оком) велично колихалися під вітром. Блискуча, начисто вимита дощем і невгамовно-іскриста зелень збігала пологим схилом до порослих джунґлями берегів великої річки набагато ширшої за Барвон. А за річкою теж росла тростина — квадрати ядучої зелені, перемежовані криваво-червоними полями під паром; оброблювані землі закінчувалися аж біля підніжжя величезної гори, де починалося царство джунглів. А за конусом цієї гори здіймалися все нові й нові вершини, що губилися в пурпуровій далині. У небесній блакиті — багатшій, насиченішій, аніж у Джилі; клубочилися пухкі хмарини, і загальний колір небес був яскравіший та глибший.

— Ото гора Бартл-Фрер, — сказала Енн, показуючи на окрему вершину.— Шість тисяч футів висоти над рівнем моря. Кажуть, вона вся з цинку, але через густі зарості джунглів видобувати його немає можливості.

Неквапливий, але потужний вітер приніс із собою сильний нудотний сморід, який Меґі безуспішно намагалася вигнати зі своїх ніздрів іще відтоді, як зійшла з потяга. Схожий на запах гниття, однак трохи відмінний; нестерпно солодкий, всепроникний, здавалося, він ніколи не слабшав, хоч як би потужно не дув вітер.

— Те, що ви відчуваєте — це запах меляси, — пояснила Енн, помітивши, як Меґі морщить носа, і підкурила цигарку фабричного виробництва.

— Як огидно!

— Та ото ж. Саме тому я й палю цигарки. Але певною мірою до нього потроху звикаєш, хоча цей запах, на відміну від інших, ніколи повністю не зникає. Дні йдуть, а меляса завжди з тобою.

— А що то за будівлі з чорним димарем побіля річки?

— То завод. Він переробляє тростину на цукор-сирець. Залишки, тобто суха маса, позбавлена цукру, називається жом. І цукор-сирець, і жом відправляють на південь до Сіднея для подальшого очищення. З цукру-сирцю отримують мелясу, патоку, золотий сироп, жовтий цукор, білий цукор та рідку глюкозу. Жом цукрової тростини переробляється на волокнистий будівельний матеріал типу мазоніта. Не марнується ніщо, все йде у діло. Саме тому навіть у таку Депресію, як нинішня, вирощування цукрової тростини є винятково прибутковим бізнесом.

* * *

Арне Свенсон був шість футів два дюйми заввишки — як і Люк. І так само вродливий. Через постійне перебування на сонці його оголене тіло вкрила брунатна позолота, яскраво-жовта чуприна обрамляла кучерями голову; витончені риси обличчя були такі подібні Люковому типу зовнішності, що можна було з легкістю переконатися, що у жилах шотландців та ірландців текло багато нордичної крові.

Люк відмовився від молескінових штанів та сорочки на користь шортів. Разом з Арне вони ввібралися до древнього скрипучого пікапу «форд», зробленого на основі моделі Т, і вирушили до групи, яка рубала тростину неподалік Гунді. Куплений нещодавно старий велосипед лежав у кузові разом із валізою; Люкові страх як хотілося якомога швидше розпочати роботу.

Решта чоловіків рубали тростину зі світанку і ніхто з них навіть голови не підняв, коли від бараку до них наблизився Арне, а з ним Люк. Уніформа рубача складалася з шортів, чобіт із товстими вовняними шкарпетками та брезентових капелюхів. Примруживши очі, Люк роздивлявся працюючих чоловіків. То була незвична картина. З голови до ніг їх вкривала вугільно-чорна пилюка, у якій піт, стікаючи грудьми, плечима та спинами, проробив яскраво-рожеві русла.

— То сажа й бруд із тростини. Її треба спалити, щоби мати змогу зрубати.

Арне нахилився і взяв два знаряддя, одне віддав Люку, а друге залишив собі.

— Це спеціальний мачете, — пояснив він, підкинувши в руці своє знаряддя. — Ним ти зможеш рубати тростину. — Арне вишкірився і з напускною легкістю продемонстрував, як це робиться, хоча насправді робити це було значно важче.

Люк поглянув на смертельну штуку у своїй руці. Вона була зовсім не схожою на ті мачете, якими користувалися на плантаціях Вест-Індії. Тутешній мачете розширювався в кінці великим трикутником, а не звужувався, як зазвичай, гостряком, а на одному з кінців леза мав загрозливого виду гак, схожий на півнячу шпору.

— Звичайний мачете замалий для тростини, що росте в північному Квінсленді, — пояснив Арне. — Ти переконаєшся, що це іграшка що треба. Не забувай гострити її — і хай щастить.

І подався до своєї ділянки, а Люк залишився стояти з мачете в руці, на мить розгубившись. Потім він стенув плечима і заходився працювати. А через кілька хвилин збагнув, чому цю працю звалювали на рабів та представників примітивніших рас, недостатньо розумних для того, щоб додуматися до легших шляхів заробляти собі на життя. «Це приблизно те ж саме, що й овець стригти», — подумав він із сарказмом. Нагнутися, рубонути, випрямитися, міцно вхопити неповоротке стебло з важкою кроною, долонями зчистити листки, кинути додолу в акуратну купку, а потім знову нагнутися, рубонути, випрямитися, кинути до купи…

Насадження тростини кишіли всілякими огидними та небезпечними істотами: щурами, сумчастими пацюками, тарганами, жабами, павуками, зміями, осами, мухами та бджолами. Тут було чимало живності, що мала здатність болюче кусатися або нестерпно жалити. Через це рубачі спочатку палили тростину, визнаючи за краще працювати з обсмаленими стеблами, аніж наражатися на небезпеки, що причаїлися в живих зелених заростях. Та навіть після спалення вони отримували укуси та порізи. Якби не чоботи, то ноги Люка були б у гіршому стані, ніж руки, хоча жоден рубач не користувався рукавицями. Річ у тім, що рукавиці уповільнювали роботу, а в цій справі час означав гроші. До того ж вдягати рукавиці вважалося серед рубачів чимось несолідним, ознакою зніженості та слабкості.

Коли сонце намірилося впасти за обрій, Арне оголосив зупинку роботи і підійшов до Люка подивитися, як той справлявся.

— Гей, чоловіче, у тебе непогано виходить! — гукнув він, схвально ляснувши Люка по спині. — Аж п’ять тонн. Для першого дня непогано.

До бараків було недалеко, але тропічна ніч впала так швидко, що коли вони дійшли до них, було вже темно. Вони скупчилися в спільній душовій, а потім, обмотавшись рушниками на таліях, понабивалися до бараків, де рубач-кухар, котрий чергував на кухні впродовж тижня, викладав на стіл гори страв, на приготуванні яких він знався найкраще. Того дня то був шніцель зі смаженою картоплею, булочки та пудинг із варенням. Робітники накинулися на страви, наче зграя голодних вовків, і жадібно зжерли все до найменшої крихти.

Обабіч довгого приміщення з гофрованого заліза тягнулися два ряди залізних нар, один напроти другого. Зітхаючи та клянучи тростину з винахідливістю, якій позаздрили б навіть погоничі, чоловіки падали голяка на простирадла з грубої невибіленої тканини, опускали протикомарну сітку — і мало не миттєво засинали, ледь видимі й безформні у своїх марлевих тентах.

Арне зупинив Люка.

— Дай-но погляну на твої руки. — Він уважно обдивився кровоточиві порізи, нариви та укуси. — Спочатку оброби їх антисептиком, а потім намасти оцією маззю. Ось тобі моя порада: змащуй руки кокосовою олією щовечора аж до скону. Маєш великі сильні руки, тож якщо твоя спина витримає, ти зможеш стати першокласним рубачем. За тиждень ти загартуєшся, і тоді не буде так боляче.

Кожен м’яз чудового Люкового тіла болів своїм власним болем; все, що він відчував, — це сильний біль, що мучив його, розтікшись по всьому тілу. Намастивши і замотавши руки, він розлігся на виділеному йому ліжаку, опустив протикомарну сітку з безліччю маленьких дірочок, що погано пропускали повітря, і заплющив очі. Якби він хоч трохи уявляв собі, що на нього чекає, то ніколи не став би витрачати сил на Меґі; вона перетворилася на збляклу, непотрібну та небажану ідею, покинуту на запиленій полиці далекого закутка його свідомості. Люк зрозумів, що поки він рубає тростину, його до неї не вабитиме.

Як і очікувалося, тиждень пішов у нього на те, щоб загартуватися та досягти того восьмитонного мінімуму, який вимагав Арне від членів своєї бригади. А потім Люк твердо вирішив перевершити Арне. Він хотів заробляти найбільшу частку грошей і, якщо можна, стати його партнером. Але більше за все йому хотілося, щоб на нього всі дивилися з такою ж побожністю, як і на Арне, бо Арне був чимось на кшталт божества: він зажив слави найкращого рубача в Квінсленді, а значить — і у світі. Коли суботнього вечора вони вирушили до міста, місцеві чоловіки змагалися наввипередки, хто більше виставить Арне пива та рому, а місцеві жінки вилися довкола нього, наче бджоли, що злетілися на мед. Між Люком та Арне було багато схожого. Обидва марнославні, вони були об’єктом жіночої цікавості та захоплення. Але на цікавості та захопленні все й закінчувалося. їм нічого було дати жінкам: вони все віддавали тростині.

Для Люка в цій роботі були краса та біль, відчути які він, здавалося, чекав усе своє життя. Нахилятися й випрямлятися в отому ритуальному ритмі було наче брати участь у таємничому обряді, незрозумілому простим людям. Бо, як учив його пильноокий Арне, той, хто виконував цю роботу на бездоганно, ставав привілейованим членом елітарного робітничого прошарку; він міг нести себе гордо, де б він не був, знаючи, що майже кожен зустрітий ним чоловік не витримав би й дня на тростиновому полі.

Король Англії був не кращим за нього, і король Англії глибоко шанував би його, якби знав. Суперпрофесійний рубач тростини міг із поблажливим жалем дивитися на лікарів, юристів, писак-газетярів та фермерів. Рубати цукрову тростину так, як рубає її жадібний до грошей білий чоловік, — ось найвище досягнення.

Він сидів на краю свого ліжка, відчуваючи, як наливаються міцні, наче линва, м’язи його рук, дивився на зашкарублі, вкриті шрамами долоні, красиві довгі ноги і тихо вишкірявся. Чоловік, який не лише примудрився призвичаїтися до вишкірявся роботи, а й полюбив її, був справжнім чоловіком. «Цікаво, чи зможе король Англії похвалитися тим самим», — подумав Люк.

* * *

Меґі побачилася з Люком аж через чотири тижні. Щосуботи вона пудрила липкий від поту ніс, вдягала гарне шовкове плаття — хоча від нижньої спідниці та панчіх довелося відмовитися, як від знарядь пекельних тортур, — і чекала на свого чоловіка, а той так і не з’являвся. Енн та Людді Мюллери нічого їй не казали, а спостерігали, як щонеділі її пожвавлення блякло, наче в театрі ліхтарі, коли над порожньою сценою опускається завіса. Не можна сказати, що вона його хотіла, ні; річ у тім, що він належав їй, чи вона належала йому — хтозна, як це краще висловити. Коли Меґі уявляла собі, що він навіть не думає про неї, поки вона тут чекає на нього днями й тижнями, жодної хвилини про нього не забуваючи, то гнів, приниженість, жаль та пригніченість переповняли її. Хоч із якою огидою вона згадувала б про оті дві ночі в готелі, Люк принаймні став її першим мужчиною; і тепер Меґі страшенно жалкувала, що в ту ніч скрикнула від болю — краще б вона язик собі відкусила! Ось де криється причина, ясна річ. Її біль та страждання відштовхнули Люка від неї і зруйнували його власне задоволення. Від люті на нього через байдужість до її страждань Меґі перейшла до каяття, а потім взагалі в тому, що сталося, стала винуватити одну себе.

На четверту неділю вона й не думала чепуритися, а поралася в кухні босоніж, у шортах та майці, готуючи гарячий сніданок для Людді та Енн — недоречно, але раз на тиждень можна потішити себе. Зачувши на тильних сходах кроки, Меґі відволіклася від бекону, що сичав на сковорідці, й мовчки витріщилася на великого волохатого чолов’ягу, що завмер на порозі. Люк? Невже це Люк? Здавалося, він якийсь нелюдський, наче з каменю витесаний. Але статуя перетнула кухню, цьомкнула її в щоку і всілася за стіл. Вона ж розбила в сковорідку яйця і поклала туди ще трохи бекону.

Увійшла Енн Мюллер, чемно всміхнулася, хоча внутрішньо аж скипіла від злості на Люка: «Нещасний, що ти собі дозволяєш? Як можна так довго залишати без уваги молоду дружину?!»

— Я рада, що ви згадали про дружину, — сказала вона. — Виходьте на веранду, сідайте з Людді та зі мною снідати. Люку, допоможіть Меґі принести яєчню з беконом. А підставку з грінками я якось у зубах принесу.

Людвіг Мюллер народився в Австралії, але його німецьке походження виразно давалося взнаки: м’ясисте червоне обличчя, нездатне впоратися з одночасним впливом сонця та пива, квадратна сива голова та блідо-блакитні прибалтійські очі. Йому та його дружині надзвичайно сподобалася Меґі і вони вважали, що їм поталанило з такою хатньою робітницею. Особливо вдячний був Людді, бачачи, як пожвавилася і повеселішала Енн відтоді, коли від них пішла ота золотоволоса ясноока дівчина.

— Як рубання, Люку? — спитав він, накладаючи собі в тарілку яєчню.

— Якщо я скажу, що мені подобається ця робота, ви повірите мені? — розсміявся Люк, доверху накладаючи собі в тарілку.

Розумний та проникливий погляд Людвіга зупинився на вродливому обличчі Люка, і він ствердно кивнув.

— Так, звісно, повірю. Бо, на мою думку, ви маєте відповідний темперамент та статуру. Вони дають вам змогу почуватися краще й впевненіше за інших чоловіків, відчувати над ними свою перевагу.

Прикутий до землі успадкованими полями цукрової тростини, віддалений від світу науки, і не маючи змоги обміняти перше на друге, Людді став палким дослідником людської натури, він читав товсті фоліанти в коштовних саф’янових обкладинках з іменами Фрейда та Юнга, Гакслі та Рассела на корінцях.

— Я була подумала, що ви вже ніколи не приїдете побачитися з Меґі, — мовила Енн, намащуючи грінку перетопленим маслом. Без холодильника це був єдиний спосіб зберігати масло в Хіммельхосі, але то було краще, аніж нічого.

— Річ у тім, що ми з Арне вирішили трохи попрацювати й по неділях. А завтра ми вирушаємо до Інгема.

— І це означає, що бідолашна Меґі не зможе часто з вами бачитись.

— Меґ мене розуміє. Так триватиме років два, не більше, до того ж влітку роботи у нас не буде. Арне каже, що тоді влаштує мене в Колоніальну цукроочисну компанію в Сіднеї, і тоді я зможу забрати Меґ із собою.

— А навіщо вам так тяжко працювати, Люку? — спитала його Енн.

— Та хочу назбирати грошей на власну ферму десь побіля Кайнуни. А хіба Меґ про це не казала вам?

— Боюся, наша Меґі не надто любить розповідати про особисте. Краще ви нам розкажіть, Люку.

Усі троє слухачів сиділи і з цікавістю спостерігали за зміною виразів на вольовому засмаглому обличчі, за блиском отих синіх-синіх очей; відтоді, як перед сніданком Люк з’явився, Меґі й слова не вимовила. А він все говорив та говорив про прекрасну країну поза межами Глушини: про пишну траву, про великих сірих австралійських журавлів, що елегантно дріботіли в пилюці єдиної в Кайнуні дороги, про тисячі й тисячі швидконогих кенгуру, про сухе й спекотне сонце.

— І незабаром великий шмат цього стане моєю власністю. Меґ вклала в цю справу трохи грошей, і при такій інтенсивності нашої праці на це піде років чотири-п’ять. Звісно, якщо задовольнитися скромнішим місцем, то цю мрію можна здійснити й швидше, але знаючи тепер, скільки я зможу заробити на рубанні тростини, маю спокусу рубати її трохи довше, щоб купити пристойний шмат землі. — Він подався вперед, обхопивши чашку з чаєм пошматованими численними шрамами руками. — Знаєте, якось я мало не перевершив особисту норму Арне! За один день я нарубав аж дванадцять тонн!

Людді аж присвиснув від щирого захвату, і вони з Люком заходилися обговорювати норми. А Меґі мовчки сьорбала міцний чорний чай без молока. Ой, Люку! Спочатку було рік-два, тепер чотири-п’ять, і хтозна, скільки років він назве наступного разу? Люку подобалося таке життя й така робота, годі сумніватися. Тож чи кине він її, коли настане час? І чи захоче? Зрештою, чи захоче вона сама чекати, щоб подивитися, що він робитиме? Мюллери — люди добросерді, тож вона не перепрацьовувала, але якщо жити без чоловіка, то краще вже на Дрогеді. За час перебування в Хіммельхосі вона жодного дня не почувалася по-справжньому добре: їсти їй не хотілося, вона страждала на жахливу діарею, її вперто переслідувала млявість, яку ніяк не вдавалося скинути з себе. Меґі, що звикла почуватися прекрасно, була не на жарт перелякана цією незрозумілою хворобою.

Після сніданку Люк допоміг їй помити тарілки і повів прогулятися до найближчого тростинового поля, без упину розповідаючи про цукрову тростину і як її рубають, як класно жити на свіжому повітрі, як багато класних хлопців у бригаді Арне, наскільки ця робота відмінна від стригальства і наскільки краща.

Вони розвернулися і пішли назад угору; Люк завів її до приємно прохолодної печери поміж палями будинку. Свого часу Енн перетворила це місце на теплицю: поставила вертикально секції теракотових труб різної довжини та ширини, заповнила їх ґрунтом і висадила сланкі та висячі рослини — орхідеї всіх кольорів та різновидів, папороті, кущі та екзотичні повзучі рослини. Земля в печері була м’яка й пахла деревною тирсою; з балок угорі звисали дротяні корзини з папоротями, орхідеями чи туберозами; з кори на палях росли якісь рогоподібні рослини, а попід трубами — десятки яскравих пишних бегоній. Це був улюблений закуточок Меґі, єдине, що в Хіммельхосі подобалося їй більше, аніж на Дрогеді. Бо на Дрогеді неможливо було виростити стільки всього на такій маленькій ділянці — бракувало вологості у повітрі.

— Скажи, тут гарно, еге ж, Люку? Як гадаєш, може, через два роки роботи отут ми зможемо орендувати мені будиночок? Мені страх як хочеться, щоб у мене теж був отакий куточок.

— А навіщо, заради Бога, тобі жити одній в орендованому будинку? Це ж не Джилі, Меґ; тут жінка, що живе сама, не може почуватися у повній безпеці. Тобі набагато краще буде тут, повір мені. Невже тобі тут не подобається?

— Подобається — але не більше, аніж може подобатися життя в чужому будинку.

— Послухай-но, Меґ, тобі доведеться вдовольнитися тим, що є, допоки ми не переберемося на захід. Ми не можемо циндрити гроші на оренду будинку, де ти жила б, як цариця, і при цьому заощаджувати. Ти мене зрозуміла?

— Так, Люку.

Люк так розсердився, що навіть не зробив того, що хотів зробити, коли вів її сюди, — поцілувати. Натомість він жартівливо ляснув її по сідниці, але удар цей вийшов аж надто болючим, щоб назвати його жартівливим. І подався дорогою до велосипеда, якого він притулив до дерева. Щоб побачитися з нею, він двадцять миль крутив педалі, аби тільки не витрачати грошей на моторний вагон та автобус, і це означало, що йому доведеться тепер педалювати двадцять миль назад.

* * *

Прийшов і пішов січень — найлегший місяць для рубачів цукрової тростини, але Люка й близько не видно було. За сніданком у домі Мюллерів він промимрив, що візьме Меґі до Сіднея, та натомість поїхав до Сіднея з Арне, але без неї. Арне був холостяком і мав тітку, яка мешкала у будинку в Розелі на відстані пішої прогулянки до КЦК — Колоніальної цукроочисної компанії (Яка зручність! Можна на трамваї зекономити!). За отими товстелезними бетонними стінами, що вивищувалися, наче фортеця на пагорбі, рубач із потрібними зв’язками міг знайти собі роботу. Люк та Арне підтримували себе у доброму фізичному стані, вантажачи мішки з цукром, а у вільний час плавали та займалися серфінгом.

А Меґі залишалася в Данглоу з Мюллерами. Рясно потіючи, вона пережила мокрий сезон — так називався сезон мусонних дощів. Сухий сезон тривав із березня до листопада, у цій частині континенту він був не такий вже й сухий, але, порівняно з мокрим, це був рай. Під час мокрого сезону небеса розверзалися і блювали водою, але не постійно, а час від часу; у перерві між потопами земля парувала, і з тростини, ґрунту, джунглів та пагорбів здіймалися великі хмарини білої пари.

Час ішов, і Меґі тужила за Дрогедою. Вона пересвідчилася, що північний Квінсленд ніколи не стане їй домівкою. Передусім, їй не підходив клімат, мабуть, через те, що більшу частину життя вона провела в сухому повітрі. А ще Меґі зненавиділа самотність, непривітність та відчуття безжальної й невідступної млявості та апатичності. Вона зненавиділа розмаїття комах та рептилій — гігантських жаб, тарантулів, тарганів та пацюків, які перетворювали кожну ніч на судний день; здавалося, ніщо не могло втримати цих істот поза межами будинку, і вони страшенно лякали її. Вони були такі великі, такі агресивні, такі голодні! А найбільше зненавиділа вона нужник, по-тутешньому «данні» — слово, що було зменшувальною формою назви міста Данглоу, і це стало невичерпним джерелом саркастичного натхнення місцевих мешканців. Відвідини нужника-«данні» призводили до конвульсій у животі, бо через небезпеку тифу та шлункової лихоманки про вигрібні ями в такому вологому і спекотному кліматі не могло бути й мови. Тому місцевий «данні» — обсмолений жерстяний бак, який жахливо смердів, а наповнюючись, кишів огидними хробаками та не менш огидними личинками, — раз на тиждень прибирали і замінювали на інший, але одного разу на тиждень було замало.

Усе єство Меґі бунтувало проти мовчазного визнання місцевими мешканцями цього нормальним; ніколи вона не змириться з цим жахом, навіть якщо їй усе життя доведеться прожити в північному Квінсленді! І їй прийшла похмура думка, що, можливо, доведеться прожити тут усе життя, або принаймні поки Люк постаріє і кине рубати тростину. Хоч як би Меґі не тужила за Дрогедою, вона була надто гордою, щоби зізнатися родині про те, що чоловік ігнорував її; радше вона змириться з цим довічним ув’язненням, аніж зізнається у цьому — наказала Меґі сама собі з лютою злістю.

* * *

Минали місяці, минув рік, і поволі наближався кінець другого року. Лише незмінна доброта Мюллерів тримала Меґі в Хіммельхосі, хоча вона намагалася вирішити свою дилему. Якби вона написала Бобу, щоб той вислав грошей на поїздку додому, він зробив би це негайно, переказавши гроші телеграфом, але бідолашна Меґі не наважувалася розповісти родині, що Люк залишив її без копійчини. Бо розповівши про це, вона б мала залишити Люка назавжди, а Мегі ще не була готова до такого кроку. Усе в її вихованні поєдналося в таємній змові проти наміру покинути свого чоловіка: віра у святість шлюбної обітниці, сподівання на дитину, становище Люка як її чоловіка та володаря долі. Було і те, що пояснювалося її особистою вдачею: ота вперта незламна гординя та невиразне відчуття, що все так склалося з її вини, а не лише через провину Люка. Якби в ній не було якоїсь прихованої вади, то Люк повівся б інакше.

За півтора року заслання Меґі бачилася з Люком шість разів, і часто думала, хоча й ніколи не чула про таку річ, як гомосексуалізм, що краще б Люк оженився на Арне, бо він постійно жив із ним і полюбляв його компанію. Вони стали повноцінними бізнесовими партнерами і переміщалися туди-сюди вздовж тисячо-мильного узбережжя, прямуючи туди, де починався сезон рубання цукрової тростини. Вони ніби жили лише для того, щоб працювати. Коли ж Люк таки приїздив на побачення, то не прагнув фізичної близькості, а сидів годину-дві, теревенячи з Мюллерами, потім виводив дружину на прогулянку, по-дружньому цілував — і знову надовго зникав.

Усі троє — Меґі, Людді та Енн — свій вільний час проводили за читанням. Хіммельхох мав бібліотеку значно більшу за ті жалюгідні кілька полиць на Дрогеді; вона містила книги набагато розумніші та набагато непристойніші, й Меґі читаючи їх, відкрила для себе чимало нового.

Якось у червневу неділю 1936 року до Хіммельхоху заявилися Люк та Арне, вкрай задоволені собою. За їхніми словами, вони приїхали, щоб влаштувати їй справжнє свято — повезти її на кейлі, що гельскою мовою означало вечірку з музикою й танцями.

На відміну від загальної тенденції етнічних груп в Австралії до розосередження та асиміляції, щоби стати просто австралійцями, різні народи на півострові, що на півночі Квінсленду, суворо дотримувалися своїх традицій, і тут населення загалом складали чотири групи: китайці, італійці, німці та шотландці з ірландцями. Тому на кейлі приїздив кожен шотландець, хоч як би далеко він не жив.

На превеликий подив Меґі, Люк та Арне були вдягнені в чоловічі спідниці-кільти; коли ж вона отямилася і перевела дух, то дійшла висновку, що в цих спідницях Люк та Арне мають розкішний вигляд. Ніщо не сидітиме на справжньому чоловікові більш по-чоловічому, аніж спідниця-кільт, бо коли мужчина йде широкими чіткими кроками, вона красиво розвівається численними складками позаду і залишається непорушною спереду, де висить, захищаючи пах, шкіряна сумка хутром назовні, а з-під краю, що доходить до колін, видніються сильні красиві ноги в панчохах із діамантовими застібками та черевиках із пряжками. Надворі було надто жарко для пледу та куртки, і чоловіки задовольнилися білими сорочками, розстебнутими до половини грудей та закоченими вище ліктів рукавами.

— А, між іншим, що таке кейлі? — спитала Меґі, коли вони вирушили в дорогу.

— Гельською це означає збори, шумне збіговисько.

— Заради Бога, навіщо ви вдягнули кільти?

— Без них нас туди не пустять, а ми вже зажили слави на всіх кейлі від Брісбена до Кернса.

— Та невже? А мені гадалося, що ви рідко десь буваєте, бо навіть уявити не можу, що Люк спромігся відкласти грошей на кільт. Чи не так, Арне?

— Чоловік має право інколи розслабитися, — ухильно відказав Люк, немов виправдовуючись.

Кейлі проводився у великій, схожій на сарай, хирлявій халупі посеред мангрових боліт, що скупчилися, немов гнійники, біля гирла Данглоу-ривер. «Ну й огидні ж запахи у цих краях!» — розпачливо подумала Меґі, морщачи носа від іще одного неописанно огидного амбре. Меляса, пліснява, нужники, а тепер ще й мангрові болота. Тут усі міазми морського узбережжя сполучилися в єдиний сморід.

Ясна річ, кожен чоловік, що заходив до сараю, мав на собі кільт; коли ж вони увійшли і Меґі озирнулася, то збагнула, наскільки жалюгідно-сірою почувається пава біля сліпучо-розкішного павича-самця. Жінок затьмарили чоловіки, що їх майже не було видно, і на пізніших стадіях вечірки це враження лише посилилося.

Двоє дудців на волинці в картатих шотландських накидках зі складним візерунком на загальному світло-блакитному тлі, стояли на хиткому помості й синхронно вигравали веселу танцювальну мелодію; їхнє світло-жовте волосся стояло дибки, а розпашілими обличчями стікав рясний піт.

Кілька пар танцювали, але загалом діяльність зосереджувалася довкола групи чоловіків, які роздавали склянки з напоєм, вочевидь, з шотландським віскі. Меґі затиснули у куток разом із кількома іншими жінками, які, здавалося, цілком задовольнялися своєю роллю захоплених глядачів. Жодна жінка не мала на собі картатої накидки; шотландські жінки не носять кільтів, лише картаті пледи, а спека стояла така, що про накидки з важкої щільної матерії навіть думати не хотілося. Тому жінки були вдягнені у звичні неоковирні бавовняні шмати у стилі мешканців півночі Квінсленду, принижено обвислих на тлі розкішних чоловічих спідниць. Там були яскраві червоно-білі кільти клану Мензі, жваві чорно-жовті кольори клану Маклеодів із Льюїса, блакитно-червоні клітинки клану Скене, яскравий і складний візерунок клану Огільві, приємні для ока червоні, сірі та чорні клітини клану Макферсонів. Люк у кільті клану Макнілів, Арне — у картатій спідниці клану Сассенак доби короля Якова. Просто прекрасно!

Люка та Арне тут всі, вочевидь, знали і любили. «Скільки ж разів приходили вони сюди без неї? І що змусило їх привести її сюди саме сьогодні?» Меґі зітхнула і прихилилася до стіни. Решта жінок із цікавістю розглядали її, особливо придивлялися вони до обручки на її руці; Люк та Арне були об’єктами захопленої уваги жіноцтва, вона ж була об’єктом жіночих заздрощів. «Цікаво, що скажуть вони мені, коли дізнаються, що отой високий чорнявий красень, який, між іншим, є моїм чоловіком, бачився зі мною лише двічі за останні вісім місяців і жодного разу не затягнув мене до ліжка? Лишень погляньте на цю солодку парочку! На цих бундючних хлюстів, що зображають із себе шотландських горців! До речі, жоден із них не є шотландцем, а кільти вони начепили лишень для того, щоби бути в центрі уваги. Та вони ж наче двійко імпозантних шахраїв! Ці типи такі самозакохані, що їм нічия любов і не потрібна».

Опівночі жінок загнали попід стіни; дудці заграли «Оленячі роги» — і тут розпочалися справжні танці, всерйоз. Усю решту життя Меґі, зачувши звуки волинки, завжди подумки переносилася до цього сараю. Навіть звичайний помах кільта відразу ж породжував у пам’яті ці незабутні спогади: чарівне, немов уві сні, злиття звукових та зорових образів; все це поєднувалося у спогади такі пронизливі, настільки чарівні, що вони назавжди закарбувалися в пам’яті.

Схрещені мечі опинилися на підлозі; двоє чоловіків у кільтах клану Макдональдів зі Сліту підняли над головами руки і, помахуючи кистями, наче балетні танцівники, надзвичайно серйозно, немов наприкінці танцю вістря мечів мали встромитися їм у груди, елегантно пішли танцем крізь, поміж та посеред клинків.

Раптом легку й граціозну мелодію волинки прорізав високий пронизливий вереск; дудці заграли «Всі шотландці Закордоння», мечі вмить попіднімали з долівки, і кожен чоловік у кімнаті кинувся у вир танцю; їхні руки з’єднувалися й роз’єднувалися, а кільти змахували й опускалися в такт музиці. Хороводи, шотландський танець стратспей, флінги — усе це вони танцювали, весело поблискуючи пряжками і гупаючи ногами по дощатій підлозі так, що попід стелею котилася луна. Щоразу, коли ритм танцю змінювався, хтось закидав назад голову і видавав отой верескливий крик-завивання, який відразу ж підхоплювали інші охочі й сильні горлянки. А жінки, всіма забуті, стояли й дивилися.

Кейлі завершився аж близько четвертої ранку; але надворі їх чекала не терпка прозорість місцевості Блер-Атол у центральній частині штату Квінсленд або шотландського острова Скай, а непроглядна заціпенілість тропічної ночі; великий важкий місяць насилу волочився неозорими пустинними небесами, а над усім панували всепроникні міазми мангрових боліт. А коли Арне садовив їх у свій старий чахоточний «форд», останньою мелодією, яку почула Меґі, була «Квіти лісові», якою зазвичай музики заохочували гостей розходитися по домівках. Домівка… А де її домівка?

— Ну як — сподобалося? — спитав її Люк.

— Мені сподобалося б там іще більше, якби я мала можливість потанцювати, — саркастично відказала Меґі.

— Де, на кейлі? Забудь про це, Меґ! Тільки чоловіки мають право танцювати на кейлі, тож ми ще й поблажливо поставилися до вас, жінок, взагалі дозволивши вам танцювати.

— У мене таке враження, що все хороше й приємне роблять виключно чоловіки.

— Що ж, вибач! — мовив Люк крізь зуби. — Я думав, що, може, тобі шампанського захочеться попити, тому й взяв із собою. Хоча й не мусив тебе брати, між іншим! А якщо ти не будеш вдячною, то більше взагалі не візьму.

— Бачу, ти й не збираєшся цього робити, — сказала Меґі. — Бо не хочеш впускати мене до свого життя. Я багато чого побачила й зрозуміла за останні кілька годин, але не думаю, що саме це ти збирався мені показати. Тобі буде дедалі важче дурити мене, Люку. Мені обрид ти, обридло життя, яким я живу, мені обридло все!

— Т-с-с-с-с! — засичав він, не бажаючи скандалу. — Ми ж не самі!

— Тоді заявляйся до мене сам-один! — відрізала вона. — Коли востаннє я мала можливість побачити тебе довше кількох хвилин?

Арне зупинив авто біля підніжжя пагорба Хіммельхох і співчутливо вишкірився на Люка.

— Нумо, друже, — підбадьорив він. — Проведи її, а я тут почекаю. Не поспішай.

— Я цілком серйозно, Люку! — заявила Меґі, щойно вони опинилися подалі від Арне. — Навіть найбезневинніша істота починає огризатися, якщо її доведуть до краю, ти чуєш мене, Люку?! Знаю, я обіцяла коритися тобі, але ж і ти обіцяв кохати й плекати мене, тож ми з тобою — брехуни! Я хочу додому, на Дрогеду!

Люк відразу ж згадав про дві тисячі фунтів щорічно, які більше не надходитимуть на його рахунок.

— Ой, Меґ! — безпорадно мовив він. — Слухай-но, люба, так не триватиме довіку, клянуся! А цього літа я неодмінно візьму тебе з собою до Сіднея, слово О’Ніла! У будинку, яким володіє тітка Арне, невдовзі звільняється квартира, і ми зможемо пожити там три місяці й чудово порозважатися! Потерпи зі мною ще рік на рубанні цукрової тростини, а потім ми придбаємо ферму і осядемо, гаразд?

Місяць освітив його обличчя; воно здалося їй щирим, засмученим, стривоженим і покаянним. І дуже схожим на обличчя Ральфа де Брикасара.

— Гаразд, — погодилася Меґі. — Іще один рік. Але не забувай про обіцянку забрати мене до Сіднея, Люку!

12

Раз на місяць Меґі слухняно писала Фіоні, Бобу та хлопцям листа, сповненого описів півночі Квінсленду, незмінно гумористичного, де й натяку не було про чвари між нею та Люком. Знову ота гординя. Меґі привчила мешканців Дрогеди до думки, що Мюллери — це добрі приятелі Люка, у яких вона тимчасово жила через те, що чоловіку доводилося багато подорожувати у справах. У кожному слові, яке вона писала про це подружжя, відчувалася щира симпатія, тому ніхто на Дрогеді й не думав непокоїтися. Тільки горювали, що Меґі жодного разу не приїхала додому. Але як вона розкаже рідним про гроші, якщо разом із цим доведеться зізнатися, що для неї шлюб із Люком О’Нілом обернувся нещастям?

Зрідка вона наважувалася вставити начебто випадкове запитання про єпископа Ральфа, а Боб іще рідше переказував їй ті скупі відомості про єпископа, які дізнався від Фіони. Але одного разу прийшов лист, майже повністю присвячений Ральфу де Брикасару.

«Одного дня він ні з того ні з сього заявився до нас, як сніг на голову, — йшлося у листі Боба. — Він був трохи засмучений і пригнічений. Мушу сказати, його вбила звістка, що тебе нема на Дрогеді. Мало не сказився од злості, що ми не повідомили йому про тебе та Люка, та коли мама сказала, що тебе якась муха вкусила, і ти не захотіла, щоб він про це дізнався, єпископ замовк і більше про це і слова не сказав. Але мені здалося, що він скучив за тобою більше, аніж за будь-ким із нас, і, на мою думку, це цілком природно, бо ти провела з ним більше часу, аніж решта нас, а він, здається, завжди ставився до тебе, як до своєї меншої сестрички. Бідолаха, він походжав туди-сюди, немов очікував, що ти звідкись вигулькнеш зненацька. Ми й фотографій йому ніяких не показували, та я й не подумав навіть, аж поки він не спитав; дивно, що ти не маєш жодного весільного фото. Він спитав, чи народилися в тебе діти, а я відповів, що навряд чи. Ти ж поки що не маєш дітей, Меґі, я правду кажу? Скільки це ти вже одружена? Скоро два роки? Та мабуть, бо скоро липень. Час не йде, а летить, як то кажуть. Сподіваюся, що невдовзі в тебе з’являться діти, і мені здається, що єпископ зрадіє цій новині. Я запропонував йому дати твою адресу, але він сказав, що не треба. Сказав, що немає сенсу, бо на деякий час він вирушає до Афін, що у Греції, разом із тим архієпископом, на якого він працює. Якесь суто макаронницьке прізвище чотири ярди завдовжки, тому я його й не запам’ятав. Уяви, Меґі, вони полетять туди літаком! їй-бо! Як би там не було, але, дізнавшись, що тебе на Дрогеді немає і тому побачитися з тобою йому не вдасться, єпископ надовго не затримувався — трохи поїздив верхи, щодня служив службу, а через шість днів поїхав».

Меґі відклала листа. Він дізнався, він дізнався! Нарешті він дізнався. Що ж він про це подумав, чи дуже засмутився? І навіщо він підштовхнув її до заміжжя? Бо від цього нікому не стало краще. Вона не полюбила Люка і вже ніколи не полюбить. Він був не більш, ніж замінником, сурогатом, чоловіком, від якого вона могла народити дітей, схожих за типом на тих, яких вона могла народити від Ральфа де Брикасара. Господи, ну й влипла ж я!

* * *

Архієпископ ді Контіні-Верчезе визнав за краще зупинитися в мирському готелі, аніж у помешканні, яке запропонувала йому православна церква в Афінах. Його місія була делікатною і досить важливою; давно назріли питання, які слід обговорити з архієпископами грецької православної церкви, бо Ватикан мав більшу схильність до грецької та російської православних церков, аніж до протестантських. Зрештою, православ’я було схизмою, а не єрессю; і єпископи православної церкви, як і єпископи церкви католицької, напрямки походили від Святого Петра.

Архієпископ ді Контіні-Верчезе знав, що призначення на цю місію було випробуванням його дипломатичних здібностей, сходинкою до вищої посади у Римі. І знову йому допоміг його талант до іноземних мов: саме вільне володіння грецькою повернуло ситуацію на його користь. І щоб забрати його з Австралії, римські керманичі навіть літак за ним послали.

Не могло бути й мови, щоб він не взяв із собою єпископа де Брикасара, бо з роками дедалі більше покладався на цього дивовижного чоловіка. Мазарині, такий собі кардинал Мазарині! Його Святість захоплювався кардиналом Мазарині більше, аніж кардиналом Ришельє, тому таке порівняння означало надзвичайно високу оцінку. Ральф уособлював усе те, що Церква цінувала у своїх керівниках високого рангу. Його теологія була консервативною, мораль також; розум швидким і проникливим, його обличчя ніколи не виказувало, що відбувається за його фасадом; а ще єпископ Ральф мав рідкісну й елегантну здатність бути приємним для тих із ким він був, незалежно від того, любив він цих людей чи ненавидів, погоджувався з ними чи розходився в думках. Підлабузником він не був, він був дипломатом. І якщо до нього постійно привертати увагу найвищої ватиканської ієрархії, то єпископ Ральф неодмінно підніметься до високого церковного рангу. І це буде в інтересах його світлості ді Контіні-Верчезе, бо він не захоче втрачати контакту з його святістю де Брикасаром.

Було жарко, але після вологої спеки Сіднея сухе афінське повітря не надто дошкуляло єпископу Ральфу. Швидким кроком, як завжди в черевиках, бриджах та сутані, він здолав кам’янистий підйом до Акрополя, пройшов крізь похмуру монументальну арку Пропілон, проминув Ерехтейон, піднявся слизькою грубою бруківкою до Парфенону і рушив до стіни позаду нього.

Там він зупинився і поглянув через біле місто на мальовничі пагорби та вражаюче чисту блакить Егейського моря; вітер куйовдив його чорні кучері, злегка торкнуті сивиною на скронях.

Під ним розлігся афінський район Плака з кав’ярнями на дахах будинків, із численними представниками богеми та великим амфітеатром, що приліпився до схилу пагорба. Вдалині виднілися римські колони, форти хрестоносців та венеціанські замки, але жодного сліду турків і близько не було. Які дивні люди, ці греки. Так ненавидіти народ, що панував над ними сімсот років, що після звільнення не залишили жодної мечеті або мінарету! Така древня країна, з такою багатою історичною спадщиною. Його предки нормани були варварами в хутряній одежі, коли Перикл вдягнув вершину цього пагорба в мармур, а Рим був усього-на-всього задрипаним селом.

Лише тут, на відстані одинадцяти тисяч миль, зміг він спокійно подумати про Меґі, не відчуваючи бажання розплакатися. Хоча і тепер далекі пагорби трохи затуманилися перед його очима, перш ніж він встиг опанувати емоції. Як він може її винуватити, коли сам сказав їй так вчинити? Він розумів, чому Меґі не хотіла, щоб він дізнався про її заміжжя: вона не бажала, щоб він познайомився з її новим чоловіком, або ж не бажала, щоб Ральф де Брикасар став частиною її нового життя. Звісно, він припускав, що вона житиме зі своїм судженим, якщо не в Джилленбоуні, то на самій Дрогеді, де їй буде і комфортно, і безпечно. Але вдумавшись ретельніше, він збагнув, що це останнє, чого хотілося б Меґі. Ні, вона змушена була податися геть, і допоки вона та отой Люк О’Ніл будуть разом, Меґі ніколи не повернеться додому. Боб розповів, що Меґі та Люк відкладають гроші на купівлю маєтності на заході Квінсленду, і ця новина прозвучала для Ральфа де Брикасара як похоронний дзвін.

Та чи щаслива ти, Меґі? Чи за того ти вийшла заміж? Чи кохаєш ти отого Люка О’Ніла? Що ж він за чоловік такий, якщо зміг відвернути тебе від мене до себе? Що особливого було в скотареві, який сподобався тобі більше за Інока Девіса, Ліема О’Рурка чи Алестера Макквіна? Може, я питаю це тому, що не знав його особисто і тому не зміг порівняти з рештою? Чи ти зробила це для того, щоб помучити мене, щоб у такий спосіб «віддячити» мені? А чому в тебе дітей нема? Що не так із цим суб’єктом, який мандрує туди-сюди, як бродяга, а тебе залишає у своїх приятелів? Не дивно, що в тебе немає дітей, бо він не залишається з тобою надовго. Чому, Меґі, чому? Навіщо ти вийшла заміж за отого Люка О’Ніла?

Обернувшись, єпископ Ральф попрямував назад: спустився до Акрополя і пішов жвавими вулицями Афін. На ринках під відкритим небом довкола вулиці Еврипіда священик трохи затримався, з цікавістю розглядаючи людей, величезні кошики з кальмарами та рибою, що вже трохи засмерділися на сонці, овочі та розцяцьковані капці, викладені поруч; його звеселили жінки, які відверто й безсоромно воркували та охали, забачивши його, — виховання та культура тут дуже відрізнялися від його власної, пуританської. Якби їхній неприхований захват був хтивий (інше слово не спало йому на думку), то він страшенно б знітився, але він сприймав його в тому дусі, в якому його висловлювали — як визнання його непересічної фізичної привабливості.

Готель — дуже дорогий та розкішний — розташовувався на площі Омонія. Архієпископ ді Контіні-Верчезе сидів у кріслі біля балкону мовчки і про щось роздумував; коли до номера увійшов єпископ Ральф, він повернув голову і всміхнувся.

— Саме вчасно, Ральфе. Я хотів би помолитися.

— А я гадав, що все владналося. Виникли якісь ускладнення, ваша милість?

— Не те, про що ви подумали. Сьогодні я отримав листа від кардинала Монтеверді, в якому він виклав побажання Його Святості.

Єпископ Ральф відчув, як напружилися і заціпеніли його плечі, як химерно закололо у нього попід вухами.

— Розкажіть мені.

— Як тільки ці перемовини скінчаться — а вони, фактично, вже скінчилися — я маю вирушити до Рима. Там мене мають благословити скуфією кардинала, і я продовжу працювати у Римі під прямим керівництвом Його Святості.

— В той час, як я…

— В той час, як ви станете архієпископом де Брикасаром і повернетеся до Австралії, щоб замістити мене на посаді папського посланця.

Поколювання шкіри навколо вух змінилося раптово спалахнулим темно-червоним рум’янцем; голова гойднулася і пішла обертом. Він, не італієць, матиме честь набути статусу папського посланця! Це нечувано! Може, йому й справді судилося стати кардиналом де Брикасаром!

— Звісно, спочатку ви пройдете курс навчання та інструктаж у Римі. На це піде приблизно півроку, і впродовж цього часу я буду поруч із вами, поступово знайомлячи вас із тими, кого я вважаю своїми друзями. Я хочу, щоб вони краще узнали вас, бо прийде час, Ральфе, коли я пошлю за вами, щоб ви стали моїм помічником у Ватикані.

— Навіть не знаю, як вам віддячити, ваша милість! Ця велика можливість випала мені завдяки вам.

— Дякувати Богові, я достатньо розумний, щоб побачити людину, яка є надто здібною, щоб марнувати свої сили в провінції, Ральфе! А тепер станьмо на коліна й помолімося. Бог милостивий.

Його чотки та молитовник лежали поруч на столі; єпископ Ральф простягнув тремтячу руку за чотками і збив молитовник на підлогу. Той упав і розкрився посередині. Архієпископ, який стояв ближче, підняв молитовник і з цікавістю поглянув на брунатний, тоненький, як тканина, предмет, що колись був трояндою.

— Як дивовижно! Навіщо ви це зберігаєте? Це згадка про вашу домівку, чи, може, про вашу матір?

Очі, які бачили наскрізь кожну хитрість і кожну нещирість, поглянули на Ральфа впритул, і він не встиг приховати ані своїх почуттів, ані побоювання.

— Ні, — скорчив він гримасу. — Мені не потрібен спогад про матір.

— Але, вочевидь, цей предмет має для вас важливе значення, інакше б ви не зберігали його так любовно в найдорожчий для вас книзі. Про що він каже?

— Про любов таку ж чисту, як моя любов до Бога, Вітторіо. І він робить цій книзі лише честь.

— Я так і думав, бо я вас знаю. Але ця любов, вона ставить під загрозу вашу любов до Церкви?

— Ні. Саме заради Церкви я відмовився від неї, саме заради Церкви я завжди від неї відмовлятимуся. Але я залишив це кохання так далеко, що більше ніколи не зможу до нього повернутися.

— Нарешті я зрозумів вашу печаль! Любий Ральфе, це не так погано, як вам здається, правду кажу вам. Ця любов житиме у вас, щоб робити велике добро багатьом людям, і багато людей віддаватимуть вам свою любов. А вона, чия любов зберігається у такій тендітній та крихкій згадці, ніколи не жалкуватиме. Бо ви зберегли свою любов — разом із цією трояндою.

— Я думаю, що вона цього не розуміє.

— Е, ні, розуміє. Якщо ви її так кохали, тоді вона достатньо жіночна, щоб зрозуміти. Інакше ви забули б про неї і давно викинули б оцю реліквію.

— Бували часи, коли лише довгі години, проведені навколішки у молитвах, втримали мене від того, щоб покинути посаду й податися до неї.

Архієпископ підвівся з крісла і став навколішки біля свого друга; цього прекрасного чоловіка він любив так, як мало кого, окрім Бога та Церкви, які для нього були нероздільними.

— Ви не зробите цього, Ральфе, і ви це чудово розумієте. Ви належите Церкві, завжди належали і будете належати. Це ваше істинне покликання. А тепер помолімося, і я додам цю троянду до моїх молитов на всю решту мого життя. На нашому шляху до вічного життя наш любий Бог шле нам багато печалей і багато болю. І ми мусимо навчитися зносити його, так само, як навчилися ви.

* * *

Наприкінці серпня Меґі отримала листа від Люка, в якому він сповіщав, що перебуває в шпиталі Таунсвіля з хворобою Вейля, але небезпека минула, і він невдовзі випишеться.

«Тому, здається, нам не доведеться чекати до кінця року на нашу святкову відпустку, Меґ. Я не зможу повернутися до тростини, допоки не відновлюся на сто відсотків, а найкращий спосіб зробити це — добряче відпочити. Тому десь за тиждень я приїду і заберу тебе. Ми з’їздимо на озеро Ікем, що на Атертонському плоскогір’ї на тиждень-два, щоб я набрав там форму для подальшої роботи».

Меґі повірити в це не могла, і довго вирішувала, хоче вона бути з ним чи ні тепер, коли для цього підвернулася нагода. Хоча душевний біль вщухав значно довше, аніж біль тілесний, спогади про оті жахливі пошлюбні тортури в готелі давно вивітрилися з її пам’яті і втратили свою лячну паралізуючу силу, а з книжок, які відтоді їй випало прочитати, Меґі зрозуміла, що багато в чому та проблема спричинена її та Люковою необізнаністю. «Любий Боже, благаю, зроби так, щоб ця відпустка подарувала мені дитину!» Якби вона мала дитину, їй було б кому віддати свою любов і життя стало б для неї легшим. Енн буде не проти того, щоб у домі була дитина, навпаки — їй сподобається. І Людді теж. Вони сотні разів казали їй про це, сподіваючись, що колись Люк приїде надовго і скрасить безрадісне, позбавлене любовних утіх, життя своєї дружини.

Коли Меґі розповіла їм про лист, вони зраділи, але в розмовах поміж собою висловлювалися скептично.

— Ясно як Божий день, що той негідник неодмінно знайде привід, щоб поїхати туди без неї, — сказала Енн своєму чоловіку.

Люк десь роздобув авто і забрав Меґі рано-вранці. Він був худий, виснажений, із жовтуватим обличчям, немов його замаринували. Перелякана й прикро вражена Меґі подала чоловікові свою валізу і сіла поруч із ним в авто.

— А що таке хвороба Вейля, Люку? Ти сказав, що тобі нічого не загрожує, але, бачу, ти справді хворів.

— Та це така собі інфекційна жовтуха, на яку рано чи пізно хворіють майже всі рубачі тростини. Її переносять тростинові пацюки, і вона потрапляє до організму людини через поріз або садно. Я маю міцне здоров’я, тому переніс цю хворобу значно легше за багатьох. Ескулапи кажуть, що невдовзі я буду здоровий, як огірочок.

Дорога, що звивалася глибокою ущелиною, зарослою джунглями, вела в глиб материка, унизу гуркотіла несамовита повноводна річка, а в одному місці перед ними, мало не поперек дороги, виник прекрасний водоспад, який із гуркотом виливався у річку звідкись згори. І вони проїхали між стрімчаком та падаючою водою у мокру блискучу арку, що грала фантастичним світлом та тінями. Меґі з Люком піднімалися угору, і повітря ставало помітно прохолоднішим, витончено-свіжим; Меґі вже й забула, що в прохолодному повітрі почувається значно краще. Над ними нависали джунґлі — такі густі й непроникні, що ніхто й ніколи не наважувався туди увійти. Загалом невидимі під вагою густих повзучих рослин та лоз, що звисали від верхівки одного дерева до верхівки другого, джунґлі безперервні й безкінечні були схожі на накинуте на ліс обширне покривало зеленого оксамиту. Під кронами погляд Меґі час від часу падав на прекрасні квіти та дивовижних метеликів, велике колесоподібне павутиння з непорушно завмерлими в центрі елегантними павуками, казкові гриби, що приліпилися до вкритих мохом стовбурів, помічала вона і птахів із червоними або світлими довгастими хвостами.

Озеро Ікем розляглося на вершині плоскогір’я, ідилічний куточок неторкнутої природи. До того як впала ніч, вони вийшли на веранду свого пансіону, щоб помилуватися непорушною водою озера. Меґі хотілося побачити велетенських плодоїдних кажанів-криланів, яких іще називали летючими лисицями, що, мов передвісники біди, описували у повітрі кола і вирушали туди, де можна було знайти поживу. На вигляд вони були потворні й огидні, але насправді — винятково боязкі, миролюбні істоти. У тому, як вони великими пульсуючими зграями рухалися у червонястому вечірньому небі, було щось чарівливе; Меґі ніколи не упускала можливості поспостерігати за ним із веранди в Хіммельхосі.

То було небесне блаженство — пірнути в м’яке прохолодне ліжко і не лежати непорушно, поки місце під тобою просякне потом, а потім обережно перекочуватися на інше місце, знаючи, що попереднє не встигне висохнути. Люк витягнув зі своєї валізи великий коричневий пакунок, видобув звідти жменю маленьких кругляшків і розклав на туалетному столику біля ліжка.

Меґі взяла один і уважно оглянула.

— Що це таке, заради Бога?

— «Привіт із Франції» — презерватив. — Люк вже забув про своє рішення два роки тому не казати Меґі про те, що він вживав заходів для запобігання вагітності. — Його я надіну на себе, перед тим, як в тебе увійду. Інакше трапиться дитина, а ми не можемо цього дозволити собі, поки не купимо власної маєтності. — Люк сидів голяка скраю ліжка, такий худючий, що випиналися кістки. Але його блакитні очі світилися. Він торкнувся руки Меґі, в якій вона тримала кондом. — Чекати недовго, Меґ, ми майже досягли свого, майже досягли! Клянуся — ще п’ять тисяч фунтів — і ми зможемо придбати найкращу землю, яка є на захід від Чартерс-Тауерс.

— Тоді вважай, що ти їх маєш, — спокійно відказала Меґі. — Я напишу листа єпископу Ральфу де Брикасару і попрошу його позичити нам цю суму. Відсотки з нас він не братиме.

— Ні за що у світі! — відрізав Люк. — Чорт забирай, Меґ, де твоя гордість?! Те, що ми маємо, ми заробляємо, а не позичаємо! Я ніколи й нікому ані гроша не заборгував, і не збираюся цього робити й тепер.

Та Меґі ледь чула його, люто вирячившись крізь яскраво-червоний серпанок, що оповив її свідомість. Ніколи в житті не була вона така зла! Шахрай, брехун, егоїст! Та як же він посмів скоїти таке — надурив із дитиною, змусив повірити, що збирається стати тваринником! А сам знайшов життєву нішу — між Арне Свенсоном та цукровою тростиною.

Приховавши свою лють так добре, що аж сама здивувалася, Меґі знову оглянула гумове коліщатко у своїй руці.

— Ану розкажи мені про оці французькі штучки. Як же вони завадять мені мати дитину?

Люк підійшов до неї ззаду і притиснувся; від доторку їхніх тіл вона затремтіла: він думав, що від збудження, вона знала, що від огиди.

— Невже ти про це нічого не знаєш, Меґ?

— Ні, — збрехала вона. Втім, стосовно евфемізму «Привіт із Франції» це було чистою правдою, бо вона ніколи раніше не чула цього виразу.

Він полоскотав руками її груди.

— Ось послухай. Коли я кінчаю, я виділяю… ну, не знаю, як сказати… виділяю оцю штуковину, і коли я входжу в тебе, не вдягнувши презерватива, ота штуковина залишається в тобі. А коли вона залишається в тобі надовго й часто, то зачинається дитина.

Он воно як! Він надівав оце на себе, наче шкірку на сосиску! Брехун, шахрай!

Вимкнувши світло, Люк затягнув Меґі до ліжка, і невдовзі помацав рукою в пошуках того протидитячого пристрою; потім вона почула ті самі звуки, як і тоді, у спальні готелю. Тепер Меґі знала, що він вдягає на себе «французьку штучку». Брехло! Ну то як його надурити?

Намагаючись не показувати, скільки болю він завдає, Меґі перетерпіла. Чому ж воно так болить, Господи, якщо це природний процес?

— Що, Меґ, не подобається? — спитав він трохи згодом. — Мабуть, ти отам дуже маленька, якщо тобі й досі так боляче після першого разу. Що ж, я більше цього не робитиму. Не проти, якщо я припаду до твоїх грудей?

— Та яка різниця? — зморено відповіла вона. — Якщо ти не зробиш мені боляче — гаразд.

— Ти хоч би трохи підбадьорилася, Меґ!

«А навіщо?» — подумала вона.

Тим часом Люків пеніс знову піднімався — минуло два роки, перш ніж у нього з’явилося для цього достатньо часу й енергії.

О, як добре бути з жінкою, хвилюючою і недоступною. Він не почувався одруженим із Меґі; це було, наче швиденько перепихнутися на пасовиську за баром у Кайнуні або притиснути пихату міс Кармайкл до стіни стригальського сараю. Меґі мала красиві груди, тверді від фізичної роботи та верхової їзди, саме такі груди йому подобалися, і Люк щиро насолоджувався смоктанням її грудей, подобалося йому також відчувати свій пеніс затиснутим між їхніми животами. Презерватив притупляв чутливість чоловіка, але не вдягати його перед зляганням означало добровільно шукати собі проблем.

Мацаючи руками у темряві, він взяв її за сідниці, перевернув і поклав на себе, потім затиснув сосок зубами, відчуваючи, як прихована цятка набухає і твердіє під дотиком його язика. Неймовірна огида до Люка охопила Меґі: які ж сміховинні створіння, ці чоловіки — мурчать, смокчуть і вовтузяться, вперто прагнучи якогось лише їм зрозумілого задоволення. А Люк збуджувався, мнучи її сідниці та спину, несамовито смокчучи їй груди, наче востаннє в житті, схожий на переросле цуценя, яке несподівано для нього підклали до матері. Його стегна ритмічно засмикалися, а Меґі розпростерлася на ньому в незручній позі, бо її огида перла через край, щоб допомагати йому, — і раптом відчула, як незахищений кондомом пеніс прослизнув їй поміж ніг.

Оскільки Меґі не була активною учасницею акту, то вона думала про своє. І саме в ту мить у неї з’явилася ідея. Повільно і ненав’язливо вона повернула пеніс так, що він опинився напроти її найболючішого місця. Глибоко вдихнувши для хоробрості, вона стиснула зуби і вдавила пеніс у себе. Хоча цього разу теж вийшло боляче, але не так боляче, як раніше. Без гумової оболонки член Люка став слизьким, його легше було вводити в себе і значно легше терпіти.

Люк аж очі витріщив. Він був спробував зіпхнути Меґі з себе, але що це, Господи? Без «французького привіту» йому стало неймовірно краще, він ніколи не бував у жінці «голяка» і через те й гадки не мав, настільки відрізняються ті відчуття. Тому Люк, відчувши безпосередній контакт, не знайшов у собі сил відштовхнути Меґі й зрештою оповив її руками, не в змозі сконцентрувати увагу лише на грудях. Хоча кричати вважалося нижче чоловічої гідності, він не зміг втриматися від крику, а потім ніжно її поцілував.

— Люку?

— Що?

— А чому б нам не робити так кожного разу? Тоді тобі не довелося б вдягати оту свою французьку штучку.

— Нам не треба було робити цього тепер, не кажу вже про майбутнє. Бо коли я кінчив, я був повністю в тобі.

Вона схилилася над ним і тихенько погладила йому груди.

— Але ж, Люку, бачиш — я сіла, і воно там не тримається, воно витікає! Люк, благаю, без презерватива набагато краще, та й болить менше. Я впевнена, що нічого не буде, бо воно — витікає. Будь ласка, Люку!

Яка ж людська істота встоїть від повторення задоволення, та ще й коли на цьому наполягають так переконливо? Люк, немов той Адам, що піддався спокусі, кивнув головою, бо про ці деталі інтимних стосунків він був обізнаний набагато менше за Меґі.

— Може, ти й правильно кажеш, та й мені приємніше, коли ти не пручаєшся. Гаразд, Меґ, тепер так і робитимемо.

І вона, невидима у темряві, задоволено всміхнулася. Бо воно витекло не повністю. Коли Меґі відчула, як пеніс зморщився і випав, вона тугим вузлом напружила всі внутрішні м’язи, зісковзнула з Люка і лягла на спину, невимушено задравши догори схрещені ноги, рішуче налаштована будь-що зберегти те, що з неї не витекло. «Що ж мій любий чоловіче, от ти й попався! Ось побачиш, пане Люк О’Ніл, буде у мене дитина — і квит!»

Вдалині від приморської спеки та вологості Люк швидко поправлявся. При доброму харчуванні він швидко набирав вагу, а його шкіра з огидно-жовтої стала звично смаглявою. Спокусливій та охочій у ліжку Меґі було неважко переконати чоловіка розтягнути два тижні до трьох, а потім і до чотирьох. Але наприкінці місяця він збунтувався.

— Вже нема причин залишатися, Меґ. Я почуваюся так само добре, як і до хвороби. А ми сидимо тут з тобою на вершині світу, немов цар та цариця, і тринькаємо гроші. Я потрібен Арне.

— А може, передумаєш, Люку? Якби ти справді цього хотів, міг би придбати собі ферму вже тепер.

— Меґ, нумо — ще трохи отак поживемо, а там видно буде, добре?

Звісно, йому не хотілося визнавати, але потяг до роботи з тростиною був у нього в крові, отой дивовижний та незбагненний захват, який відчувають декотрі чоловіки до важкої роботи, що вимагає повної фізичної віддачі. Схоже, Люк зберігатиме вірність цукровій тростині доти, доки його тіло зберігатиме молодечу силу. Єдине, на що могла сподіватися Меґі, — змусити чоловіка передумати, народивши йому дитину, майбутнього спадкоємця маєтності поблизу Кайнуни.

* * *

І подалася вона назад до Хіммельхоху, щоби там чекати і сподіватися. «Боже, благаю, зроби так, щоб у мене була дитина! Дитина вирішить усі проблеми, тому, будь ласка, зроби так, щоб вона з’явилася». І дитина зародилася. Коли Меґі повідомила Людді та Енн, що у неї буде дитина, вони були в захваті. Людді взагалі виявився справжнім скарбом. Він умів шити напрочуд елегантні дитячі одежинки і вишивати їх. Раніш Меґі не мала часу на опанування цих вмінь, тож поки Людді проштрикував тонку м’якеньку тканину малесенькою голкою, яку тримав у своїх грубих, але магічних руках, Меґі допомагала Енн обладнати дитячий куточок.

Була єдина проблема — Меґі погано переносила вагітність. Може, через спеку, а може, через смуток, який не полишав її, — вона не знала. Нудота, розпочавшись вранці, тривала цілий день. Додавала у вазі вона потроху, але дуже страждала від надмірного накопичення рідини в організмі, тож кров’яний тиск у неї підвищився настільки, що лікар Сміт занепокоївся. Спочатку він запропонував їй решту вагітності провести в пологовому будинку, але потім, зваживши на її самотнє — без чоловіка та знайомих — становище, вирішив, що їй краще залишатися у Людді та Енн, які щиро піклувалися за неї. Але на останні три тижні вагітності їй таки доведеться їхати до Кернса.

— І змусьте її чоловіка приїхати до неї на побачення! — гримнув він на Людді.

Меґі відразу ж написала Люкові про свою вагітність, сповнившись типовим для жінок переконанням, що коли небажана дитина стане доконаним і невідпорним фактом, то чоловік несказанно зрадіє. Але його лист у відповідь задушив ці ілюзії в зародку. Люк аж сказився від злості: тепер йому доведеться годувати два непрацюючих роти, а не один. То була гірка пігулка, але Меґі проковтнула її, бо не мала вибору. І очікувана дитина прив’язала її до Люка так само міцно, як і її гординя.

Але вона почувалася хворою, безпорадною та некоханою; навіть дитинча — і те її не любило, бо не хотіло ані зачинатися, ані народжуватися. Вона інтуїтивно відчувала це — слабенький протест малесенького створіння, яке не бажало виростати і з’являтися на світ. Якби вона була в змозі витримати двохтисячомильну подорож додому, вона б наважилася поїхати, але док Сміт рішуче заперечив. Тиждень у потягах, навіть із перервами — і про дитину можна забути. Хоч яка б розчарована та нещасна вона не була, Меґі свідомо не бажала завдати шкоди дитинчаті. Час ішов, і її палке бажання мати власну дитину, яка тебе любила б, помітно охололо; дитина стала для неї важким ярмом, дедалі більше обтяжувала її та робила злостивою.

Док Сміт заговорив про необхідність їхати до Кернса якомога раніше, бо не був впевнений, що Меґі зможе пережити пологи, якщо народжуватиме немовля в Данглоу, де була лише невелика місцева клініка. Її кров’яний тиск ніяк не вдавалося знизити, а кількість рідини в організмі постійно зростала. Лікар висловив побоювання стосовно токсикозу та еклампсії, і ці заумні медичні терміни так налякали Людді та Енн, що вони погодилися на переїзд Меґі до Кернса, хоча їм дуже хотілося, щоб дитинча народилося в Хіммельхосі.

На кінець травня до пологів лишалося чотири тижні, чотири тижні до того дня, коли Меґі нарешті позбудеться цього незносного тягаря, цієї невдячної дитини. Вона починала ненавидіти її, ненавидіти створіння, якого вона так прагнула, поки не з’ясувала, скільки важких проблем воно принесе з собою у цей світ. І чому ж вона вирішила, що Люк зрадіє дитині, щойно дізнається про її існування? Адже ніщо в його поведінці відтоді, як вони побралися, не наштовхувало на цю думку.

Слід визнати, що їхній шлюб став катастрофою, відкинути свою дурну гординю і спробувати врятувати те, що ще можна врятувати з-під руїн. Вони одружилися з хибних причин: він — заради її грошей, вона — щоб втекти від Ральфа де Брикасара, спробувала зберегти його для себе в особі Люка. Між ними не було навіть натяку на кохання, його видимості; лише кохання допомогло б їй та Люку здолати ті величезні труднощі через розбіжність їхніх мотивів до шлюбу та прагнень.

Дивно, але Меґі не змогла зненавидіти Люка, зате дедалі частіше вона помічала, як зростає її ненависть до Ральфа де Брикасара. Хоча Ральф був до неї добрішим та справедливішим за Люка. Він ніколи не заохочував її сприймати його якось інакше, аніж в іпостасях священика та друга, бо навіть у тих двох випадках, коли вони поцілувалися, це сталося з її ініціативи.

«Тоді навіщо на нього злитися? Навіщо ненавидіти Ральфа, а не Люка? Винувать власні страхи та неспроможність, свій величезний гнів та обурення, які ти виплекала у душі через те, що він відмовився від тебе, хоча ти його так кохала і жадала. Винувать отой дурний імпульс, який підштовхнув тебе до заміжжя з Люком. До зради самої себе і Ральфа.» І неважливо, що вона ніколи б не вийшла за нього заміж, ніколи б не спала з ним і ніколи б не народила від нього дитину. І неважливо, що він її не жадав — він і справді її не жадав. Факт залишався фактом: Ральф був тим, кого вона прагнула, і їй не варто було розмінюватися на менше.

Але помилок, навіть усвідомлених, вже не виправити. Вона була дружиною Люка О’Ніла і носила під серцем його дитину. Як вона могла радіти думці про маля, якщо цієї дитини не бажав навіть сам Люк О’Ніл? Бідолашне створіннячко. Принаймні коли воно народиться, то стане людиною, яку можна буде любити як таку, саму по собі, безвідносно до Люка. Та от тільки… Тільки вона б усе віддала за дитину від Ральфа де Брикасара! Пішла б на неможливе, на немислиме. Він служив інституції, яка наполягала на володінні ним усім, до решти, навіть тією частиною його єства, з якої вона не мала ніякого зиску — його чоловічим началом. Це начало мати-Церква затребувала від нього як пожертву своїй релігійній владі, вона виснажила його, спустошила, виложила його людську сутність, намагаючись зробити це безповоротно, щоби в нього потомства не лишилося. Та одного дня Церкві доведеться заплатити за свою пожадливість. Одного дня Ральфи де Брикасари скінчаться, бо надто дорожитимуть своїм чоловічим началом і переконаються: така відмова на догоду Церкві є жертвою безглуздою і позбавленою всілякого сенсу…

Меґі рвучко підвелася і важко почвалала до вітальні, де Енн читала підпільний примірник забороненого роману Нормана Ліндсея «Редхіп», насолоджуючись кожним забороненим словом.

— Енн, здається, ваше бажання здійснюється.

Енн підняла на неї відсутній погляд.

— Що там, люба моя?

— Зателефонуйте доку Сміту. Скажіть, що я збираюся народити оту рознещасну дитину отут і негайно.

— О, Господи! Швидше йди до спальні й лягай — та не до своєї спальні, а до нашої!

Клянучи примхи долі та рішуче бажання малюків народжуватися саме тоді, коли їм хочеться, док Сміт поспішив із Данглоу до Хіммельхоху у своєму пом’ятому старому автомобілі. На задньому сидінні сиділа місцева акушерка, а з маленької місцевої клініки лікар прихопив стільки медичного причандалля, скільки зміг. Бо не було сенсу забирати породіллю до місцевої лікарні: на місці, в Хіммельхосі, він зможе зробити не менше. Але її таки слід було відправити до Кернса.

— Ви повідомили чоловіка? — спитав док Сміт, гепаючи східцями нагору; акушерка поспішала слідком.

— Я послала телеграму. Меґі у моїй кімнаті: мені подумалося, що вам знадобиться більше місця.

Енн зашкутильгала до своєї спальні слідком за лікарем та акушеркою. Меґі лежала на ліжку, широко розкривши очі й не виказуючи ознак болю, — лише руки час від часу смикалися та тіло вигиналося й скоцюрблювалося. Вона повернула голову і всміхнулася, та Енн помітила жах у її очах.

— Я рада, що мені не довелося їхати до Кернса, — сказала вона. — Моя мати ніколи не їздила до шпиталю народжувати дітей, і, як розповідав мені батько, лише одного разу їй було непереливки — коли вона народжувала Гала, але все обійшлося, вона не померла, тож не помру і я. Ми, жінки з родини Клірі, дуже живучі.

Минуло кілька годин, перш ніж лікар зміг вийти до Енн на веранду.

— У нашої маленької бідолахи пологи затягнуті й важкі. Перші немовлята взагалі народжуються важко, а цей неправильно лежить і ніяк не може вийти. Якби Меґі була в Кернсі, їй би зробили кесарів розтин, але тут про це й мови не може бути. їй доведеться самій його виштовхувати.

— Вона притомна?

— Так, звісно. Надзвичайно мужня жінка, не кричить і не скаржиться. На мою думку, саме таким, найкращим, і доводиться найтяжче. Постійно цікавиться у мене, чи Ральф уже приїхав, і мені доводиться брехати їй про те, що дорогу перекрило повінню. Мені здається, що її чоловіка звати Люк, чи не так?

— Саме так.

— Гм-м-м! Що ж, мабуть, вона питається про того Ральфа, бо з Люка ніякого толку немає.

— Люк — виродок і скотина.

Енн подалася вперед, вчепившись руками в поруччя веранди. На дорозі з Данні показалося таксі й звернуло на підйом до Хіммельхоху. Своїм чудовим зором вона роздивилася на задньому сидінні чорнявого чоловіка і скрикнула з радісним полегшенням:

— Не вірю своїм очам, але, здається, Люк нарешті згадав, що має дружину!

— Краще я повернуся до Меґі, а ви самі з ним розбирайтеся, Енн. Якщо це не він, то я їй нічого не скажу. Якщо ж це він, то зробіть йому чашку чаю, але спиртного поки що не давайте. Воно йому пізніше знадобиться.

Під їхало таксі. На превеликий подив Енн, водій вийшов і пішов розчинити задні пасажирські дверцята. Джо Кастільйоне, власник єдиного таксомотора в Данні, зазвичай не виявляв такої ввічливості.

— Хіммельхох, ваша милість, — сказав він, низько вклонившись.

З авто вийшов чоловік у довгій чорній сутані з пурпуровим поясом. Коли він повернувся до неї обличчям, Енн здалося, що то, мабуть, Люк О’Ніл вирішив утнути хитрий жарт і розіграти її. Але відразу ж помітила, що це зовсім інший чоловік, років на десять старший за Люка. «Господи, — подумала вона, дивлячись, як він піднімається сходами. — Такого красеня я жодного разу в житті не бачила! Та ще й архієпископ, не менше. Який інтерес у католицького архієпископа до двох підстаркуватих лютеран, як ми з Людді?»

— Місіс Мюллер? — спитав він, поглянувши на неї добрими відстороненими очима. Немов бачив у своєму житті багато такого, чого дуже не хотів би бачити, і вже давно убив у собі всі почуття.

— Так, я Енн Мюллер.

— Я архієпископ Ральф де Брикасар, посланець Його Святості Папи Римського в Австралії. Я так розумію, з вами мешкає місіс Люк О’Ніл?

— Так, пане… Ральф. — «Ральф? То це він Ральф?»

— Я її давній приятель. Чи не міг би я з нею побачитися?

— Е-е-е, та вона б з радістю побачилася з вами… архієпископе… — «Ні, так казати неправильно, не кажуть «архієпископ», кажуть так, як нещодавно звернувся до нього Джо Кастільйоне — ваша милість». — Вона б радо побачилася з вами за більш сприятливих обставин, та саме тепер у Меґі перейми, у неї має народитися дитина, і їй дуже важко.

Раптом Енн помітила, як пополотнів Ральф де Брикасар. Йому аж ніяк не вдалося придушити в собі почуття, він видресирував їх до собачої покірливості й запроторив на задвірки свого проникливого розуму. Його очі були такі блакитні, що Енн здалося, наче ось-ось потоне в них, і те, що вона в них побачила, змусило її замислитися — а хто ж йому Меґі насправді, і хто ж він такий для неї?

— Я знав, що справи кепські. Я давно відчував, що щось не так, але в останній час моя тривога переросла в одержимість. І я змушений був приїхати, щоб самому все побачити. Будь ласка, пустіть мене до неї! Якщо потрібна поважна причина, то ось вона: я священик!

Та Енн і не думала перечити йому.

— Заходьте, ваша милість, сюди, будь ласка. — Дибаючи на своїх палицях, Енн міркувала: «Чи достатньо чисто й охайно в будинку? Чи скрізь пил повитирала? Чи не забули ми викинути оту смердючу ягнячу ногу, бо вона увесь будинок просмердить? Як же ж невчасно приїхав до нас такий поважний чоловік! Людді, чи тобі важко відірвати свою товсту сраку від трактора і прийти сюди? Я послала за тобою хлопця ще кілька годин тому!»

Оминувши дока Сміта і акушерку так, наче їх і не було в кімнаті, Ральф став навколішки біля ліжка і простягнув до Меґі руку.

— Меґі!

Вона насилу витягнула себе з кошмарного сну, в який занурилася, — бо їй уже все було байдуже — і побачила поруч із собою кохане обличчя — густе чорне волосся з двома сивими крилами в його чорноті, витончені аристократичні риси, до яких додалося трохи зморшок і трохи терплячого спокою; блакитні очі, що дивилися на неї з тугою та любов’ю. Як могла вона сплутати його з Люком? Більше не було такого, як Ральф, а вона зрадила своє почуття до нього. Люк був темним боком місяця, а Ральф — прекрасним і сяйним, мов сонце; і так само, як сонце, далеким. О, як це прекрасно — бачити його!

— Ральфе, допоможи мені, — сказала вона.

Він пристрасно поцілував їй руку і притиснув собі до щоки.

— Завжди радий допомогти тобі, моя Меґі, ти ж знаєш.

— Помолися за мене й за дитину. Якщо хтось може врятувати нас, то тільки ти. Ти ближчий до Бога, аніж ми. Нікому ми не потрібні, нікому й не були потрібні, навіть тобі.

— А де Люк?

— Я не знаю і знати не бажаю. — Меґі заплющила очі й відкинулася на подушку, але не відпускала його руку, міцно тримала її у своїй долоні.

Док Сміт торкнувся його плеча.

— Ваша милість, гадаю, вам треба вийти.

— Якщо її життя буде під загрозою, ви гукнете мене, гаразд?

— Невідкладно.

Нарешті з плантації повернувся Людді — й перелякався, бо нікого й ніде не було видно, а до спальні він зайти не наважився.

— Енн, з нею все гаразд? — спитав він, коли його дружина вийшла з кімнати разом із архієпископом.

— Поки що гаразд. Док нічого не обіцяє напевне, але, на мою думку, він має надію, що все обійдеться. Людді, у нас гість. Знайомся архієпископ Ральф де Брикасар, давній приятель Меґі.

Краще навчений, аніж його дружина, Людді швидко став на коліно і поцілував перстень на простягнутій йому руці.

— Сідайте, ваша милість, поговоріть з Енн. А я піду поставлю чайник.

— То ви і є той самий Ральф, — мовила Енн, підставивши свої палиці до бамбукового столу; священик сів напроти, і складки його сутани впали довкола нього додолу, а з-під неї виглянули блискучі чоботи для верхової їзди, бо гість сів, закинувши ногу на ногу. Це був доволі жіночний жест, але гість був священиком, і тому це не мало значення. Однак, попри схрещені ноги, у ньому відчувалася сильна чоловіча натура. Мабуть, священик не був таким старим, як їй спочатку здалося, — напевне сорок із гаком, не більше. Яке ж це марнування сил для такого розкішного мужчини!

— Так, я Ральф.

— Відтоді, як у Меґі розпочалися перейми, вона без упину кликала якогось Ральфа. Мушу визнати, це мене спантеличило. Не пам’ятаю, щоб вона коли-небудь згадувала це ім’я раніше.

— Вона не хотіла й не могла.

— А звідки ви знаєте Меґі, ваша милість? І як довго?

Священик криво всміхнувся і склав свої тонкі красиві руки так, що вони стали нагадувати гострий дах костелу.

— Я познайомився з Меґі ще тоді, коли їй було десять, за кілька днів після того, як її родина перебралася кораблем із Нової Зеландії. Можна з упевненістю і не кривлячи душею сказати, що я пережив разом із Меґі й повінь, і пожежу, і емоційний голод, і смерть — і життя. Все це ми маємо випробувати і пережити. Меґі — дзеркало, в якому я змушений споглядати власну моральність.

— Ви кохаєте її! — здивовано констатувала Енн.

— Так. Завжди кохав.

— Це трагедія для вас обох.

— Я сподівався, що тільки для мене. Розкажіть мені про неї: що сталося відтоді, як вона вийшла заміж. Я не бачив її вже багато років, але без неї мені не було щастя.

— Я розкажу вам, але тільки тоді, коли ви розкажете мені про Меґі. Ні, я не маю на увазі щось дуже особисте — лише про те, як вона жила доти, поки приїхала сюди. Ми з Людді про неї нічого не знаємо, знаємо лише те, що вона жила десь поблизу Джилленбоуна. Нам би хотілося дізнатися більше, бо ми дуже любимо її. Але вона так нічого нам і не розповіла. Може, через гордість.

Людді вніс тацю з чаєм та наїдками і сів, слухаючи стислу розповідь священика про життя Меґі до того, як вона вийшла заміж за Люка.

— Я би ні за що у світі не здогадалася! Подумати тільки: Люк О’Ніл мав нахабство позбавити її всього і змусити працювати хатньою робітницею! Та ще й мав жорстокість обумовити, щоб її платня надходила на його банківський рахунок! Уявіть собі, бідолаха не мала у своєму гаманці ані копійки відтоді, як сюди приїхала! Я попросила Людді дати Меґі готівкову премію перед Різдвом, але їй стільки всього треба було купити, що ці гроші розлетілися за один день, а більше вона від нас нічого не хотіла брати.

— Не жалійте Меґі, — дещо грубо й різко мовив архієпископ Ральф. — Не думаю, що їй жаль саму себе, тим більше через брак грошей. Бо вони принесли їй мало радощів до заміжжя, хіба ж ні? До того ж вона знає, що робити, якщо у неї виникне потреба в грошах. На мою думку, байдужість Люка завдавала їй значно більших страждань, аніж відсутність грошей. Бідолашна Меґі!

Енн та Людді по черзі розповіли йому в загальних рисах про життя Меґі, а священик тим часом сидів, тримаючи руки «хаткою» і не зводячи очей із широкої крони пальми мандрівника, що росла побіля будинку. Жоден м’яз на його обличчі не поворухнувся, жодного разу не змінився вираз його прекрасних відсторонено-проникливих очей. Він багато чого навчився, працюючи під началом Вітторіо Скарбанци, кардинала ді Конті-Верчезе.

Коли розповідь скінчилася, він зітхнув і перевів погляд на занепокоєні обличчя господарів будинку.

— Гадаю, ми мусимо їй допомогти, оскільки Люк не бажає цього робити. Якщо вона йому не потрібна, то краще для Меґі буде повернутися до Дрогеди. Знаю, ви не хочете втрачати її, але заради неї ж самої спробуйте переконати її повернутися додому. Я надішлю вам для неї чек із Сіднея, щоб вона уникла сорому просити у брата грошей. А коли Меґі повернеться додому, нехай розповідає своїм рідним все, що визнає за потрібне.

Архієпископ поглянув на двері спальні й стривожено ворухнувся.

— Любий Боже, нехай народиться дитя!

Але дитя народилося лише через добу, коли Меґі була ледь жива від виснаження та болю. Док Сміт давав їй щедрі дози настоянки опію, дотримуючись того консервативного погляду, що так буде найкраще. А Меґі полинула у вихор кошмарів, де якісь потойбічні та цілком земні істоти кусали її і рвали на шматки, плювалися й дряпалися гострими пазурами, завиваючи, скиглячи та ревучи. Інколи в фокусі її зору на коротку мить з’являлося обличчя Ральфа, а потім знову зникало з важким припливом нестерпного болю; але спогад про нього вперто зберігався в її пам’яті, й вона знала, що поки він чергує біля її ліжка, не помруть ні вона, ні дитина.

Док Сміт, робив невеличкі перерви (акушерка тим часом справлялася сама), щоб підкріпитися, хильнути шкалик рому і перевірити, чи не виявився хтось із його клієнтів настільки нечемним та нерозсудливим, що здумав помирати саме тепер, тоді й вислухав стислу розповідь про історію Ральфа та Меґі — скільки Людді та Енн визнали за доречне йому розповісти.

— Маєте рацію, Енн, — сказав він. — Одна з причин її нинішньої біди — верхова їзда. Відмова від жіночих сідел пішла на шкоду жінкам, які багато їздять верхи. Бо верхова їзда у звичайному сідлі розвиває не ті м’язи, що потрібно для вдалих пологів.

— А я чув, що все це — бабусині казки, — м’яко заперечив архієпископ.

Док вишкірився на нього не надто приязно. Він не любив католицьких священиків і вважав їх кодлом святенницьких та вижилих із розуму ідіотів.

— Можете думати, що хочете, — сказав він. — Але скажіть мені, будь ласка, ваша милість, якби довелося вибирати між життям Меґі та життям немовляти, яким би був ваш вибір?

— Позиція Церкви в цьому питанні є непохитною, докторе. Жодного вибору не мусить бути. Не можна довести до смерті дитину заради порятунку матері, як і не можна доводити до смерті матір заради порятунку дитини, — відповів архієпископ, так само злобно вишкірившись на лікаря. — Але якщо до цього дійде, лікаре, я без вагань наказав би вам рятувати Меґі — і до біса дитину.

Аж охнувши від несподіванки, док Сміт розсміявся і ляснув архієпископа по спині.

— Молодець, добре сказано! Не переймайтеся, ваша світлість, я нікому не розкажу про те, що ви щойно сказали. Але наразі дитина жива, і я не бачу користі з того, щоб її умертвити.

Але Енн подумала: «Цікаво, що б ви сказали, архієпископе, якби це була ваша дитина?»

Приблизно через три години, коли передвечірнє сонце сумно спускалося небом до оповитої серпанком громадини гори Бартл-Фрер, док Сміт вийшов із спальні.

— Що ж, все скінчилося, — сказав він із легким задоволенням у голосі. — Меґі ще довго доведеться оклигувати, але, з Божою поміччю, вона видужає. А її немовля — це худюча, слабка дівчинка вагою п’ять фунтів із велетенською головою та характером, як її ядучо-руде волосся — такого мені ще не доводилося бачити. Цю противнючу мишу й сокирою не зарубаєш, хоча, чесно скажу, в мене мало не з’явилося таке бажання.

Радісний Людді відкоркував пляшку шампанського, яку він спеціально приберіг для такої оказії, і вони встали, тримаючи в руках келихи з шипучим напоєм, що переливався через край, — священик, лікар, акушерка, фермер та каліка — і випили за здоров’я та добробут матері та її дратівливої дитини. Це сталося першого червня, першого дня австралійської зими.

На зміну акушерці приїхала медсестра, яка мала залишатися з Меґі доти, поки не буде визнано, що небезпека для неї та дитинчати минула. Лікар з акушеркою поїхали, а Людді, Енн та архієпископ пішли поглянути на Меґі.

Вона здалася такою маленькою та виснаженою на подвійному ліжку, що архієпископу Ральфу довелося сховати ще один свій біль у закуточку свідомості, щоби згодом дослідити його і подолати. «Меґі, моя змучена й зморена Меґі… Я завжди кохатиму тебе, але ніколи не зможу дати тобі те, що дав Люк О’Ніл, хоча й неохоче».

А сіренька подоба людини, відповідальна за все, що трапилося, лежала собі в плетеному кошику під дальньою стіною, анітрохи не усвідомлюючи уваги тих, хто зібрався довкола і витріщився на неї. Своє невдоволення вона висловила вереском — і верещала, не замовкаючи. Нарешті медсестра взяла її і віднесла разом із кошиком та всім необхідним до кімнати, яку Мюллери надали під дитячу.

— Що ж, легені у неї в повному порядку, це точно. — Архієпископ Ральф усміхнувся, сів скраю ліжка і взяв бліду руку Меґі.

— Не думаю, що їй сподобалося тут, та й саме життя, — всміхнулася у відповідь Меґі. «Як він постарів! Стрункий та гнучкий, як і завжди, але безмірно постарілий». Вона повернула голову до Енн та Людді й простягнула їм другу руку. — Мої любі добрі друзі! Що б я робила без вас? Від Люка нічого не чути?

— Прийшла телеграма, де він повідомляє, що надто зайнятий, щоб приїхати, але бажає тобі всього найкращого.

— І на тому спасибі, — прокоментувала Меґі.

Енн швидко нахилилася і цьомкнула її у щоку.

— Ми залишимо тебе наодинці з архієпископом, люба, щоб ви змогли поговорити. А поговорити у вас, безсумнівно, є про що. — Спершись на руку Людді, Енн пригрозила пальцем медсестрі, яка витріщилася на священика, немов не вірячи своїм очам. — Ходімо, Нетті, поп’єш із нами чаю. Його милість дасть тобі знати, якщо ти знадобишся Меґі.

— Як же ти збираєшся назвати свою галасливу доньку? — спитав він, коли двері зачинилися, і вони залишилися удвох.

— Джастиною.

— Дуже добре ім’я, але чому ти вибрала саме його?

— Десь вичитала, і воно мені сподобалося.

— Вона що, не потрібна тобі, Меґі?

Її обличчя зіщулилося і перетворилося на суцільні очі — ніжні, сповнені якогось загадкового світла, не було в них ненависті, але любові теж не було.

— Та, мабуть, потрібна. Так, таки потрібна. Бо я багато хитрувала для того, щоб її зачати. Та коли я її носила, я нічого до неї не відчувала, відчувала тільки те, що я їй не потрібна. Здається мені, що Джастина ніколи не буде ані моєю, ані Люковою, ані нічиєю. У мене таке передчуття, що вона завжди належатиме сама собі.

— Я мушу їхати, Меґі, — тихо й ніжно мовив він.

Її очі стали яскравішими, а їх вираз — жорстким, рот скривився неприємною гримасою.

— Я так і знала! Смішно, еге ж? Чомусь чоловіки мого життя розбігаються шпаринами, мов таргани.

Він поморщився.

— Не злися, Меґі. Мені буде нестерпно покидати тебе і згадувати саме такою. Що б не сталося з тобою в минулому, ти завжди зберігала доброту і скромність, і саме ці твої якості є для мене найдорожчими. Не змінюйся, не ставай жорсткою і жорстокою через те, що сталося. Знаю, жахливо усвідомлювати, що Люку все байдуже, тому він навіть не приїхав. Але не треба змінюватися нагірше. Інакше ти більше не будеш моєю Меґі.

Та вона поглянула на священика так, немов відчувала до нього щось схоже на ненависть.

— О, Ральфе, припини, благаю! Я не твоя Меґі й ніколи не була! Ти не схотів мене, ти підштовхнув мене до нього, до Люка. Ти що, вважаєш мене святою, черницею, чи як? Але я не така! Я звичайна людина, і ти зруйнував мені життя! Всі ці роки я кохала тебе, хотіла тебе забути, а потім вийшла заміж за чоловіка, трохи схожого на тебе, а він теж мене не хоче, я йому не потрібна. Невже це забагато — очікувати від чоловіка, що будеш йому потрібного та жаданою?

Вона розридалася, але швидко взяла себе в руки; на її обличчі проявилися тоненькі зморщечки болю, яких він ніколи раніше не бачив; він знав, що такі зморшки не розгладжуються добрим відпочинком та поліпшенням здоров’я.

— Люк — не лихий чоловік, і навіть не скажу, що він несимпатичний, — продовжила вона. — Просто чоловік. Ви всі однакові — великі волохаті нічні метелики, що розбиваються, коли бездумно летять на обманливий вогонь по той бік скла настільки прозорого, що ваші очі його не помічають. А коли ви таки примудряєтесь оминути скло і проскочити до вогню, то падаєте додолу обсмалені й мертві. А там, у нічній прохолоді, є і харчі, і кохання, і дитинчата-метелики, яких треба ростити. Але чи бачите ви це? Чи потрібно це вам? Ні! Знову й знову кидаєтеся на вогонь, б’єтесь об скло до безтямності аж поки загинете, згорівши в тому вогні!

Ральф де Брикасар не знав, що відповісти, бо цієї грані її особистості він іще ніколи не бачив. Завжди він бачив її після жахливого лиха, яке її спіткало, чи коли всі покинули її? Меґі — і таке каже?! Він ледь чув її, страшенно засмучений і стривожений тим, що вона промовляє такі речі, й тому не збагнув, що ці слова — свідчення її самотності й почуття провини.

— Ти пам’ятаєш троянду, яку подарувала мені тієї ночі, коли я поїхав із Дрогеди?

— Так, пам’ятаю. — Її голос втратив життєвість, в очах згасло жорстке світло. І тепер вони дивилися на нього, наче душа без надії, позбавлена всякого виразу, оскляніла, як і у її матері.

— Вона й досі у мене, в моєму молитовнику. І щоразу, коли я бачу троянду такого кольору, я згадую тебе, Меґі. Я кохаю тебе. Ти моя троянда, найдорогоцінніший людський образ та думка мого життя.

І знову опустилися куточки її рота, знову в очах спалахнула лють із відтінком ненависті.

— Образ, думка! Людський образ і думка! Так, саме так — це все, чим я для тебе є. Ти романтик, замріяний телепень, Ральфе де Брикасар! Ти маєш не більше уявлення про життя, аніж отой метелик, із яким я тебе порівняла! Не дивно, що ти став священиком! А якби ти був простим чоловіком, то впоратися з грубими реаліями життя тобі було б так само не до снаги, як і простому чоловікові Люку! Кажеш, ти кохаєш мене, але ти поняття не маєш, що таке кохання; ти вимовляєш слова, які колись завчив, бо їх звучання видалося тобі красивим! Мене вбиває ось яка думка; як же ж це вам, чоловікам, досі не вдалося взагалі спекатися нас, жінок, а цього вам страх як хочеться, еге ж? Чому б вам не женитися один на одному?! Ви були б божественно щасливі!

— Меґі, не кажи так! Благаю тебе!

— О, йди геть! Бачити тебе не можу! А ще ти забув одну річ про твою безцінну троянду, Ральфе, — вона має небезпечно гострі шипи!

Не озираючись, архієпископ вийшов із кімнати.

* * *

Люк і не думав відповідати на телеграму, з якої він дізнався, що став щасливим батьком п’ятифунтової дівчинки на ім’я Джастина. Меґі поволі одужала, а дитинка швидко росла й міцнішала. Може, якби Меґі годувала груддю, у неї поступово виробився б позитивний внутрішній зв’язок із худорлявою та злючою істотою, але в тих начебто пишних грудях, які так любив смоктати Люк, не виявилося ані краплини молока. «Яка іронія», — подумала Меґі. Вона регулярно, як і належить, годувала з пляшечки це червонопике і рудоволосе створіннячко, сподіваючись на появу якогось чудесного, всеохопного почуття. Але воно не з’являлося. Не було в неї бажання вкрити маленьке личко поцілунками, чи легенько покусати крихітні пальчики, чи робити сотні тих милих дурниць, які люблячі матусі роблять своїм дітям. До цього створіння у Меґі не було відчуття, що воно — її дитина, і воно бажало і потребувало її не більше, аніж вона його. Воно! Її! їй навіть не хотілося називати цю істоту «вона».

Людді та Енн навіть не здогадувалася, що Меґі не обожнює Джастину, що донька подобається їй менше, аніж будь-хто з молодших дітей її матері. Коли б Джастина не скрикувала, Меґі вже була тут як тут — брала її на руки, воркувала над нею, чукикала її, і не було дитинки чистішої, сухішої та гарнішої, аніж вона. Дивним було те, що Джастина, здавалося, не хотіла, щоб її брали на руки і щоб з нею воркували: мала вгамовувалася швидше, коли її залишали на самоті.

З часом вона стала привабливішою. Немовляча шкіра Джастини втратила червоність і набула отої позначеної синіми венами прозорості, яка часто йде рука в руку з рудим волоссям, а її маленькі ручки й ніжки погладшали і стали приємно пухкенькими. Волоссячко закучерявилося і набувало отого непозбутнього буйного відтінку, яким вирізнявся її дід Педді. Всі з нетерпінням чекали, якого ж кольору будуть її очі, Людді ставив на батьківську блакить, а Енн — на материн сірий, а Меґі з цього приводу власної думки не мала. Але очі Джастини були її власними, і це розчаровувало, якщо не сказати більше. У півтора місяці вони почали змінюватися, а на третій набули власного кольору та форми. Ніхто й ніколи нічого подібного не бачив. По зовнішньому краю райдужної оболонки її очей ішло темно-сіре коло, але сама оболонка була блідою, її не можна було назвати ані сірою, ані блакитною; для опису найкраще б підійшов вираз на кшталт «темно-білі». То були якісь чіпкі, незручні, нелюдські очі, немов сліпі, але з часом виявилося, що Джастина бачить ними дуже добре.

Хоча док Сміт про це й не сказав ані слова, але при народженні Джастини його занепокоїв розмір її голови, і впродовж перших шести місяців її життя він пильно до неї придивлявся; йому здалося — особливо після того, як він побачив оті химерні очі — що у дитини, як він волів висловлюватися, «вода в голові», хоча сучасні підручники називали це явище гідроцефалією. Але згодом виявилося, що Джастина не мала жодної церебральної вади, і голову мала правильної форми, але завелику. Утім, із часом решта частин тіла Джастини більш-менш наздогнали голову в пропорціях.

А Люк все не з’являвся. Меґі регулярно писала йому, але він не відповідав і не приїздив побачитися зі своєю донькою. В якомусь сенсі Меґі тішилася, бо вона не знала, що йому сказати, і не була впевнена в тому, що Люк зачарується оцією химерною маленькою істотою, його дочкою. Була б Джастина високим та струнким сином, Люк, можливо, і змилувався б, але Меґі страшенно раділа, що в неї донька, а не син. Джастина була живим доказом недосконалості Люка О’Ніла, бо якби він був досконалим, то продукував би лише синів.

Немовля поправлялося краще за Меґі, швидше оговталося від пологового кошмару. У чотири місяці мала кинула багато кричати і розважалася, лежачи у плетеній колисці й смикаючи за низку яскравих кольорових намистин, причеплених так, щоб вона могла їх дістати. Але вона ніколи нікому не всміхалася, навіть схожих на усмішку гримас не корчила, коли в неї боліло в животі від метеоризму.

Мокрий сезон настав рано, ще у жовтні, й це був дійсно мокрий сезон. Вологість як видряпалася до позначки сто відсотків, так там і лишилася; годинами і щодня дощ лупцював Хіммельхох і ревів у довколишніх полях, вимиваючи яскраво-червоний ґрунт, насичуючи вологою тростину і наповнюючи до країв річку Данглоу, яка, однак, із берегів не виходила, бо була такою короткою, що встигала викинути зайву воду в море. Джастина лежала собі в плетеній колисочці, розглядаючи навколишній світ своїми химерними очицями, а Меґі сиділа і похмуро спостерігала, як гора Бартл-Фрер зникає за черговою завісою дощу.

Інколи з’являлося сонце, піднімаючи з землі щільне покривало пари, зелена тростина у полі мерехтіла й іскрилася діамантовим сяйвом, а ріка ставала схожою на велику золотисту змію. А потім, охоплюючи дугою все небо, вимальовувалася подвійна райдуга, бездоганна в обох вигинах і така яскрава й барвиста на тлі насуплених темно-синіх хмар, що перед нею померкло б і зблідло все, окрім багатющого ландшафту північного Квінсленду. Бо тут неземна ефемерна краса веселки була не в змозі навіть трохи затьмарити навколишньої краси, і Меґі збагнула, чому земля в районі Джилленбоуна здавалася сірою та бурою — північний Квінсленд забрав у неї належну частку палітри.

Якось на початку грудня на веранду вийшла Енн, сіла біля Меґі й поглянула на неї. Яка ж вона була тонка, немов життя пішло із неї! Навіть яскраво-руде волосся — і те втратило свій блиск.

— Меґі, не знаю, може, я зробила неправильно, але я вже зробила, тому принаймні вислухай мене, будь ласка, а потім скажеш «ні».

Меґі всміхнулася, відірвавши погляд від райдуги.

— Ви така серйозна, Енн! Що ж ви хочете мені сказати?

— Ми з Людді турбуємося за тебе. Ти ж ще не оговталася після народження Джастини, а тепер, із настанням мокрого сезону, маєш ще гірший вигляд. Ти майже нічого не їси і втрачаєш вагу. Я завжди знала, що наш клімат тобі не підходить, але допоки не траплялося нічого особливого, ти так-сяк зносила його. А тепер ти хвора, і якщо не вжити заходів, то ти можеш захворіти дуже-дуже серйозно. — Енн глибоко вдихнула. — Тому тижні два тому я написала своїй подрузі в туристичному бюро і замовила тобі відпустку. І не заперечуй стосовно витрат; ця поїздка не позначиться на наших коштах чи коштах Люка: архієпископ прислав нам для тебе чек на дуже велику суму. А ще один чек для тебе і для дитинки надійшов від твого брата, гадаю, що це натяк від усіх мешканців Дрогеди на те, що час тобі побувати вдома. Ми з Людді порадилися, і вирішили, що можемо за частину цих грошей влаштувати тобі гарну відпустку. І я не думаю, що подорож до Дрогеди — то найкращий відпочинок за теперішніх обставин. Ми з Людді впевнені, що найбільше тобі потрібен час для роздумів. Без Джастини, без нас, без Люка і без Дрогеди. Ти ж ніколи не жила сама, Меґі? Гадаю, прийшов час. Ми забронювали тобі на два місяці хатинку на острові Метлок — від початку січня до початку березня. А ми з Людді ходитимемо за твоєю малою. Ти ж знаєш — у нас із нею не трапиться нічого лихого, але якщо з’явиться хоч найменше занепокоєння, ми відразу ж тебе повідомимо. На острові є телефон, це неважко буде зробити і ти зможеш повернутися швидко.

Сонце зникло, зникла й райдуга; невдовзі знову мало задощити.

— Енн, якби впродовж останніх трьох років у моєму житті не було вас із Людді, я точно збожеволіла б. Ви це прекрасно знаєте. Інколи я прокидаюся вночі й з жахом уявляю, що б сталося, якби Люк поселив мене з людьми не такими добросердими, як ви. Бо ви турбувалися про мене більше, ніж він.

— Дурниці! Якби Люк залишив тебе з людьми не такими співчутливими, як ми, ти давно повернулася б до Дрогеди — і хтозна — може, так було б краще.

— Ні. З Люком мені було погано, але для мене накраще, що я залишилася, і через все це пройшла і все це пережила.

Дощ, застуючи цукрову тростину, поволі підбирався до будинку, відсікаючи від погляду все, що залишалося потойбіч його краю, — немов великий різницький ніж.

— Ви маєте рацію, мені погано, — зізналася Меґі. — Відтоді, як я зачала Джастину, мені завжди було погано. Я намагалася зібратися і триматися, але, здається, настає такий момент, коли на це не залишається сил. Ой, Енн, я така втомлена й розчарована! Я навіть доброю матір’ю не можу бути для Джастини, і це моя провина. Але найбільше я пригнічена тим, що Люк не дав мені ані найменшого шансу зробити його щасливим. Він не став зі мною жити, не схотів, щоби я облаштувала йому домівку, не схотів, щоб у нас були діти. Я його не люблю — і ніколи не любила, як жінці належить любити чоловіка, за якого йде заміж; можливо, він відчув це від самісінького початку. Може, якби я його кохала, він повівся б інакше. Тому як я можу його винуватити? Гадаю, мені слід винуватити лише себе.

— Бо ви кохаєте архієпископа, чи не так?

— Ой, так, ще з дитинства, тоді я була ще маленькою дівчинкою! Я жорстко з ним обійшлася, коли він приїздив. Бідолашний Ральф! Я не мала права так говорити з ним, бо насправді він ніколи не давав мені надії. Сподіваюся, він мав достатньо часу зрозуміти, що мені було боляче, я, виснажена пологами, почувалася страшенно нещасною. Все, про що я думала, — за правом народити йому дитину, але такого не буде, бо ніколи бути не може. Як це несправедливо! Чому священики-протестанти можуть одружуватися, а католицькі священики — ні? Тільки не кажіть мені, що проповідник-протестант — це зовсім не те, що католицький священик, який більше переймається проблемами своєї пастви. Бо я вам не повірю. Я зустрічала безсердечних священиків і прекрасних чуйних проповідників. Але через обітницю безшлюбності, яку дають католицькі священики, мені довелося розстатися з Ральфом, будувати свою домівку та своє життя з іншим чоловіком, і від іншого чоловіка народити дитину. І знаєте, що Енн? Те, що я зробила, є так само огидним гріхом, як і те, якби Ральф порушив свою обітницю, або навіть іще гіршим. Але я ненавиджу думку Церкви про те, що моє кохання до Ральфа або його кохання до мене — це гріх!

— Тобі треба на деякий час поїхати і побути одній, Меґі. Відпочинь, попоїж і припини дратуватися. А коли повернешся, то, можливо, зможеш переконати Люка купити ферму негайно, а не балачки балакати. Знаю, ти його не кохаєш, але впевнена, що коли він хоч трохи докладе зусиль, ти можеш стати з ним щасливою.

Сірі очі Меґі були однакового кольору з дощем, що стояв стіною довкола будинку; їм довелося кричати, щоб почути одна одну крізь оглушливий гуркіт води по даху.

— Але в тім то й річ, Енн! Коли ми з Люком поїхали на відпочинок до Атертона, я зрозуміла там нарешті, що він не кине свою тростину, допоки матиме достатньо сил нею займатися! Він любить життя, справді любить. Йому подобається приятелювати з чоловіками так само сильними й незалежними, як він сам, подобається переїжджати з місця на місце. До мене дійшло, що він мандрівник за натурою. Стосовно ж того, щоб час від часу порозважатися з жінкою — так у нього для цього не лишається сил після тростини, він виснажується. Як би це краще сказати? Люк із тих, кому справді байдуже, коли він їсть харчі з упаковки і спить на долівці. Розумієте? До нього не можна достукатися як до людини, котрій подобається все красиве, бо таке йому не подобається. Інколи мені здається, що він навіть гидує красивими речами. І я не маю жодної принади та спонуки, щоб відвернути його від того життя, яким він живе.

Меґі роздратовано поглянула на гримучий дах веранди, немов утомившись кричати.

— Не знаю, Енн, чи вистачить мені сил пережити самотність і бездомність іще років із десять-п’ятнадцять. Чи скільки там піде часу на те, щоб Люк виснажився. Тут мені з вами так гарно! Мені не хочеться, щоб ви гадали, наче я невдячна. Але мені потрібна домівка! Я хочу, щоб Джастина мала братів та сестер, хочу витирати від пилу власні меблі, хочу пошити штори на власні вікна, готувати власні харчі для власного чоловіка. Ой, Енн! Я звичайнісінька жінка; я неамбітна, неосвічена і не надто розумна, і ви це чудово знаєте. Все, що мені потрібно, — це чоловік, діти та власна домівка. І щоб мене хоч трішки кохали!

Енн дістала хустку, витерла очі й спробувала всміхнутися.

— Ми з тобою такі сентиментальні! Але я розумію тебе, Меґі, прекрасно розумію. Я одружена з Людді вже десять років, і це єдині по-справжньому щасливі роки мого життя. Коли мені було п’ять років, у мене трапився дитячий параліч, і я стала такою, яка є тепер. Я була переконана, що на мене ніхто навіть не погляне.

І, Бог тому свідок, на мене й справді ніхто не дивився. Коли я познайомилася з Людді, я заробляла на життя вчителюванням. Він був на десять років молодшим, тому я не сприйняла всерйоз його слова, коли він сказав, що кохає мене і хоче зі мною одружитися. Це ж так жахливо, Меґі, — зруйнувати життя молодому хлопцю! П’ять років я так мучила й принижувала його, що й уявити собі важко, та він однаково повертався за новою порцією моїх примх. Тож я вийшла за нього заміж, і я щаслива. Людді каже, що він теж щасливий, але я не впевнена. Йому довелося відмовитися багато від чого, включно з можливістю мати дітей, і тепер він на вигляд старший за мене, бідолаха.

— Це життя, Енн. І клімат.

Дощ припинився так само раптово, як і почався; вигулькнуло сонце, в оповитих парою небесах буйно розквітли райдуги, а з-за гнаних вітром хмар забовваніло фіолетове громаддя гори Бартл-Фрер.

Меґі знову озвалася.

— Я поїду. Я вдячна вам за те, що ви це придумали; можливо, така подорож — це те, що мені потрібно найбільше. Але ви впевнені, що Джастина не завдаватиме вам клопоту?

— Заради Бога, ні! Людді все продумав і розрахував. Анна Марія, яка працювала у нас до тебе, має молодшу сестру, Анунціату, яка хоче заробляти доглядом за дітьми в Таунсвілі. Але шістнадцять їй виповниться лише у березні, а за кілька днів вона закінчує школу. Тому поки тебе не буде, вона перебереться до нас. Анунціата також прекрасна мати-доглядачка. Бо клан Тесор’єро має багато малих дітей.

— Острів Метлок… А де це?

— Поблизу протоки Вітсандей на Великому Кораловому Рифі. Це надзвичайно тихий і усамітнений острів, здається, здебільшого туди їздять молодята на медовий місяць. Ти, мабуть, чула про таке: котеджі замість центрального пансіонату. Тобі не доведеться обідати у переповненій їдальні й виявляти ввічливість до людей, із якими навіть говорити не хочеться. А в цю пору року він майже безлюдний через небезпеку літніх циклонів. Мокрий сезон — не проблема, але чомусь ніхто не любить їздити на Риф улітку. Можливо, тому що більшість відвідувачів Рифа є мешканцями Сіднея та Мельбурна, а влітку їм і вдома гарно, тож нікуди їхати не треба. Зате в зимові місяці — червень, липень та серпень — вони бронюють там будиночки наперед на кілька років.

13

В останній день 1937 року Меґі сіла на потяг, що прямував до Таунсвіля. Хоча її відпустка щойно почалася, їй відразу ж стало краще, хоча б завдяки тому, що мелясовий сморід Данні залишився позаду. Таунсвіль, найбільший населений пункт на півночі Квінсленду, був містом заможним, його кілька тисяч мешканців жили в дерев’яних будинках на палях. Невеличкий проміжок між пересадками з потяга на корабель не лишив їй часу для оглядин міста, але деякою мірою Меґі була задоволена, що їй довелося мерщій мчати до причалу, не маючи часу на роздуми: після отієї жахливої подорожі Тасманським морем шістнадцять років тому її аж ніяк не надихала думка провести півтори доби в суденці набагато меншому за «Вахіне».

Але мандрівка вийшла зовсім інакшою — судно ковзало гладенькою, як скло, поверхнею води, до того ж їй було двадцять шість, а не десять. То був час між циклонами — море виявилося спокійне й зморене. Хоча була приблизно дванадцята дня, Меґі схилила голову і спала без снів, аж поки стюард не розбудив її о шостій наступного ранку, принісши чашку чаю та тарілочку з солодким печивом.

На палубі вона побачила перед собою нову Австралію, цього разу знову інакшу. У високому безбарвному чистому небі зі східного краю океану повільно підіймалося перлово-рожеве світіння; потім над обрієм з’явилося сонце і світло втратило первозданну червоність — почався день. Корабель безшумно линув океанськими водами, майже безбарвними, без всякого відтінку, такими прозорими, що за бортом було видно на глибину кількох сажнів — пурпурові гроти та обриси риб, що проносилися повз них. На відстані океан здавався зеленувато-аквамариновим, із темно-пурпуровими плямами там, де дно вкривали водорості або ж корали, а звідусіль виднілися безліч островів із діамантово-білим піском та пальмами на берегах; вони виринали з поверхні води так спонтанно — наче кристали в кварці. Траплялися гористі острови з джунглями, а також пласкі зарослі чагарниками острови, ледь помітні над поверхнею води.

— Оці пласкі утворення — це справжні коралові острови, — пояснив хтось із членів команди. — Якщо вони мають форму кола і лагуну всередині, то їх звуть атолами; якщо ж це пагорбок рифа, що піднявся над морем, то їх звуть рифами, або ж острівцями. Гористі острови є вершинами підводних гірських кряжів, але їх теж оточують коралові рифи, і вони теж мають у собі лагуни.

— А де розташований острів Метлок? — спитала Меґі.

Матрос якось дивно поглянув на неї: одинока жінка їде на острів для відпочинку молодят — явне протиріччя.

— Ми у протоці Вітсандей, потім візьмемо курс на тихоокеанський край Рифу. Океанський бік острова Метлок зазнає ударів величезних хвиль, які, пройшовши кількасот миль із далеких тихоокеанських просторів, накочуються на нього, немов швидкісні експреси, ревучи так, що ви навіть думок своїх не чутимете, не те що слів. Можете уявити собі кількасотмильну подорож на одній хвилі? — Чоловік задумливо присвиснув. — До Метлоку ми підійдемо на заході сонця, мадам.

І за годину до заходу сонця маленьке суденце наблизилося до острова, натужно долаючи відплив прибійної хвилі, яка, немов величезна стіна, бовваніла на сході в туманному небі. Хитлява пристань на тоненьких палях тягнулася з півмилі через оголений відпливом риф, за яким виднілася скеляста берегова лінія, яка не вписувалася в уяву Меґі про тропічний рай. Літній чоловік, що чекав на пристані, допоміг їй зійти і забрав у моряка її валізи.

— Здрастуйте, місіс О’Ніл, — привітався чоловік. — Мене звуть Роб Волтер. Сподіваюся, що все ж таки ваш чоловік зможе приїхати. В цю пору року тут немає з ким спілкуватися, бо Метлок — це здебільшого зимовий курорт.

Вони рушили разом хиткою дощатою конструкцією; оголений корал розжарено червонів у променях призахідного сонця, а грізний океан, відступаючи, лишав на згадку про себе красиву червонясту піну.

— Приплив скінчився, інакше ваша подорож видалася б набагато важчою. Бачите отой туман на сході? То край Великого Коралового Рифа. Тут, на Метлоці, ми висимо на волосинці — ви невдовзі відчуєте, як увесь острів стрясається, коли там гупають хвилі. — Він допоміг Меґі сісти в авто. — Це навітряний бік острова — дещо незатишний та непривітний, еге ж? Але то ви ще підвітряного боку не бачили! То взагалі караул, скажу я вам.

І зі швидкістю, цілком дозволеною для єдиного авто на острові, вони рвонули вузькою дорогою з хрустких коралових оболонок і помчали між пальмами та густими чагарниками, де з одного боку заростів здіймався високий пагорб, що простягнувся десь на чотири милі, мов хребет острова.

— Ой, як красиво! — сказала Меґі. Вони вискочили на іншу дорогу, що огинала округлі піщані береги з боку лагуни, витягнутої півмісяцем і мілкої. Вдалині виднівся ще один стовп білого водяного пилу — то океан розбивався казковим мереживом об краї лагунового рифа, але в самих коралових обіймах вода була непорушно спокійною, наче заточене в бронзу поліроване срібне дзеркало.

— Острів Метлок має чотири милі завширшки і вісім завдовжки, — пояснив її гід. Вони проїхали повз розлогу будівлю з глибокою верандою та вікнами, схожими на вітрини магазинів. — Це універмаг, — сказав Роб Волтер і відтінком власницької гордості у голосі. — Ми мешкаємо там із господинею, і, скажу вам відверто, вона не дуже задоволена тим, що до нас приїхала самотня жінка. Боїться, що мене спокусять — так вона й сказала. Добре хоч люди з туристичного бюро сказали, що вам потрібні абсолютний спокій та тиша, тож я поселив вас у найдальшому закапелку — і моя господиня трохи вгамувалася. Побіля вашого будинку не буде ані душі — єдине, окрім вас, подружжя влаштувалося на протилежному боці. Можете хоч голяка тут ходити, ніхто вас не бачитиме. А поки ви тут будете, моя господиня мене ані на крок від себе не відпускатиме. Коли вам щось знадобиться, то підніміть слухавку — і я привезу вам все, що треба.

Немає сенсу йти до нас пішки. І, що б там моя дружина не казала, щодня на заході сонця я буду до вас навідуватися, щоби пересвідчитися, що з вами все гаразд. В цей час доби вам краще бути вдома і належно вдягненою — на той випадок, якщо господині забагнеться проїхатися разом зі мною.

Котедж — одноповерхова трикімнатна будівля — мав свій власний шматочок пляжу поміж двома виступами пагорба, що пірнали у воду, і в цьому місці дорога закінчувалася. Острів забезпечував себе власним електричним струмом, тому котедж мав холодильник, електричний світильник, обіцяний телефон і навіть радіоприймач. Окрім того, в будиночку був ватерклозет та ванна зі свіжою водою — зручності сучасніші, аніж на Дрогеді й у Хіммельхосі, і це стало для Меґі приємним сюрпризом. Ясна річ, більшість відпочивальників були з Сіднея та Мельбурна; там вони звикли до цивілізації, тож і тут не могли без неї обходитися.

Роб понісся назад до своєї підозріливої господині, залишивши Меґі на самоті. Вона розпакувала речі й обдивилася свої володіння. Велике подвійне ліжко було набагато зручніше за те, на якому вона провела колись свою першу шлюбну ніч. Зрозуміло — курорт на Метлоці задумувався як рай для молодят, тому перше, чого вимагають клієнти, це пристойне ліжко. Клієнти ж у тому готелі в Данні були зазвичай надто напідпитку (бо піднімалися з бару на першому поверсі) й не ремствувати на пружини, які стирчали з матраца. І холодильник, і верхні полиці буфета були напхані харчами, а на кухонному столі стояв великий кошик із бананами, маракуєю, ананасами та манго. Котедж справді мав усе для того, щоб Меґі добре їла і добре спала.

* * *

Перший тиждень Меґі, здавалося, тільки те й робила, що їла та спала; до неї тільки тепер дійшло, настільки змореною та виснаженою вона була, і що саме клімат у Данглоу убивав її апетит. У прекрасному широченному ліжку вона засинала тієї ж миті, коли у нього лягала, і спала по десять-дванадцять годин без перерви, а їжа знову набула привабливості, якої Меґі не відчувала відтоді, як покинула Дрогеду. Здавалося, вона їла щохвилини, коли не спала, беручи з собою манго навіть коли купалася.

Що було цілком логічно, бо де ще їсти манго, як не у ванні, — ці плоди такі соковиті! Оскільки її шмат пляжу лежав у межах лагуни, океан був тут спокійний, мов дзеркало, без течій і дуже мілкий. І це подобалося Меґі, бо плавала вона, як сокира. Але вода була так солона, що сама тримала її на поверхні, тому Меґі почала потихеньку вчитися плавати. Навчившись триматися на воді цілих десять секунд, вона прийшла у захват. Відчувши звільнення від земного тяжіння, вона захотіла плавати легко, мов риба.

Тож якщо Меґі й жалкувала, що не має компанії, то лише тому, що нікому було навчити її плавати. Але за цим винятком, вона прекрасно почувалася й на самоті. Енн таки мала рацію! Все її життя у домі були люди. А коли нікого не залишалося поруч, то це було таке полегшення, така тиша й благодать! Меґі не почувалася самотньою; вона не скучала ні за Енн із Людді, ні за Джастиною з Люком, і вперше за три роки вона не сумувала за Дрогедою. Старий Роб ніколи не порушував її самотності; він приїжджав щовечора перед заходом сонця і зупинявся, не заглушуючи пихкаючого двигуна, достатньо близько, щоб побачити дружній помах руки з веранди, який означав: у Меґі все гаразд, і їхав собі геть, а поруч із ним сиділа його похмура, але навдивовижу гарненька господиня. Якось він зателефонував їй і повідомив, що скоро повезе новоприбулу пару у своєму човні з прозорим днищем до місця їхнього проживання, тож чи не хоче вона поїхати разом із ними?

То було наче придбати квиток на незнану планету і вдивлятися крізь скло на густонаселений і надзвичайно красивий світ, там, де вода живила і пестила істот вишукано прекрасних форм та кольорів. Меґі виявила, що живий корал не мав того штучного яскраво-крикливого забарвлення, яке він має на сувенірний полиці крамниць та універмагів. Насправді він був ніжно-рожевий, бежевий чи сіро-блакитний, а довкола кожної його шишечки та гілочки гойдалася чарівна кольорова веселка, немов видима аура. Великі анемони дванадцять дюймів завширшки легенько помахували кінчиками блакитних, червоних, помаранчевих та пурпурових щупалець; білі хвилясті молюски завбільшки з велику каменюку заохочували необачних дослідників зазирнути в них крізь перисті створи, приманюючи їх спокусливими картинками яскравих істот, що метушилися всередині; підводні течії погойдували червоні мереживні віяла; яскраво-зелені стрічки водоростей витанцьовували як їм заманеться, повільно дрейфуючи разом із течією. Ніхто з чотирьох людей, що були у човні, анітрохи не здивувався б, коли побачив русалку — блискучі гладенькі груди, мерехтливе сяйво вигнутого хвоста, пишні кучері, що ліниво погойдувалися у воді, зваблива усмішка, як насмішка над чарами, якими сирени принаджували моряків. А риби! Немов живі діаманти, вони тисячами сновигали туди-сюди, круглі, немов китайські ліхтарі або стрімкі й тоненькі, мов стріли, вдягнені в яскраві мантії, вони поблискували всіма кольорами райдуги через здатність води розщепляти світло; декотрі з них палали золотисто-червоною лускою, декотрі сріблястою голубизною скидалися на холодні крижинки, декотрі ж нагадували плавучі писані торби з кольорами крикливішими, аніж у папуг. Були там морські щуки з голчасто-гострими пиками, кирпоносі риби-жаби, ікласті баракуди, морські окуні з велетенськими пащеками, що ховалися ледь видимі у гротах; пасажири човна навіть побачили одну гладеньку вусату акулу, що пропливла під ними повільно, наче за цілу вічність.

— Але не турбуйтеся, — заспокоїв Роб, — ми тепер надто далеко на півдні, й тому отруйні медузи нам не загрожують, тож якщо і є на Рифі щось смертельне для людини, то це, безперечно, риба-камінь. Ніколи не ходіть по коралах без взуття.

Так, Меґі не пожалкувала, що поїхала на цю екскурсію. Але повторних оглядин морських глибин вона не прагнула, а подружитися з парою, яку привіз Роб, їй не хотілося. Натомість вона купалася, гуляла й загоряла. Дивно, але вона навіть за книжками не скучала, бо завжди мала, на що дивитися і за чим спостерігати.

Меґі пристала на пораду Роба і кинула носити одіж. Спочатку вона поводилася як той кролик, що постійно принюхується, — чи немає поблизу собаки дінго — і стрімголов тікає до укриття, зачувши тріск гілки чи бухання кокосового горіха, який гарматним ядром гепався з пальми. Але після кількох днів повної самотності вона відчула — поблизу нікого немає, тож мав рацію Роб, розповідаючи про такий усамітнений куточок. Її сором’язливість мов рукою зняло. Вона ходила стежинами, вилежувалася на сонці, плескалася в оцій теплій солоній воді й почувалася, немов тварина, яка народилася й виросла в клітці і яку раптово випустили на волю в тихий, сонячний, просторий та приязний світ.

Опинившись вдалині від Фіони, братів, Люка, звільнившись від безжального і отупляючого тиску, який чинило на неї її попереднє життя, Меґі відкрила для себе існування чистого задоволення; цілий калейдоскоп із думок-візерунків сплітав і розплітав нові незвідані мережива у її свідомості. Вперше у своєму житті вона не займала раціональну мислячу частину свого єства думками про ту чи іншу роботу. З подивом вона виявила, що з усіх бар’єрів проти суто інтелектуальної діяльності, винайти які спромоглося людство, найефективнішим була безперервна фізична діяльність.

Багато років тому отець Ральф якось спитав, про що вона думає, і вона відповіла: про татка і маму, про Боба, Джека, Г’юї, Стю, про маленьких братів, Френка, Дрогеду, будинок, роботу та дощі. Одного вона не сказала йому: що він був найпершим у цьому списку. Завжди. А тепер до цього слід було додати Джастину, Люка, Людді, Енн, цукрову тростину, ностальгію за домівкою — і дощі. А ще книги, які завжди були її рятівним кругом, віддушиною. Але все це приходило і йшло геть незв’язними й заплутаними купами та брилами, обривками ланцюгів… Не мала вона можливості, не мала належної підготовки та освіти, щоб мовчки сісти і подумати — хто ж така Меґі Клірі, Меґі О’Ніл? Що їй потрібно в житті? Навіщо вона з’явилася на цій землі й що про це думає? Меґі страшенно жалкувала про брак освіти, бо це самотужки не виправити, скільки не старайся… Однак тепер у неї з’явився час, спокій, неквапливість лінькуватого неробства — тож лежи собі на піску і намагайся мислити.

«Що ж, почну з Ральфа», — подумала Меґі й розсміялася гірким іронічним сміхом. Не надто добрий початок, але в певному сенсі Ральф був для неї Богом; ним усе починалося і ним закінчувалося. Ральф був у її житті з того дня, коли, ставши на коліно в червонясту від призахідного сонця пилюку на станції в Джилленбоуні, взяв її за плечі, й навіть якщо їй більше ніколи в житті не доведеться побачитися з ним, вона майже не сумнівалася, що остання її передсмертна думка буде про нього. Як це страшно, коли одна людина може важити так багато і так багато означати.

Що вона сказала Енн? Що її бажання та потреби є надзвичайно простими — чоловік, діти, власна домівка. Кохана людина. Здається, це так небагато, щоб вимагати цього від життя, зрештою, більшість жінок усе це мали. Але скільки з тих, хто мали, були по-справжньому задоволені своїм життям? Меґі здавалося, що вона має бути задоволеною, бо все це давалося важко.

Змирися з цим, Меґі Клірі. Меґі О’Ніл. Того, хто тобі потрібен, звуть Ральф де Брикасар, і він ніколи не буде твоїм. Як чоловік, він зруйнував тебе, і ти вже не зможеш бути ні з ким іншим. Що ж, гаразд, із цим розібралися. Припустімо, що чоловік і той, кого кохаєш, не зійдуться в одній особі. Тоді залишається любити дітей, і твої діти даватимуть тобі свою любов. Тобто Люка та Люкових дітей.

О, Господи, милосердний Господи! Втім, який же ж він милосердний? Що він мені доброго зробив? Нічого. Натомість забрав у мене Ральфа. Тому ми з Богом і недолюблюємо одне одного. А знаєш, що, Боже? Я вже не боюся тебе так, як боялася колись. Усе життя я йшла прямою вузькою дорогою, боячись прогнівити тебе. І де я є? Там, де б опинилася й тоді, коли порушила б кожну твою заповідь. Ти шахрай, Боже. Ти демон страху. Ти обходишся з нами, немов із малими дітьми, лякаючи своєю карою. Але я тебе більше не боюся. Бо не Ральфа слід мені було ненавидіти, а тебе. Це все твоя провина, а не бідолашного Ральфа. Він живе в страху перед тобою, так, як колись жила я. І я ніяк не можу збагнути, за що ж він тебе любить. Бо не бачу, що в тобі можна любити.

Але ж як мені кинути любити чоловіка, який любить Бога? Хоч як би я не старалася, скоріш за все, не зможу цього зробити. Він, наче зірка, яку я хочу дістати з неба. Я бажаю неможливого. Тоді припини його бажати, Меґі О’Ніл, от і все. Доведеться тобі задовольнитися Люком та дітьми від нього. Обманом та лестощами відверни його від отого триклятого цукру і заживи з ним десь у далекому степу, там, де навіть дерев немає. Скажеш банківському керівнику в Джилі, що весь майбутній прибуток переходить на твоє ім’я, і що ти збираєшся витратити його на комфортне облаштування свого степового будинку без дерев, який Люк сам не спроможеться тобі купити. Цей прибуток ти використаєш для того, щоб дати Люковим дітям належну освіту і зробити так, щоб вони ніколи ні в чому не знали нестачі.

От і все, що про це можна сказати, Меґі О’Ніл. Так, я Меґі О’Ніл, а не Меґі де Брикасар. Це навіть звучить якось сміховинно: Меґі де Брикасар. Я мала би бути Меґан де Брикасар, хоча завжди терпіти не могла оте Меґан. Господи, та коли ж я припиню жалкувати, що не народила від Ральфа дітей? Ось у чому головне питання, хіба ні? Повторюй собі знову і знову: твоє життя у твоїх руках, Меґі О’Ніл, і ти не марнуватимеш його на безглузді мрії про чоловіка та дітей, яких ти йому ніколи не народиш.

Ось воно! Все стало ясно як Божий день! Безглуздо думати про те, що було в минулому, про те, що слід поховати назавжди. Головне — це майбутнє, а майбутнє належить Люку та Люковим дітям. Воно не належить Ральфу де Брикасару. Бо він — у минулому.

Меґі перекотилася на піску долілиць і розплакалася так, як ніколи не плакала з трьох років: гучні зойки й тужіння, і лише краби та птахи чули її горе та відчай.

Енн Мюллер навмисне вибрала острів Метлок, бо мала намір послати туди Люка, як тільки випаде нагода. Щойно Меґі вирушила в дорогу, як вона послала Люку телеграму, де йшлося про те, що Меґі страшенно потребує його присутності, тому нехай він, будь ласка, приїздить якомога швидше. За своєю вдачею Енн не мала схильності втручатися в чужі справи, але вона любила Меґі й жаліла її, а ту крихітну істоту, яку вона народила від Люка, боготворила. Джастина мусить мати домівку і батьків. Енн розуміла, що їй буде боляче розлучатися з Меґі, але краще так, аніж теперішня ситуація.

Люк приїхав два дні по тому. Він саме збирався на цукроочисний завод до Сіднея, але таки відхилився від свого маршруту. Час вже навідатися до дитини; якби це був хлопець, то він приїхав би наступного дня після його народження, але новина про дочку його розчарувала. Якщо Меґі наполягала на дітях, то нехай би це були хлопці, які одного дня перебрали б керівництво фермою і продовжили його справу. А з дівчат немає ані найменшого толку: вони «виїдали» чоловіків із дому, і ті, щоби прогодувати їхні голодні роти, змушені були кидати домівку в пошуках роботи. А ставши дорослими, дівчата йшли працювати на когось іншого, а не залишалися, як хлопці, на місці допомагати батькові в останні роки його життя.

— Як там Меґ? — спитав Люк, ступивши на веранду. — Сподіваюся, не захворіла?

— Він, бач, сподівається! Ні, не захворіла. Я розповім тобі за кілька хвилин, а поки що ходімо поглянеш на свою гарненьку доньку.

Люк витріщився на немовля з цікавістю, але, на думку Енн, це його не зворушило.

— Вона має найхимерніші очі, які я тільки бачив, — зауважив Люк. — Цікаво, чиї вони?

— Меґі каже, що, наскільки їй відомо, таких у її родині не було.

— Очі точно не мої. Ця кумедна мала — якийсь атавізм. Щось вона не надто задоволена життям, еге ж?

— Аз чого їй бути задоволеною? — відрізала Енн, даючи волю нестримній вдачі. — Вона ніколи не бачила свого батька, вона не має справжньої домівки — і не матиме, якщо ти житимеш так, як живеш тепер!

— Я заробляю і заощаджую гроші, Енн!

— Дурниці! Я знаю, скільки грошей ти маєш! Мої приятелі з Чартерс-Тауерс час від часу надсилають мені їхню місцеву газету, тому я ознайомлююся з рекламою виставлених на продаж господарств на заході, розташованих значно ближче, аніж Кайнуна, і значно родючіших. Тепер Депресія, Люку! Ти можеш купити прекрасне господарство за гроші набагато менші, аніж ті, що ти маєш на своєму рахунку. І ти це чудово знаєш.

— Правду кажете! Тепер Депресія, і західніше Водорозділу, від Джунідо Ізи лютує страшенна засуха. Лютує вже другий рік, і за цей час там не випало ані краплини дощу. Нині страждає й Дрогеда, а що вже казати про місця довкола Вінтона та Блеколла? Ні, на мою думку, нам слід почекати.

— Почекати, поки ціна землі зросте, і випадуть рясні дощі? Облиш, Люку! Саме тепер треба купувати ферму! Ти ж не будеш перечікувати, скажімо, десятирічну засуху? Не треба купляти худобу. Живіть на ті дві тисячі фунтів на рік, які отримує Меґі, й чекайте на дощ. А опісля придбаєте худобу.

— Я поки не готовий кинути цукрову тростину, — вперто сказав Люк, і досі витріщаючись у химерні білі очі своєї доньки.

— От ми нарешті й добралися до істини. Чому б тобі не визнати її, Люку? Зізнатися самому собі. Ти не хочеш жити як одружений чоловік, ти волієш жити так, як живеш тепер — суворо й жорстко, в компанії чоловіків, що ішачать до сьомого поту, а таких — кожен другий австралієць, якого я знала. Що ж сталося з цією довбаною країною, де чоловіки воліють бути з іншими чоловіками, а не мати домівку, дружину й дітей?! Якщо холостяцьке життя є тим, чого вони насправді прагнуть, то на біса вони одружуються взагалі? Знаєш, скільки живе покинутих дружин в одному лише Данні, перебиваючись із хліба на воду і намагаючись зростити своїх дітей без батька? О, та він лише ненадовго відлучився, подався цукрову тростину рубати, але невдовзі повернеться! Бздура! Щоразу, коли приносять пошту, вони стирчать біля хвіртки, чекаючи на поштаря: може, хоч цього разу той вилупок собачий прислав їм трохи грошей? Здебільшого він не присилає нічого, лише зрідка, малувато, але для підтримання штанів вистачить.

Її аж трясло від гніву, а із зазвичай лагідних карих очей аж іскри сипалися.

— Знаєш, я нещодавно вичитала в «Брісбен мейл», що Австралія має найвищий у цивілізованому світі відсоток покинутих дружин? Це єдине, в чому ми перегнали решту країн, то як не пишатися таким рекордом?!

— Охолоньте, Енн! Я не кинув Меґ — вона у безпеці й вона не страждає від голоду. Що на вас найшло?

— Мені насточортіло те, як ти ставишся до своєї дружини, ось що на мене найшло! Заради всього святого, Люку, благаю тебе: стань нарешті дорослим, поклади собі на плечі свої ж обов’язки — хоч ненадовго! У тебе є дружина й дитина! Ти мусиш забезпечити їх домівкою, мусиш бути чоловіком та батьком, а не бісовим чужинцем!

— Неодмінно буду, неодмінно! Але наразі не можу: маю попрацювати ще років зо два з тростиною, так, про всяк випадок. Не хочеться мені жити на грошики Меґ, але саме це я й буду робити, поки ситуація не поліпшиться.

Енн презирливо закопилила губу.

— Господи, яка бздура! Ти ж оженився на ній заради її грошей, чи не так?

Засмагле обличчя Люка почервоніло, як буряк, і він відвернув очі, щоб не дивитися на Енн.

— Мушу визнати, гроші трохи допомогли, але я оженився на Меґ тому, що вона подобалася мені більше за інших.

— Вона йому подобалася! А як же кохання?

— Кохання? А що таке кохання? Так собі, плід жіночої уяви, і не більше. — Люк відвернувся від колиски та тих бентежних очей, невпевнений, що істота з такими очима не розуміла, про що йдеться. — Ви все сказали? А тепер скажіть мені — де Меґ?

— Вона занедужала. І я відправила її на невеличкий відпочинок. Тільки не впадай у паніку! Не за твої гроші. Я сподівалася переконати тебе приєднатися там до неї, але тепер бачу, що це неможливо.

— І мови не може бути. Сьогодні ми з Арне Свенсоном їдемо до Сіднея.

— Що мені передати Меґі, коли вона повернеться?

Люк стенув плечима; йому страх як кортіло швиденько вшитися звідси.

— Мені байдуже. Втім, скажіть, нехай іще трохи почекає. Раз вона здумала народжувати дітей, то я не проти, щоб вона народила мені сина.

Спершись об стіну, щоб не впасти, Енн нахилилася до плетеної колиски, взяла дитинча і, ледь шкутильгаючи, добралася до ліжка й сіла.

Люк навіть не поворухнувся допомогти їй чи забрати дитину, схоже, він боявся власної дочки.

— Йди геть, Люку! Ти не заслужив того, що маєш. Мене від одного твого вигляду нудить. Йди геть до свого довбаного Арне, триклятої тростини та роботи, від якої коні дохнуть!

На порозі він зупинився.

— Як вона назвала дочку? Вже забув її ім’я.

— Джастина. Джастина!

— Яке огидне й дурне ім’я! — виснував Люк і пішов геть.

Енн поклала дитинча на ліжко і гірко розплакалася. Будь вони прокляті, ці чоловіки! Всі, окрім Людді! Може, ота ніжна, сентиментальна і майже жіноча риса характеру Людді й зробила його здатним кохати? Може, Люк і має рацію? Що кохання — це лиш вигадка жіночої фантазії? Чи, може, кохання — це те, що здатні відчувати лише жінки або чоловіки з краплиною жіночності в характері? Жодній жінці не вдалося втримати Люка біля себе. Те, чого він хотів, не могла дати йому жодна жінка.

Але наступного дня Енн заспокоїлася й більше не відчувала, що її зусилля пішли коту під хвіст. Бо того ранку від Меґі прийшла поштова картка, в якій вона з ентузіазмом розповідала про острів Метлок і про те, як їй там гарно. Що ж, дещо у неї все ж таки вийшло — недаремно вона старалася: Меґі стало краще. Коли мусони вщухнуть, вона повернеться сюди і зможе сміливо поглянути в очі життю. Але Енн вирішила не розповідати їй про Люка.

Ненсі, як скорочено звали Анунціату, винесла Джастину на передню веранду, а Енн вийшла слідком, несучи в зубах кошик із дитячим причандаллям — чистими пелюшками, бляшанкою пудри та іграшками. Вона сіла в плетене крісло, забрала у Ненсі малу і почала годувати її з пляшечки годувальною сумішшю, яку Ненсі попередньо нагріла. Енн було приємно, життя теж здавалося приємним: вона зробила все можливе й неможливе, щоб привести Люка до тями, а якщо їй цього не вдалося, то що ж, принаймні це означало, що Меґі та Джастина ще певний час залишатимуться в Хіммельхосі. Вона не сумнівалася: як тільки Меґі зрозуміє, що перспективи врятувати стосунки з Люком немає, вона повернеться до Дрогеди. Та Енн страшенно боялася того дня, коли це станеться.

Червоне спортивне авто англійського виробництва з ревом звернуло з дороги на Данні й понеслося довгим пологим підйомом до будинку; авто було нове й дороге, з відстебнутим шкіряним верхом, сріблястими вихлопними трубами, з лакованим яскраво-червоним корпусом. Спочатку Енн не впізнала чоловіка, який пройшов, пригнувшись, крізь низький одвірок, бо на ньому було типове вбрання мешканців півночі Квінсленду — шорти, і більше нічого, окрім шортів. «Господи, який красивий мужчина! — подумала Енн, приязно дивлячись на нього і щось пригадуючи, поки він широким кроком заходив до кімнати. — От якби Людді трохи менше їв, то й був хоч віддалено схожий на цього парубка. Хоча… він і не парубок — он на скронях красиві сріблясті пасма сивини… гм… ще ніколи не бачила такого гарного рубача тростини».

Та коли на неї поглянули спокійні відсторонені очі, Енн пригадала, хто цей чоловік.

— О, Боже! — видихнула вона і впустила дитячу пляшечку.

Він підняв її, віддав назад і, прихилившись до поруччя веранди, сказав:

— Все гаразд, соска не торкнувся долівки, можете сміливо годувати.

А мала вже невдоволено кривила губки. Енн встромила соску їй у ротик і, перевівши дух, заговорила:

— Оце так несподіванка, ваша милість! — Вона ковзнула поглядом по його фігурі. — Мушу зазначити, що ви не надто схожі на архієпископа. Та ви й так на нього не дуже схожі, навіть у належному церковному вбранні. Архієпископи будь-якої конфесії завжди уявлялися мені товстими і самовдоволеними типами.

— Тепер я не архієпископ, а священик на заслуженому відпочинку, тож звіть мене просто Ральф. Оце та сама малявка, що завдала Меґі стільки клопоту, коли я був тут минулого разу? Можна її взяти на руки? Певен, що зможу тримати пляшку під правильним кутом.

Священик вмостився у кріслі побіля Енн, забрав у неї дитинча та пляшку і невимушено схрестив ноги.

— Меґі дала їй ім’я Джастина?

— Так.

— Мені воно подобається. Господи милосердний, ви лишень погляньте на колір її волосся! Точнісінька дідова копія!

— Меґі теж так каже. Сподіваюся, що у бідолахи не з’являться згодом цяточки ластовиння по всьому обличчю, але, боюся, що так таки і буде.

— Ну, Меґі теж рудоволоса, але без ластовиння. Хоча шкіра у неї іншого кольору, більш матова. — Ральф поставив порожню пляшку додолу, посадив дівчинку собі верхи на коліно обличчям до себе, трохи нагнув уперед, немов у східному привітанні — Салям! — і почав вправно розтирати їй спинку. — Коло моїх обов’язків включає відвідини католицьких сиротинців, тому я досить добре обізнаний із тим, як слід поводитися з малюками. Мати Гонзага з мого улюбленого дитячого притулку каже, що це — єдиний правильний спосіб зробити так, щоб дитинча відригнуло. Якщо його перехилити, поклавши на плече, то тільце недостатньо розслабиться і повітря, що потрапило до шлунка, виходитиме не так легко, а коли воно таки вийде назовні, то разом із ним зазвичай вискакує і досить багато спожитого молока. А якщо робити так, як я, то молоко заблокується, а повітря вийде. — Немов підтверджуючи його слова, Джастина кілька разів ригнула, але молоко з неї не вийшло. Ральф розсміявся, знову потер малій спинку, і коли більше нічого не сталося, зручно вмостив її собі на зігнуту руку. — Які фантастично-екзотичні очі! Прекрасні, еге ж? Хто ж, як не Меґі здатен народити дивовижне дитя!

— Не в тему буде сказано, отче, але з вас вийшов би прекрасний батько.

— Я люблю немовлят і дітей, завжди любив. Мені з ними набагато легше та приємніше, аніж батьку, який має виконувати багато не надто приємних обов’язків.

— Ні, це тому, що ви схожі на мого Людді. Ви маєте в собі дещицю жіночності.

Вочевидь, Джастина, зазвичай неохоча до будь-чиїх рук, теж відчула до священика симпатію — вона заснула. Ральф вмостив її зручніше на руці, й дістав із кишені своїх шортів пачку цигарок «Кепстен».

— Дайте їх мені, — сказала Енн. — Я вам підкурю.

— А де Меґі? — спитав він, беручи від неї підкурену цигарку. — Дякую. Вибачте, візьміть і собі, якщо бажаєте.

— Її тут немає. Вона так і не одужала після потрясіння, пережитого під час народження малої, а мокрий сезон взагалі її доконав. Тому ми з Людді вирішили відправити її на два місяці відпочити. Вона повернеться на початку березня, тобто через сім тижнів.

Поки Енн вимовляла ці слова, вона бачила, як змінюється обличчя священика, немов увесь його ентузіазм випарувався і щезла надія мати втіху від зустрічі з Меґі.

Він важко зітхнув:

— Що ж, вдруге я заїхав попрощатися і не застав її… Тоді я мав поїхати до Афін, і от знову… Того разу поїздка розтягнулася аж на рік, хоча могла тривати і довше; тоді я навіть не знав, коли повернуся. Я не був на Дрогеді відтоді, як загинули Педді та Стю. Коли треба було їхати, я відчув, що не зможу покинути Австралію, не побачившись із Меґі. А вона вийшла заміж і поїхала геть. Мені хотілося знайти її, але я знав, що це буде несправедливо у стосунку до неї і до Люка, але цього разу я приїхав, бо знав, що не завдам шкоди тому, чого не має.

— І куди ви їдете цього разу?

— У Рим, до Ватикану. Кардинал ді Контіні-Верчезе перебрав обов’язки кардинала Монтеверді, який нещодавно помер. Він запросив мене до себе, і я чекав на це запрошення. Це велика честь для мене, навіть більше. Я не можу відмовитися.

— І довго вас не буде?

— О, дуже довго. У Європі палає війна, хоча тут вона здається чимось страшенно далеким. Церкві у Римі потрібен священик зі здібностями дипломата, а мене, завдяки кардиналу ді Контіні-Верчезе, класифікували саме як дипломата. Муссоліні — близький союзник Гітлера, два чоботи пара, і Ватикан змушений хоч якимось чином примирити ці дві ідеології — католицтво та фашизм. Це буде нелегко. Я добре розмовляю німецькою, поки був у Афінах, вивчав грецьку, а в Римі — італійську. До того ж я вільно розмовляю французькою та іспанською. — Священик зітхнув. — Я завжди мав схильність до мов і навмисне її розвивав. Тому моє переведення до Європи було неминучим.

— Що ж, ваша милість, якщо вам не треба відпливати вже завтра, то ви ще маєте можливість побачитися з Меґі. — Ці слова зірвалися з вуст Енн, перш ніж вона встигла подумати; втім, чому Меґі не побачитися б із ним хоч раз перед тим, як він, за його ж припущенням, їде надовго, дуже надовго?

Він повернув до неї голову. Ці прекрасні очі, блакитні й відсторонено-далекі, були дуже розумні, такі важко обдурити. Так, він вроджений дипломат! Він прекрасно зрозумів, про що вона казала, побачив кожну думку й емоцію в її свідомості. Енн відчула, як, затамувавши дух, чекає на його відповідь, але священик довго нічого не казав, сидів, уставившись поглядом через смарагдову тростину на повноводну ріку, забувши про дитинча, яке спало у нього на руці. Вона з цікавістю та захопленням споглядала його профіль — вигин брів, прямий ніс, таємничий рот, рішуче підборіддя. Які сили вирували за цим фасадом, коли він вдивлявся в далечінь? Які складні баланси кохання, пристрасті, обов’язку, сили волі, практичної доречності й туги зважував він у своїй голові, і що проти чого? Його рука піднесла до губ цигарку; Енн помітила, як тремтять його пальці — й беззвучно видихнула. Йому не байдуже.

Десь хвилин із десять Ральф не казав нічого; Енн підкурила йому ще одну цигарку і забрала згаслий недопалок. Він і цю цигарку викурив спокійно і неквапливо, жодного разу не відірвавши погляду від далеких гір та низьких мусонних хмар, що клубочилися у небі.

— Де вона? — нарешті спитав він нормальним голосом, викидаючи недопалок через поруччя веранди.

Від її відповіді залежало його рішення, тож настала черга Енн поміркувати. Чи правильно наштовхувати інших людей на шлях, який приведе їх невідомо куди? Всі її симпатії були на боці Меґі, бо вона щиро анітрохи не переймалася тим, що станеться з цим чоловіком. По-своєму він був не кращий за Люка. Теж ганявся за якоюсь суто чоловічою примарою, не маючи ані часу, ані бажання віддати перевагу жінці, вперто чіплявся за ілюзію, що існувала, напевне, лише у його зіпсутій голові. Так само безтілесну і ефемерну, як отой мелясовий сморід, що його вивергає у повітря цукровий завод. Але це була його мрія, і він змарнує і себе, і своє життя в гонитві за нею.

Ральф не втрачав здорового глузду, попри те, як багато значила для нього Меґі. Навіть заради неї — і Енн вже розуміла, що цей чоловік любить Меґі більше за все, окрім свого химерного ідеалу, — не поставить він під загрозу те, що мріяв здобути. Ні, навіть заради неї. Тому якщо вона відповість, що Меґі десь на людному курорті в пансіонаті, він точно не поїде, побоюючись, що його впізнають. Хто, як не він надто добре знав, що не можна залишитися невпізнаним у натовпі. Енн облизала пошерхлі губи і нарешті наважилася відповісти.

— Меґі в котеджі на острові Метлок.

— Де-де?

— На острові Метлок. Це курорт побіля протоки Вітсандей, задуманий як усамітнене місце відпочинку, де забезпечують повну приватність відпочивальників. До того ж о цій порі року там ані душі. — І, не втримавшись, додала: — Не турбуйтеся, там вас ніхто не побачить і не впізнає.

— От заспокоїли! — Він потихеньку зняв малу з руки і подав її Енн. — Дякую, — сказав Ральф і попрямував до сходів. А потім повернувся і зворушливо-благальним тоном додав: — Ви помиляєтеся. Я хочу побачитися з нею і все. Я ніколи не втягну Меґі у щось таке, що поставить під загрозу її безсмертну душу.

— Або ж вашу, еге ж? Тоді краще йдіть своєю дорогою, як зробив Люк О’Ніл; хоча на нього чекають. Тоді ви не заподієте шкоди ані Меґі, ані собі й гарантовано уникнете скандалу.

— А що, як Люк заявиться?

— Жодного шансу. Він подався до Сіднея і не повернеться аж до березня. Про те, що Меґі на острові Метлок, він міг дізнатися лише від мене, а я йому не сказала, ваша милість.

— То Меґі чекає на Люка?

Енн криво всміхнулася.

— Та ні, Боже збав.

— Я не завдам їй шкоди, — ще раз затято мовив священик. — Мені хочеться ненадовго її побачити, от і все.

— Я добре розумію вас, ваша милість. Але факт є факт: якби ви хотіли більшого, то завдали б їй значно менше шкоди, — сказала Енн.

* * *

Коли на дорозі зачмихав автомобіль старого Роба, Меґі сиділа у себе на веранді; вона підняла руку, подаючи сигнал, що все у нормі і їй нічого не потрібно. Він зупинився у звичному місці, щоби розвернутися, але раптом якийсь чоловік у шортах, сорочці та сандалях вигулькнув із авто з валізою в руці.

— Бувайте, пане О’Ніл! — гукнув Роб і від’їхав.

Та Меґі ніколи не переплутає Люка О’Ніла з Ральфом де Брикасаром. То був не Люк, навіть у вечірніх сутінках і на такій відстані вона не могла помилитися. Вона отетеріло підвелася, а Ральф де Брикасар рушив до нею по дорозі. Він вирішив, що вона потрібна йому, бо з якої ще причини він приїхав би сюди та ще й видав себе за Люка О’Ніла?

Здавалося, все в її тілі зупинилося: і ноги, і серце, і розум. Це Ральф, він приїхав по неї, то чому ж вона нічого не відчуває? Чому вона не кинулася назустріч у його обійми, геть забувши про все інше? Це був Ральф — усе, що вона завжди хотіла від життя; хіба ж вона не намагалася цілий тиждень викинути цей факт із своєї голови? Чорти б його забрали, цього Ральфа! Ну чому, скажіть, будь ласка, він приперся саме тоді, коли їй майже вдалося викинути його зі своїх думок, хоча й не зі свого серця?! О, знову все спочатку! Спантеличена, зла і спітніла, вона заціпеніло стояла й чекала, поки граціозний силует наблизиться до неї.

— Привіт, Ральфе, — сказала вона, стиснувши зуби і не дивлячись на нього.

— Привіт, Меґі.

— Занось свою валізу. Хочеш гарячого чаю? — І вона, не озирнувшись, пройшла до вітальні.

— Та не відмовився б, — відповів Ральф так само неприродним заціпенілим тоном, як і вона.

Пройшовши за нею в кухню, він дивився, як Меґі увімкнула електричний чайник, налила у напарник гарячої води з-під крана над раковиною і заходилася виймати з буфета чашки та тарілочки. Вона подала йому велику п’ятифунтову бляшанку з печивом, він взяв звідти дві жмені смакоти і поклав на тарілку. Чайник закипів, Меґі вилила гарячу воду з запарника, поклала розсипного чаю і залила окропом. Потім вона взяла тарілку з печивом та чайник і пішла до вітальні, а Ральф рушив слідком із чашками та тарілочками.

Усі кімнати в котеджі були спарені — вітальня з одного боку сполучалася зі спальнею, а з протилежного — із кухнею, за якою була ванна. Таким чином, будиночок мав дві веранди, одна з яких виходила на дорогу, а друга — на пляж. Це означало, що і Меґі, й Ральф мали можливість кудись дивитися, не маючи необхідності поглядати одне на одного. Непроглядна темрява впала з типово тропічною раптовістю, але повітря, що надходило у розчинені настіж ковзні двері, повнилося плескотом води, далеким шумом прибою на Рифі й легеньким подихом ніжного й теплого вітерця.

Вони пили чай у повній тиші, навіть не доторкнувшись до печива; а після чаю тиша тривала — він несміливо поглядав на неї, а вона відвертала погляд, вдаючи, що уважно розглядає невеличку пальму, яка колихалася під вітром біля веранди з боку дороги.

— Що сталося, Меґі? — спитав він так ніжно, що її серце несамовито тьохнуло і ніби померло від власного болю, знову почувши те саме запитання дорослого чоловіка до маленької дівчинки. Він приїхав на острів аж ніяк не для того, щоб побачитися з жінкою, ні. Він приїхав побачитися з дівчинкою. Він любив у ній дівчинку, а не жінку. Бо жінку він зненавидів, як тільки вона з’явилася на світ.

Вона поволі обернулася й поглянула на нього поглядом — ошелешеним, обуреним, шаленим: та як він сміє, навіть тепер, навіть після всього, що сталося! Час немов заціпенів на місці, а вона все дивилася й дивилася на нього, і Ральф нарешті побачив, ошелешено затамувавши дух, в оцих чистих і прозорих очах, очах Меґі, не дівчинку, а дорослу жінку. В очах Меґі!

Він не покривив душею, сказавши Енн, що хотів побачитися з нею, і не більше. Так, він кохав Меґі, але приїхав до неї не для того, щоб стати коханцем, а щоб побачитися, поговорити, залишитися їй другом, спати самому на кушетці у вітальні, вкотре намагаючись докопатися до першопричини свого одержимого захоплення нею, сподіваючись, що коли він таки добереться до кореня тієї проблеми і витягне його на світ Божий, то тоді, можливо, знайде в собі духовні засоби для його викорінення.

Йому було непросто звикнути до Меґі з грудьми, талією та стегнами, але він змусив себе призвичаїтися до цих реалій, бо коли поглянув у ці очі, то побачив, що там, немов кружальце світла у вівтарному світильнику, сяяла його колишня Меґі. Розум та душа, від притягальної сили яких він так і не зміг звільнитися відтоді, як зустрів її, розум і душа, що і досі не змінилися у цьому тілі, що зазнало таких неприємних змін. І поки Ральф бачив у очах підтвердження існування отієї колишньої Меґі, він мирився з її тілом, що так змінилося, і намагався вгамовувати свій потяг до нього.

І він, приписуючи їй власні бажання та мрії, ніколи не сумнівався в тому, що вона відчувала до нього те саме, хотіла того самого, аж поки Меґі не накинулася на нього, немов скажена кішка того дня, коли народилася Джастина. Та навіть тоді, коли обурення й біль уляглися в його душі, він пояснив собі ту поведінку болем, який їй довелося пережити, болем більше душевним, аніж фізичним. А тепер, побачивши її нарешті такою, якою вона стала, він до секунди пригадав мить, коли Меґі скинула оболонку дитини і вдягнула оболонку жінки, — на кладовищі Дрогеди після іменин Мері Карсон. Тоді він пояснив їй, що не зможе виявляти до неї особливої уваги, бо люди подумають, що вона цікавить його як жінка. Меґі поглянула на нього якось дивно, він не зрозумів того виразу; вона відвернулася, а коли повернулася до нього знову, то той вираз зник. Тепер Ральф розумів, що відтоді Меґі бачила його в іншому світлі; вона поцілувала його не через скороминущу слабкість, щоб потім уявляти його таким, яким уявляла раніше. А саме це він і зробив — уявляв її маленькою дівчинкою. Він підтримував свої ілюзії, плекав їх, пристосовував якомога зручніше до свого незмінного способу життя, носив їх, наче волосяницю. А вона живила свою любов до нього цілком дорослими жіночими мріями.

Він мусив визнати, що фізично бажав її відтоді, як вони вперше поцілувалися, але це бажання не обтяжувало його так, як кохання до неї; він бачив і перше, і друге як окремі речі, а не грані одного явища. А вона, бідолашна, навіть не думала відділяти кохання від фізичного бажання.

Якби був хоч якийсь спосіб дременути з острова Метлок, він утік би, як той Орест, що накивав п’ятами від Евменід. Але він не міг покинути острів, і мав хоробрість залишатися біля неї, а не блукати у нічній темряві. «Що ж я можу вдіяти, як виправити ситуацію? Я й справді кохаю її! А якщо я кохаю її, то це через те, якою вона є тепер, а не якою була в дитинстві. Я завжди любив у ній саме прояви жіночності, а також те, як вона мужньо несе свій хрест. Тому, Ральфе де Брикасар, зніміть ваші шори і бачте її такою, якою вона є насправді, а не такою, якою вона була колись давно. Шістнадцять років тому, шістнадцять неймовірно довгих років… Мені сорок чотири, а їй — двадцять шість; ми вже не діти, але вона значно доросліша за мене. Ти не сумнівалася ані хвилини відтоді, як я вийшов з авто Роба, правда ж, Меґі? Припустила, що я нарешті здався. І перш ніж ти встигла перевести дух, я продемонстрував тобі, як глибоко ти помиляєшся. Я розідрав тканину твоїх ілюзій, наче стару брудну ганчірку. О, Меґі! Що ж я з тобою скоїв? Як же я міг бути таким засліпленим, таким безпросвітно егоїстичним? Ну й чого я досяг, приїхавши до тебе? Нічого. Хіба що розбив твоє серце на маленькі друзки. Всі ці роки ми кохали одне одного, не розуміючи, чого одне від одного хочемо».

А вона й досі дивилася йому в очі, і її очі наповнювалися соромом і приниженням, та коли мінливий калейдоскоп виразів на обличчі Ральфа змінився виразом розпачу й жалю, Меґі, здавалося, збагнула глибину своєї помилки, увесь її жах. Ба більше: вона збагнула, що він усвідомлює її помилку.

Тікай, Меґі! Тікай звідси, поки маєш ту дещицю власної гордості, яку він тобі залишив! Щойно з’явившись, ця думка підштовхнула її до дії, і Меґі скочила з крісла і кинулася навтьоки.

Та не встигла вона добігти до веранди, як він спіймав її, й інерція пориву крутнула Меґі до нього так сильно, що Ральф аж заточився. Вмить усе втратило значення — і жорстока битва за власну душевну цілісність, і тривале придушення бажання силою волі… За якусь мить він немов прожив кілька життів. Вся та приспана і загнана всередину сила тільки й чекала на детонацію від тілесного дотику, щоб вибухнути хаосом, у якому інтелект ставав рабом пристрасті, а воля розуму повністю підкорялася волі тіла.

Ковзнули догори її руки, оповиваючи йому шию, він обхопив її за спину і судомно притиснув до себе; потім нагнув голову і намацав ротом її губи, припав до них. Її рот більше не був небажаним і непотрібним спогадом, він став цілком реальним; Меґі ж вхопилася за нього так, немов боялася відпускати, вхопилася так міцно, що аж руки заніміли; вона здавалася Ральфу темною, мов ніч, у його свідомості переплуталися спогади й пристрасть, небажані спогади і небажана пристрасть. Роками він прагнув цього, прагнув її — і заперечував її владу над собою, відлякував від себе навіть думку про те, що вона — жінка!

Він поніс її до ліжка, чи вони до нього підійшли? Йому здавалося, що таки поніс, але він не був певен; пам’яталося лише, що вона лягла і він ліг, він торкається руками її шкіри, вона торкається руками його шкіри… О, Боже! Меґі, моя Меґі! Як же могли вони від самого дитинства виховувати мене у думці що це осквернення?

Час припинив цокати і поплив, перекочуючись потоком, аж поки не втратив свого значення, залишивши тільки глибину виміру ще більшу за глибину реального часу. Ральф відчував її — і не відчував, він не сприймав Меґі як окреме єство, бажаючи повністю й остаточно зробити її частиною самого себе, прищепою, яка стане ним самим, а не таким собі симбіозом, який дасть їй право на власну окремішність. Тепер у його свідомості назавжди залишаться ці виступи грудей, живота, сідниць, ці складочки та впадини між ними. Вона була створена для нього, бо він сам її створив, цілих шістнадцять років формував її, сам цього не знаючи, а ще менше знаючи — навіщо. Він геть забув, що колись покинув її, зрадив, що другий чоловік підвів її до завершальної стадії того, що він започаткував для себе, і завжди призначав лише для себе, бо вона була його падінням, його злетом, його творінням. То був сон, від якого він більше ніколи не прокинеться, ніколи, допоки він — чоловік із чоловічим тілом. Милосердний Господи! Я знаю, знаю! Я знаю чому зберігав її у своїй свідомості як образ, як дитину довго після того, як вона виросла й перестала бути і тим, і другим, але ж чому я мусив дізнатися про це саме таким чином?

Бо нарешті він збагнув, що той, ким він намірявся стати, не був людиною. Ніколи. А чимось набагато більшим, таким, що виходить за межі долі звичайного чоловіка. Та зрештою ось вона — його доля, він тримає, вона тремтить від насолоди й пристрасті, запалена ним, мов сірник, ним, її чоловіком.

Я чоловік, я мужчина, віднині й назавжди. Любий Боже, навіщо ж ти приховував це від мене?! Я людина, я ніколи не стану Богом, то була ілюзія, то було життя в пошуках божественної суті. Невже ми всі однакові — священики, що прагнуть бути Богом? Ми зрікаємося того одного-єдиного акту, який неспростовно доводить, що ми чоловіки, що ми люди.

Оповивши її руками, він поглянув очима, повними сліз, на непорушне, слабко освітлене обличчя, спостерігаючи, як трояндовий бутон її вуст судомно розкрився, охнув і застиг безпорадним «о», приголомшений досі незнаним відчуттям безконечної насолоди. Її руки та ноги огортали його, немов живі линви, що прив’язували її до нього, мучили його своїм гладеньким шовковистим дотиком; він поклав підборіддя їй на плече, притулився щокою до її ніжної гладенької щоки і весь віддався виснажливому шаленству з несамовитістю чоловіка, що став до бою з власною долею. Його розум паморочився, плутався, став непроглядно темним і навдивовижу яскравим; на мить йому здалося, що він потрапив на сонце, але потім яскравість зблякнула, посіріла і зовсім згасла. Ось що це таке — бути чоловіком. Але не це було першопричиною болю. Біль крився у завершальній миті, в розпачливому усвідомленні порожнечі: екстаз скороминущий. Йому несила було відпустити її тепер, коли вона належала йому. Тож Ральф вчепився в Меґі, немов потопельник за тріску в бурхливому морі, й невдовзі, знову виштовхнутий на поверхню уже знайомим емоційним піднесенням, ще раз віддався тому незбагненному, що зветься покликанням чоловіка і його долею.

* * *

«Що таке сон?» — подумала Меґі. Благословення, перепочинок від життя, відлуння смерті чи неминуча прикрість? Чим би він не був, Ральф поринув у його стихію, і лежав, поклавши на неї руку і притиснувшись головою до її плеча, він навіть уві сні не бажав її відпускати. Меґі теж була зморена, але не дозволила собі заснути. Чомусь їй здавалося, що коли вона послабить хватку у власній свідомості, то не знайде Ральфа поруч, коли знову прийде до тями. Вона зможе поспати згодом, коли він прокинеться і його прекрасні вуста прошепочуть перші слова. Що він скаже їй? Пожалкує, що дав волю пристрасті? Чи стала вона для нього насолодою, через яку було варто йти на такий крок і наражатися на небезпеку? Ральф стільки років боровся зі своїм почуттям, змусив і її боротися з ним, і тепер їй не вірилося, що він нарешті склав зброю, але вночі, в розпал болісного екстазу він сказав їй таке, що стерло, згладило той факт, що він так довго заперечував її і відмовлявся від неї.

Меґі була на вершині щастя, ще ніколи в житті не почувалася вона такою щасливою. З тієї миті, коли Ральф відтягнув її від дверей, то була поема плоті, мистецький витвір із рук, пальців, спин і всепоглинаючої насолоди. Я народжена для нього і тільки для нього… Ось чому з Люком я була такою нещасною! Винесена за межі чутливості хвилею пристрасті, вона зберегла здатність думати лише про те, що дати Ральфу все, що вона може, є важливішим за саме життя. Він ніколи не пожалкує про це, ніколи. О, його болісна насолода! Були моменти, коли їй здавалося, наче вона сама могла її відчувати разом із ним, наче те відчуття було її власним. І це тільки посилювало її щастя; була в його болю й екстазі якась справедливість та істина.

Він прокинувся. Меґі зазирнула в його очі й побачила в їхній блакиті ту саму любов, яка зігрівала і надавала сенс її життю ще з дитинства, а окрім любові — величезну приховану втому. Не змореність тіла, а стомленість душі.

Ральф думав про те, що ніколи в житті не прокидався він іншою людиною в тому самому ліжку; в певному сенсі це відчуття було навіть інтимнішим за статевий акт, який цьому відчуттю передував, воно немов підкреслювало їхній емоційний зв’язок, його вірність їй. Легкий та порожній, немов навколишнє повітря, що спокусливо насичували запахи моря та пронизана сонцем рослинність, Ральф трохи подрейфував на крилах іще одного відчуття свободи: полегшення від того, що він відмовився від обов’язку боротися з нею, насолоду від миру після поразки у тривалій, неймовірно кривавій війні й від усвідомлення того, що ця поразка виявилася набагато приємнішою, аніж військові дії.

«Але я таки довго і досить успішно протистояв тобі, Меґі! Та врешті-решт не твої скалки мені доведеться склеювати докупи, а власні шматки, що розлетілися навсібіч. Ти з’явилася у моєму житті для того, щоб показати, якою фальшивою та претензійною є гординя такого священика, як я. Немов Люцифер, я прагнув до того, що належить лише Богу і йому одному, і, подібно до Люцифера, я впав. Я був благочестивий, слухняний, а до появи Мері Карсон — навіть бідний. Але до сьогоднішнього ранку я ніколи не відчував приниження і покірливості. Любий Боже, якби вона нічого не значила для мене, мені було б дуже легко все це знести, але інколи мені здається, що я люблю її навіть більше, аніж Тебе, і це також є частиною Твоєї кари. Щодо неї я не маю сумнівів. Щодо Тебе? А хто Ти? Спритний трюк, фантом, дотепний жарт. Як я можу любити жарт? Та я таки люблю».

— Якщо я назбираю в собі достатньо енергії, то піду поплаваю, а потім приготую сніданок, — сказав Ральф, розпачливо намагаючись сказати хоч що-небудь, і відчув на своїх грудях її усмішку.

— Плавання я залишаю тобі, а ти залиш мені приготування сніданку. І не треба тут нічого вдягати. Сюди ніхто не приходить.

— А тут і справді, як у раю! — Змахнувши ногами, він сів у ліжку й потягнувся. — Прекрасний ранок. Цікаво, це що прикмета?

Щойно вставши з ліжка, він відчув біль розлуки; Меґі лежала і дивилася, як він підійшов до ковзних дверей, що вели на пляж, вийшов надвір і зупинився. А потім обернувся і простягнув руку.

— Ходімо зі мною! А сніданок ми разом приготуємо.

Був час припливу, риф вкрився водою, ранкове сонце вже пекло, але невгамовний літній вітер ніс із собою прохолоду; товста груба трава пускала вусики до розкришеного, несхожого на пісок піску, де краби та комахи шукали собі поживу.

— У мене таке відчуття, що я вперше у житті бачу світ, — мовив Ральф озираючись довкола широко розкритими очима.

Меґі міцно вхопила його за руку; їй здалося, що вона тут вперше, і реальність сьогоднішнього сонячного дня видалася їй менш зрозумілою, аніж ілюзія вчорашньої ночі. Вона зупинила на ньому зболений погляд. Наче то було страшенно давно, в іншому світі.

І сказала:

— А ти й не бачив цього світу. Бо не міг бачити. Але тепер — це наш світ допоки він існуватиме.

— А який із себе Люк? — спитав Ральф за сніданком.

Меґі злегка схилила голову набік і замислилася.

— Не такий уже й схожий на тебе фізично, як мені здавалося раніш, бо тоді я за тобою скучала і ще не звикла до того, що тебе не має поруч. Мені здається, що я вийшла за нього заміж тому, що він нагадував тебе. У всякому разі я вирішила вийти за когось заміж, а він був на дві голови вищий за решту. Я не кажу про вартісність його як особистості, про приємність та про все те, що жінки вважають бажаним у чоловікові. Він вирізнявся чимось, я не можу навіть сформулювати чим саме. За винятком того, що він схожий на тебе. Йому теж жінки не потрібні.

Обличчя Ральфа перекривила гримаса.

— Он яким ти мене бачиш, Меґі!

— Якщо чесно, то саме таким я тебе бачу. Не знаю чому, але мені так здається. Чомусь ви з Люком вірите в те, що потреба в жінці — це слабкість. Я не маю на увазі потребу в жінці для того, щоб переспати з нею, а так, щоб вона була бажана, справді бажана.

— І, знаючи про це та сприймаючи це, ти таки відчуваєш у нас потребу?

Меґі знизала плечима і всміхнулася з відтінком жалості.

— Ой, Ральфе! Я не кажу, що це неважливо, і це завдало мені багато горя, але так воно є, і нема на те ради. Я була б останньою дурепою, коли намагалася б викорінити цю рису, бо викорінити її неможливо. Найкраще, що я можу вдіяти, — використовувати цю слабкість у своїх інтересах, а не ігнорувати її. Бо я теж дечого потребую і бажаю. А потребую я і бажаю таких чоловіків, як ти і Люк, інакше я не марнувала б себе на вас обох. Я вийшла заміж за чоловіка хорошого, доброго і простого — як мій батько, і він справді хотів мене і потребував. Але, гадаю, в кожному чоловікові є щось від Самсона. А в таких чоловіках, як ти й Люк, ця риса ще виразніша.

Ральф не образився, а навпаки — усміхнувся.

— Яка ж ти мудра, моя Меґі!

— Це не мудрість, Ральфе, а здоровий глузд. Насправді ніяка я не мудра, і ти це добре знаєш. Згадай лишень моїх братів. Сумніваюся, що принаймні найстарші з них коли-небудь оженяться або хоч матимуть подруг. Вони страшенно бояться, що якась жінка матиме над ними владу, тому й досі тримаються за материну спідницю.

* * *

Йшли дні, минали ночі. Навіть сильні літні дощі були прекрасні, приємно було ходити під ними голяка, сидіти на веранді й слухати, як вони барабанять по залізному даху, теплі й ніжні, мов сонце. Вони вставали разом із сонцем, вилежувалися на пляжі, плавали — бо Ральф учив Меґі плавати.

Інколи, коли він не здогадувався, що за ним слідкують, Меґі поглядала на нього, відчайдушно намагаючись закарбувати у своєму мозку його обличчя, його зовнішність, бо пам’ятала, що попри всю її любов до Френка, з роками його образ побляк. Вона бачила Ральфові очі, ніс, рот, дивовижно красиві сріблясті пасма у чорному волоссі, високе мускулисте тіло, що зберегло в собі молодечу стрункість та пружність, хоча вже трохи осіло і втратило гнучкість. А тоді він повертався до неї і бачив, що вона за ним спостерігає, і був у його очах вираз прихованої печалі, якоїсь приреченості. Меґі розуміла приховану думку, принаймні їй здавалося, що розуміла: він мусить їхати, мусить повернутися до Церкви та до своїх обов’язків, які, можливо, виконуватиме не так ревно, зате більш вправно. Бо лише той, хто перечепився і впав, знає про зрадливість долі й небезпечність шляху.

Одного дня вони лежали на пляжі, коли сонце нахилилося так низько, що скривавило океан і позолотило кораловий пісок. Він обернувся до неї.

— Меґі, я ніколи не був такий щасливий і такий нещасливий.

— Знаю, Ральфе.

— Я знаю, що ти знаєш. Може, саме за це я й кохаю тебе? Ти начебто звичайна і зовсім незвичайна. Невже я інтуїтивно відчув це стільки років тому? Певно, що так. Ота моя пристрасть до тіціанського золотисто-каштанового волосся… Я і не здогадувався, куди вона мене приведе! Я кохаю тебе, Меґі.

— Ти їдеш?

— Завтра. Я мушу. Мій корабель відпливає до Генуї менше, ніж за тиждень.

— До Генуї?

— Фактично, я їду до Рима. Надовго, можливо, — до кінця моїх днів. Хтозна.

— Не турбуйся, Ральфе. Я відпущу тебе, не влаштовуючи сцен. Мій час теж майже вибіг. Я збираюся кинути Люка і повернутися до Дрогеди.

— О, Господи! Невже через оце, невже через мене?

— Звісно, що ні, — збрехала вона. — Я вирішила ще до того, як ти приїхав. Люк не бажає мене або ж я йому не потрібна, тому він анітрохи за мною не жалкуватиме. Але мені потрібна домівка, власна домівка, і мені здається, що Дрогеда — найбільш підхоже місце. Негоже, щоб Джастина зростала у домі, де я буду служницею, хоча я знаю, що Енн і Людді не ставляться до мене, як до служниці. Але я уявляю себе там саме служницею, і саме служницею вважатиме мене Джастина, коли виросте і збагне, що нормальної домівки вона не має. У певному сенсі їй це завжди буде не до вподоби, а я ж мушу зробити для неї все, що зможу. Тому я повертаюся до Дрогеди.

— Я писатиму тобі, Меґі.

— Ні, не треба. Невже ти гадаєш, що після такого мені потрібні листи? Я не хочу, щоб щось загрожувало тобі, зробило жертвою злих та безпринципних людей. Тому не треба листів. Якщо ти коли-небудь приїдеш до Австралії, то буде цілком природно, що захочеш відвідати Дрогеду, і тому я попереджаю тебе, Ральфе: є два місця на землі, де ти належиш спершу мені, а вже потім Богу. Це тут, на Метлоці, та на Дрогеді.

Він пригорнув Меґі й притиснув до себе, погладжуючи її яскраве волосся.

— Меґі, я всім серцем бажаю одружитися з тобою, щоб надалі завжди бути разом. Я не хочу тебе покидати… У певному сенсі я ніколи не буду вільним від тебе. Не треба мені було на Метлок приїжджати. Але ми не можемо змінитися, стати не такими, якими ми є. І, може, це й на краще. Тепер я знаю про себе те, чого ніколи не знав би і з чим ніколи не зіткнувся б, якби сюди не приїхав. Краще мати справу з тим, що вже знаєш, аніж із тим, чого не знаєш. Я кохаю тебе. Завжди кохав і кохатиму. Не забувай цього.

Наступного дня з’явився Роб — уперше відтоді, як висадив Ральфа, і терпляче чекав, поки вони попрощаються. Точно не молодята, бо він приїхав пізніше, а від’їжджає раніше. І на таємних коханців не схожі. Вони одружені — це написано у них на обличчях. І люблять одне одного, справді дуже люблять. Як він зі своєю господинею; велика різниця у віці сприяє міцності шлюбу.

— До побачення, Меґі.

— До побачення, Ральфе. Бережи себе.

— Берегтиму. І ти себе бережи.

Він нахилився поцілувати її; попри тверде рішення не робити цього, Меґі міцно обняла його, але коли він зняв її руки зі своєї шиї, вона холодно сховала їх собі за спину, і там затримала.

Ральф увібрався до авто і сидів непорушно, поки Роб розвертався, а потім уставився поглядом у вітрове скло, жодного разу не озирнувшись. Мало хто з чоловіків здатен на таку витримку, подумав Роб, який ніколи не чув про Орфея. Вони мовчки проїхали крізь джунґлі й добралися до океанського боку острова Метлок, туди, де стояла довга пристань. Коли вони потискали один одному руки, Роб поглянув у обличчя чоловіка і здивувався. Іще ніколи не бачив він таких людяних і сумних очей. А відчуженість зникла з очей архієпископа Ральфа назавжди.

* * *

Коли Меґі повернулася до Хіммельхоху, Енн відразу ж відчула, що втратить її. Так, то була та сама Меґі, але набагато впевненіша у собі і якась інакша. Що б там архієпископ Ральф не казав їй перед поїздкою на Метлок, але на острові все склалося так, як хотілося Меґі. Нарешті. Давно пора.

Вона взяла Джастину на руки, немов тільки тепер збагнула, що означає бути її матір’ю, і стала, чукикаючи малу і з усмішкою оглядаючи кімнату. Її очі зустрілися з очима Енн і були вони такі жваві, такі сяючі, що на очах в Енн виступили сльози радості.

— Я вам така вдячна, Енн, така вдячна!

— Тю, а за що?

— За те, що прислали Ральфа. Ви, напевне, знали, що після цього я залишу Люка, тож спасибі вам і за це, моя люба. О, ви навіть не уявляєте, як це мені допомогло! Знаєте, до приїзду Ральфа я вирішила було залишатися з Люком. Але тепер я повертаюся на Дрогеду і більше ніколи й нікуди звідти не поїду.

— Я страшенно не хочу, щоб ти їхала, а ще більше я не хочу, щоб звідси їхала Джастина, але я рада за вас обох, Меґі. Люк ніколи не дасть тобі нічого, крім нещастя.

— А ви знаєте, де він є?

— Щойно повернувся з цукроочисного заводу в Сіднеї. Рубає тростину поблизу Інгема.

— Попередьте його, що я приїду з ним побачитися. І, хоч як би мені не було огидно, переспати з ним.

— Що?

Очі Меґі засвітилися.

— У мене двотижнева затримка, а в мене ніколи не буває затримок навіть на день. Востаннє це трапилося тоді, коли ми зачали Джастину Я вагітна, Енн, я точно знаю, що вагітна!

— О, Боже! — охнула Енн, поглянувши на Меґі так, немов ніколи не бачила її раніше. Втім, такою вона її, можливо, ще не бачила. Вона облизала пошерхлі губи і, затинаючись, сказала:

— Це може бути фальшива тривога.

Та Меґі впевнено похитала головою.

— Ой, ні! Я вагітна. У кожної жінки свої ознаки.

— Нічогенька халепа, якщо ти й справді вагітна, — промимрила Енн.

— О, Енн, не будьте сліпою! Невже ви не бачите, що це означає! Я ніколи не матиму Ральфа, і я завжди знала, що ніколи не матиму його. Але ж він буде зі мною, буде! — Меґі розсміялася і стиснула Джастину так міцно, що Енн перелякалася, що мала заверещить, але дивно — вона не заверещала. — Я маю ту частину Ральфа, яку ніколи не матиме Церква, ту його частину, яка продовжує рід із покоління в покоління. Завдяки мені він житиме далі, бо я знаю, що у мене буде син! А у цього сина будуть свої сини, і сини синів — тут я випередила самого Господа Бога! Я кохала Ральфа з десяти років і, напевне, кохатиму його й тоді, коли мені буде сто. Але хоча він не мій, його дитина буде моєю. Моєю, Енн, моєю!

Пристрасть та піднесення поступово вщухли; і вона знову стала колишньою, добре знайомою Меґі, тихою й милою, але з досить помітною струною залізної непохитності, що давала їй здатність протистояти значно більшим труднощам. Енн замислилася — невже це сталося лише тому, що я послала на острів Метлок Ральфа де Брикасара? Хіба ж це можливо, щоб хтось отак різко змінився? Енн так не думала. Напевне, ця риса була притаманна Меґі, про її існування і не підозрювали. У характері Меґі була не тоненька залізна струна — то була справжня сталева линва.

— Меґі, якщо ти мене хоч трішки любиш, пообіцяй, що дещо затямиш заради мене, гаразд?

Великі сірі очі звузилися до щілинок і хитро зблиснули.

— Що ж спробую!

— Коли я прочитала усі свої книжки, то взялася за фоліанти, що їх зібрав Людді, й за багато років перечитала їх майже всі. Особливо мені сподобалися книги з древньогрецької міфології, вони мене заворожили. З цих книг випливає, що древні греки знали все про все і для кожного явища чи предмета мали конкретне слово; немає такої життєвої ситуації, для якої вони не мали б чіткого визначення та опису.

— Знаю. Бо й сама прочитала багацько книжок Людді.

— Тоді ти маєш знати. Греки стверджують, що коли щось любиш поза межами здорового глузду, то це гріх проти богів. І пам’ятаєш, там йдеться, що коли когось кохають наперекір здоровому глузду, боги стають ревнивими і знищують об’єкт кохання у розквіті сил. У цьому — важливий урок та істина, Меґі. Любити так сильно — це богохульство!

— Богохульство, Енн! Ось де ключове слово — богохульство! Але я не любитиму сина Ральфа богохульно. Я любитиму його з непорочністю Святої Богородиці.

У карих очах Енн палахкотів смуток.

— Зрозуміло, але чи любила сама Богородиця непорочно? Бо об’єкт її кохання був знищений у цвіті літ, хіба ж ні?

Меґі поклала Джастину в колиску.

— Чому бути, того не минути. Я не можу мати Ральфа, але я можу мати від нього дитину. І я почуваюся так, немов… Мені здається, що в моєму житті з’явилася мета! Оце й було найгіршим за останні три з половиною роки — мені здавалося, що я живу безцільно! — Вона всміхнулася і її обличчя осяв вираз рішучості.

— Я захищатиму цю дитину всіма доступними мені засобами, у що б це мені не вилилося. І найперше — ніхто, включно з Люком, не має права вказувати мені, яким ім’ям я маю назвати майбутню дитину. Бо це моє право. Мене нудить від одної лише думки про необхідність переспати з Люком, але я зроблю це. Я пересплю з самим дияволом, аби тільки він забезпечив майбутнє цієї дитини. А потім я повернуся додому, на Дрогеду, і, сподіваюся, більше ніколи Люка не побачу. — Меґі повернулася від колиски. — Ви з Людді приїдете провідати нас? На Дрогеді завжди знайдеться місце для друзів.

— Раз на рік — скільки ми живі будемо. Нам із Людді дуже хотілося б бачити, як зростає Джастина.

* * *

Лише думка про майбутню дитину Ральфа підтримувала хитку хоробрість Меґі, коли невеличкий вагон-мотор, погойдуючись і посмикуючись, долав довгі милі до Інгема. Якби не впевненість у тому, що в її лоні зростає нове життя, то секс із Люком здався б їй найбільшим гріхом проти самої себе; але заради Ральфової дитини вона була готова зійтися із самим дияволом.

Вона знала, що з практичної точки зору це теж нелегко. Але вона накреслила план майбутніх дій так ретельно, наскільки дозволяв їй максимум власної проникливості, і, як це не дивно, з допомогою Людді. Від нього нічого не приховати — надто вже розумний та проникливий він був, та й користувався необмеженою довірою Енн. Він із сумом поглянув на Меґі, похитав головою і дав їй прекрасну пораду. Ясна річ, про справжню мету візиту Меґі до Люка нічого не говорилося, але Людді, як і більшість людей, які читали розумні фоліанти, легко додав два до двох.

— Не треба казати Люку, що ти збираєшся кинути його, коли він зморений повернеться від своєї тростини, — делікатно зауважив Людді. — Буде значно краще, якщо ти підловиш його у доброму гуморі, еге ж? Тож найкраще побачитися з ним увечері в суботу або вранці у неділю, коли скінчиться його тижнева зміна на кухні. Розповідають, що Люк — найкращий кухар серед рубачів, він навчився куховарити ще тоді, коли був жалюгідним стригалем-початківцем, а стригалі набагато вимогливіші їдоки, аніж рубачі. Тобто я хочу сказати, що кухонна зміна — це для нього, наче відпочинок, бо куховарить він граючись. Отже, пояснюю ще раз, Меґі: новиною про майбутню дитину Люка треба ошелешити тоді, коли він почуватиметься пречудово після тижня, проведеного на кухні.

Останнім часом Меґі думала, що вона давно розучилася червоніти; вона незмигно дивилася на Людді, й жодного разу навіть не зашарілася.

— А ви не могли б дізнатися, в який саме тиждень Люк куховаритиме? Якщо ж ви не зможете, то як це зробити?

— Та все буде в ажурі! — бадьоро відповів Людді. — Я неодмінно дізнаюся. Бо повсюдно маю багато нашорошених вух та завидющих очей.

У суботу підвечір Меґі приїхала до Інгема і влаштувалася в готелі, який видався їй більш респектабельним. Усі міста півночі Квінсленду мають по готелю на кожному розі в кожному кварталі. Залишивши свою невеличку валізку в номері, вона пройшла до похмурого фойє, щоб знайти там телефон. У місто на тренувальний матч приїхала команда гравців у регбі, й вони групками вешталися коридорами — напівголі, напідпитку, а забачивши Меґі, вітали її появу гучними привітаннями, поплескуючи її по спині та сідниці. Поки Меґі добралася до телефону, вона тремтіла від страху — вся ця авантюра здавалася їй суцільним кошмаром. Але, долаючи гамір та відвертаючи погляд від п’яних пик футболістів, вона примудрилася таки додзвонитися на ферму Брауна, де Люк рубав цукрову тростину, і попросила передати, що до Інгема приїхала його дружина і хоче з ним побачитися. Переляк на її обличчі змусив господаря готелю провести її до номера і почекати, поки Меґі замкнеться на ключ.

Прихилившись до одвірка, Меґі полегшено зітхнула й обм’якла. До їдальні вона піти не наважилася, хоча це означало бути голодною аж до повернення. На щастя, господар поселив її поряд із дамським туалетом, щоб вона, за потреби, мала змогу більш-менш спокійно пробиратися туди. Відчувши, що ледь тримається на ногах, Меґі дошкутильгала до ліжка, сіла, схиливши голову, й уставилась поглядом на свої тремтячі руки.

Всю дорогу думала вона про те, як найкраще зреалізувати задумане, і все її єство криком кричало: «Швидше, якомога швидше!» До переїзду в Хіммельхох їй ніколи не доводилося читати опису зваблення до статевої близькості, й навіть тепер, маючи на озброєнні кілька вичитаних переказів, вона не була впевнена в тому, що зробить це на практиці. Але вона мусила зробити це, бо знала, що коли почне говорити з Люком, увесь її план піде коту під хвіст. Бо в неї аж язик свербів сказати йому все, що вона про нього думала. Але це бажання повністю поглинало прагнення повернутися на Дрогеду, де син Ральфа буде у повній безпеці.

Тремтячи від страху в липкому солодкавому повітрі, вона зняла з себе одяг, лягла на ліжко і, заплющивши очі, спробувала не думати ні про що інше, окрім необхідності убезпечити Ральфову дитинку.

Коли Люк з’явився в готелі о дев’ятій вечора, регбісти йому не докучали: більшість із них уже лика не в’язали, а ті, що примудрялися триматися на ногах, були надто п’яні, щоб бачити далі своїх келихів із пивом.

Людді як у воду дивився: наприкінці своєї кухарської зміни відпочилий Люк бажав розважитися і випромінював доброзичливість. Коли молодший син Брауна приніс до бараку звістку від Меґі, він саме домивав посуд після вечері й планував поїхати велосипедом до Інгема, щоб разом із Арне та хлопцями влаштувати звичну суботню гулянку. Перспектива зустрітися з Меґі видалася йому привабливою альтернативою: після їхнього тижневого відпочинку в Атертоні він час від часу жадав її, попри фізичну виснаженість. Тільки страх перед розмовою на тему «Коли ж ми купимо власну домівку і заживемо, як люди?» утримувала його від того, щоб заскочити до Хіммельхоху, щоразу, коли йому доводилося бувати неподалік Данні. Але тепер вона сама до нього приїхала, і він був не проти провести з нею ніч у ліжку. Тому він нашвидкуруч домив тарілки, сів на велосипед і щосили крутив педалі близько милі; потім йому повезло — його підібрала вантажівка. Але коли його висадили разом із велосипедом за три квартали до готелю, де зупинилася Меґі, його ентузіазм помітно охолов: всі аптеки були зачинені, а при собі презервативів він не мав. Люк зупинився, витріщившись у вітрину на погризені міллю, розтріскані від спеки шоколадки та мертвих м’ясних мух, і знизав плечима. Що ж, можна ризикнути. Це буде лише раз, а якщо трапиться дитинча, то, дай Боже, щоб цього разу був хлопчик.

Меґі знервовано підстрибнула, зачувши, як він постукав у двері, встала з ліжка і, тупаючи босими ногами по підлозі, пішла до дверей.

— Хто там? — спитала вона.

— Люк, — почувся його голос.

Вона повернула ключ, прочинила двері й відступила убік, коли він поштовхом розчинив їх. Щойно він опинився у кімнаті, вона зачинила двері й вклякла, уставившись на нього. А він дивився на неї: на збільшені груди, кругліші та спокусливіші, аніж раніше, на соски, які після народження дитини з блідих стали темно-червоними. Якщо він потребував стимулу, то цей стимул був більш, ніж адекватним; Люк простягнув руки, підняв Меґі й поніс до ліжка.

Поки надворі було видно, вона й слова не промовила, хоча її дотик довів його до тремтливого бажання, якого він раніше й не знав. А тепер вона лежала, відсунувшись від нього, відсторонена і якась дивовижно далека.

Задоволений, він розпростерся, позіхнув і прокашлявся.

— І що ж привело тебе до Інгема, Меґ? — спитав він.

Вона повернула голову і широко розкритими очима, сповненими презирства, поглянула на нього.

— То що ж привело тебе до Інгема, Меґ? — знову спитав Люк.

Вона розтулила губи, усміхнулася.

— Я приїхала сказати тобі, що повертаюся на Дрогеду.

Він не повірив почутому, придивився до її обличчя і збагнув, що вона таки не жартує.

— Чому? — спитав він.

— Я казала тобі, що станеться, якщо ти не візьмеш мене до Сіднея, — пояснила Меґі.

Його ошелешення було щирим.

— Але ж Меґ! Чорт забирай, то було аж півтора роки тому! І ми були з тобою у відпустці! Чотири тижні в Атероні, які влетіли мені в копієчку! Після тої поїздки я не міг дозволити собі тебе ще й до Сіднея звозити!

— Після того ти був у Сіднеї аж двічі, й обидва рази без мене, — вперто наполягала вона. — Перший раз я ще можу зрозуміти, оскільки я ходила з Джастиною, але цього січня я аж ніяк не відмовилася б від поїздки до Сіднея.

— О, Господи!

— Який же ж ти скнара, Люку! — тихо мовила вона. — Ти отримав від мене двадцять тисяч фунтів, гроші, які по праву належать мені, та шкодуєш кільканадцять фунтів, щоб звозити мене до Сіднея. Мене нудить від тебе й твоїх грошей!

— Я до них навіть не доторкнувся, — сказав Люк, мало не плачучи. — Всі вони на місці, кожна копійчина, та ще й ті, що додалися.

— Авжеж. Лежать собі на банківському рахунку, як їм і належить. Ти й не збирався їх витрачати, еге ж? Ти що — молитися на них збираєшся, поклонятися, наче золотому тільцю? Люку, ти — жалюгідний скнара, і мусиш це визнати. Та ще й безпросвітний ідіот на додачу! Ти б до собак краще ставився, аніж ти ставишся до своєї дружини та доньки, ігноруючи і їхнє існування, і їхні потреби! Ти самовдоволений, марнославний та егоїстичний вилупок!

Пополотнілий, із тремтячими губами, Люк намагався знайти, що сказати; щоб Меґі отак накинулася на нього, особливо після такої казкової ночі… Це було наче смертельний укус прекрасного метелика. Несправедливість її звинувачень обурила його, але він не зміг придумати жодного аргументу, щоб переконати її у чистоті своїх помислів. Як і кожна жінка, Меґі бачила лише очевидне; вона не могла роздивитися його грандіозного і величного плану.

І Люк спромігся лише на таке:

— Ой, Меґ! — сказав тоном спантеличення, відчаю та безпорадності. — Я ж ніколи не поводився з тобою погано. Ніколи — це однозначно! Ніхто не зможе сказати, що я був жорстокий до тебе. Ніхто! Ти мала вдосталь їжі, дах над головою, тобі було тепло…

— О, так! — перервала вона його. — За це я тобі страшенно вдячна — ще ніколи в житті не було мені тепліше, аніж у цьому кліматі! — Меґі похитала головою і гірко посміхнулася. — Втім, який сенс розпинатися? Розмовляти з тобою — наче жбурляти горохом об цегляну стіну!

— Те ж саме і я можу сказати!

— Ану скажи, скажи. А я послухаю, — відказала Меґі крижаним тоном, вислизаючи з ліжка і вдягаючи трусики. — Я не буду з тобою розлучатися, — сказала вона. — Бо не збираюся ще раз виходити заміж. Якщо захочеш розлучитися, ти знаєш, де мене знайти. Абстрактно кажучи, винувата я сама, хіба ж ні? Це ж я тебе кидаю, принаймні саме так потрактують нашу ситуацію австралійські суди. І ви з суддею можете поплакатися один одному в жилетку, нарікаючи на віроломство й невдячність жінок.

— Та я ж ніколи тебе не кидав, — докірливо сказав Люк.

— Можеш забрати собі мої двадцять тисяч фунтів, Люку. Але від мене ти не отримаєш більше ні гроша. Свій майбутній дохід я втрачатиму на Джастину і на другу дитину, якщо мені поталанить її народити.

— То он у чім річ! — вигукнув Люк. — Ти приїхала сюди лише для того, щоб мати ще одну бісову дитину, еге ж? Така собі лебедина пісня, невеличкий подарунок від мене, який ти забереш із собою на Дрогеду! Головне — ще одна бісова дитина, а не я! Я для тебе ніколи нічого не значив, так? Для тебе я був лише биком-запліднювачем! Яка ж халепа, Господи!

— Саме такими і є більшість чоловіків для більшості жінок — биками-запліднювачами, — злобно відказала Меґі. — Всією своєю поведінкою ти пробуджуєш у мені найгірші риси, і тобі не дано цього зрозуміти. Та не переживай ти так! Розслабся і радій життю! Впродовж останніх трьох із половиною років я принесла тобі більше грошей, аніж уся зрубана тобою цукрова тростина. І якщо я народжу ще одну дитину, то це не твоє собаче діло. З цієї миті щоб я тебе більше ніколи в житті не бачила!

Вона вже вдягнулася. Підхопивши свою сумочку та невеличку валізу, Меґі взялася рукою за дверну ручку й обернулася.

— Послухай-но моєї поради, Люку, на той випадок, якщо ти заведеш собі іншу жінку, коли постарієш і не зможеш із колишнім ентузіазмом віддаватися цукровій тростині: не здумай із нею цілуватися. Ти надто широко роззявляєш рота, наче той пітон збираєшся заковтнути жінку. Може, слина, це не так вже й погано, але не тоді, коли вона тече потоком. — І Меґі демонстративно, з огидою витерла рот рукою. — Мені від тебе ригати хочеться! Люку О’Ніл, велике цабе! Та ти ніхто, нуль без палички!

Коли Меґі пішла, він сів скраю ліжка, тупо і довго витріщаючись на зачинені двері. А потім стенув плечима і почав удягатися. У північному Квінсленді це нетривала процедура. Лише шорти вдягнути — і все. Якщо він поквапиться, то ще встигне під’їхати до бараків разом із Арне та хлопцями. Добрий друже, стариган Арне. Які ж дурні деякі чоловіки! Секс — це одне, а товариші — то зовсім інше.

ЧАСТИНА П’ЯТА

1938–1953, Фіона

14

Не бажаючи, щоб хто-небудь знав про її повернення, Меґі виїхала до Дрогеди на поштовій вантажівці разом зі старим Блуї Вільямсом; кошик із Джастиною вона поклала поруч на сидіння. Блуї був радий її бачити, і жваво розпитував, що ж вона робила останні чотири роки, але на під’їзді до ферми замовк, інтуїтивно вловивши її бажання приїхати додому тихо і спокійно.

Назад — до брунатного та сріблястого, назад — до пилюки, назад — до тої прекрасної чистоти та широти, якої так бракувало північному Квінсленду. Немає тут пишної рослинності, не гниє вона так швидко, щоб звільнити місце для нової, — лише повільна неминучість, що обертається у неозорому просторі, мов сузір’я. Кенгуру — їх навіть побільшало. Милі й маленькі, симетричні вільги, такі кругленькі та по-материнському статечні, майже соромливі. Какаду, що рожевими хвилями знімалися зі шляху при наближенні вантажівки. Прудконогі ему. Нахабні кролики, що зістрибували з дороги, здіймаючи маленькі клубочки білого пилу. Вибілені скелети мертвих дерев у траві. Марево гаїв бовваніло на далекому викривленому обрії, коли вони проїжджали пасовиськами ферми Діббан-Діббан, і тільки тремтливі блакитні лінії, що перетинали їх знизу, свідчили про те, що ці гаї — нереальні. Звук, за яким вона підсвідомо скучала, — самотнє й розпачливе каркання ворон.

Туманні покривала коричневого пилу, гнані сухим осіннім вітром, наче завіси брудного дощу. І трава, сріблясто-бежева трава Великого північного сходу, що тягнулася до неба, немов благословення.

Дрогеда, Дрогеда! Евкаліпти-привиди та гігантські перцеві дерева, що гудять бджолами. Скотопригінні двори та маслисто-жовті пісковикові будівлі, химерна, якась нетутешня зелена галявина газону довкола великого будинку, осінні квіти у саду, жовтофіолі та цинії, айстри і жоржини, нагідки й хризантеми, і троянди, троянди… У дворі на гравїї, стоїть місіс Сміт; вона спочатку отетеріло роззявляє рота, а потім сміється й плаче, біжать Мінні та Кет, своїми худими старечими руками обнімають їй душу. Бо Дрогеда — це домівка, а значить, душа й серце Меґі — тут, назавжди.

Вийшла Фіона — подивитися, що там за гармидер зчинився.

— Привіт, мамо. Я повернулася додому.

Сірі очі не змінили виразу, але оновлена, нещодавно подорослішала душа Меґі все зрозуміла. Мама була рада, але не знала, як це показати.

— Ти покинула Люка? — спитала Фі, вважаючи природним, що місіс Сміт та служниці втаємничені у суть справи не менше за неї.

— Так. І більше ніколи до нього не повернуся. Йому не потрібна ані домівка, ані діти, ані я.

— Діти?

— Так. У мене буде ще одна дитина.

Служниці заохали й заахали, а Фіона висловила свою думку стримано, але з явним задоволенням.

— Якщо ти йому не потрібна, ти вчинила правильно, що повернулася додому. Ми про тебе потурбуємося.

Її колишня кімната, що виходить вікнами на сади та на вигін Гоум Педдок. І сусідня кімната — для Джастини та нової дитинки, коли та народиться. О, як гарно бути вдома!

Боб теж був радий її бачити. Він ще більше нагадував Педді: трохи згорбився і став жилавим, бо сонце досуха випекло його шкіру та кості. Він мав батькову лагідну силу характеру, але тримав себе не по-батьківськи, мабуть, через те, що ніколи не був годувальником великої родини. А ще він був схожий на Фіону.

Тихий, задумливий, несхильний відверто висловлювати свої думки та почуття. З раптовим здивуванням Меґі подумала, що братові вже років тридцять п’ять, а він досі нежонатий. Невдовзі прийшли Джек та Г’юї — дві копії Боба, але без його авторитетності, сором’язливими усмішками привітали її повернення додому. «Ото ж бо й воно, — подумала Меґі, — брати такі сором’язливі, це все через землю, бо земля не потребує нарочитої відкритості та суспільних навичок. Вона потребує лише того, що їй дають, — мовчазної любові та безоглядної вірності».

Того вечора всі чоловіки Клірі були вдома, щоб розвантажити вантажівку кукурудзи, яку Джимс та Петсі привезли з Джилі від фірми «АМЛ і Ф».

— Ніколи не бачив такої посухи, Меґі, — сказав Боб. — Ані краплини дощу за два роки. А кролі стали ще більшою напастю, аніж кенгуру, бо з’їдають більше трави, аніж вівці та кенгуру разом. Ми спробуємо перейти на годування з рук, але ж ти знаєш, які вівці вередливі.

О, Меґі прекрасно знала, що таке вівці. Телепні, яких світ не бачив, нездатні засвоїти найелементарніші правила виживання. В оцих штучно виведених аристократичних клубках вовни не залишилося ані дещиці невеличкого мозку, який мали їхні дикі предки. Вівці нічого не бажали їсти, окрім трави або зрізаного листя чагарників. Але на фермі бракувало рук для різання чагарників, щоб задовольнити апетит понад ста тисяч овець.

— То ви не проти, щоби я вам допомагала?

— Ще б пак! Якщо ти об’їжджатимеш внутрішні пасовиська, як колись, Меґі, ти вивільниш одного-двох робітників на різання чагарників.

Надійні, як і їхнє слово, двійнята повернулися додому назавжди. В чотирнадцять років вони покинули інтернат «Риверв’ю», бо їм кортіло якомога швидше повернутися до чорноземних рівнин. Вони вже нагадували Боба, Джека та Г’юї, коли ті були підлітками, але замість звичної уніформи тваринників Великого північного заходу — старомодної фланелі та твілу, вони вбиралися у білі молескінові бриджі, білі сорочки, крислаті сірі капелюхи з пласким верхом та високі верхові черевики з еластичними халявами на пласких підошвах. Лише жменька аборигенів-метисів, що жили в занепалій частині району Джилі, мавпували американських ковбоїв — із їхніми розцяцькованими чоботами на високих підборах та широченними стетсонівськими капелюхами. Для простолюдина з чорноземних рівнин таке вбрання було безглуздою й непотрібною манірністю, частиною іншої культури. У чоботах на високих підборах важко йти крізь поросль та чагарники, а ходити чагарями часто доводилося.

Руда кобила та чорний мерин померли, і стайня стояла порожня. Меґі наполягала — їй досить і звичайної робочої конячини, але Боб з’їздив до Мартіна Кінґа й купив їй двох породистих коней: кремову кобилу з чорними гривою та хвостом і ногатого рудого мерина. Чомусь втрата рудої кобили засмутила Меґі сильніше, аніж розлучення з Ральфом. То була запізніла реакція, наче смерть коняки чітко підкреслила факт його від’їзду. Але так приємно знову опинитися на пасовиську, їхати верхи разом із псами, ковтати пилюку від отари мекаючих овець, дивитися на небо, птахів, землю…

Було страшенно сухо. Меґі пам’ятала, що трава на Дрогеді завжди переживала засуху, але не цього разу. Тепер трава порідшала, у ній з’явилися залисини, звідки проступала чорна земля з павутиною тріщин, що зяяли наче висохлі спраглі роти. За це треба було «дякувати» кролям. Вони і раніше завдавали чимало шкоди, але за чотири роки її відсутності розплодилися понад всякі розумні межі. Зненацька, наче за один день їхня кількість перевищила критичну масу. Кролі були скрізь, і вони їли дорогоцінну траву.

Вона навчилася ставити кролячі пастки; і хоча їй було вкрай неприємно бачити цих милих тваринок скалічених залізними пазурами капканів, вона, як людина від землі, робила те, що мала робити. Бо вбити заради того, щоб вижити, — це не жорстокість.

— Нехай їм чорт, тим змученим ностальгією емігрантам, які завезли з Англії кролів, — сердився Боб.

Ці емігранти погано знали Австралію, і їх сентиментальність, що спонукала привезти сюди цей небезпечний вантаж, порушила екологічний баланс континенту, на відміну від овець та корів, яких вирощували за науковими рекомендаціями з моменту завезення. В Австралії не знайшлося природного хижака, який контролював би кількість кролів, а завезені лисиці не прижилися. Цим — неприродним — хижаком мала стати людина, але надто мало було людей, а кролів — надто багато.

* * *

Коли Меґі розповніла і не могла їздити верхи, вона проводила час на фермі з місіс Сміт, Мінні та Кет, шиючи та в’яжучи одежинки для малюка, який ворушився в її животі. Він (а Меґі завжди думала, що це він) був її частиною так, як ніколи не була Джастина; вона ніколи не страждала від нудоти чи депресії та дочекатися не могла, коли народить малюка. Можливо, Джастина, сама того не підозрюючи, до цього доклалася: це білооке маля з безсловесного немовляти виростало в надзвичайно розумну дівчинку, і Меґі з подивом для себе виявила, що їй подобається і вагітність, і її перша дитина; давно облишила бути до неї байдужою, прагнула огорнути доньку любов’ю, обнімати її, цілувати, сміятися з нею. Ввічлива, але тверда і вперта відсіч із боку доньки стала для неї шоком, але Джастина завжди так поводилася при надмірно емоційному виливі почуттів.

Коли Джимс та Петсі покинули інтернат «Риверв’ю», місіс Сміт була знову хотіла взяти хлопців під своє крило, але швидко розчарувалася, бо більшість часу вони воліли проводити на пасовиськах. І місіс Сміт спрямувала свою любов на Джастину — однак дістала таку саму вперту відсіч, як і Меґі. Здавалося, Джастина не хотіла, щоб її обнімали, цілували та смішили.

Ходити й говорити вона почала рано — в дев’ять місяців. Зіп’явшись на ноги і навчившись говорити чітко й виразно, вона ходила сама по собі й робила те, що їй заманеться. Ні, вона не була шумливою чи вперто-вередливою, ця дівчинка — криця. Меґі нічого не знала про гени, але якби знала, то, напевне, замислилася б над результатом змішання спадкових рис Клірі, Армстронґів та О’Нілів. Бо з цього вийшла надзвичайно потужна людська закваска.

Та найпротивнішою рисою Джастини була її вперта відмова всміхатися й сміятися. Кожен мешканець Дрогеди аж із шкіри пнувся, викидаючи коники, щоб змусити дівчинку вичавити з себе хоч подобу усмішки, але марно. Своєю внутрішньою серйозністю вона перевершила навіть власну матір. Першого жовтня, коли Джастині виповнилося шістнадцять місяців, на Дрогеді народився син Меґі. Народився він несподівано — на чотири тижні раніше; було три-чотири сильних перейми, відійшли води, і кілька хвилин по тому, як телефоном викликали лікаря, з допомогою місіс Сміт та Фіони на світ з’явилося немовля. Меґі й очима кліпнути не встигла. Болю майже не було, важке випробування скінчилося, ледь розпочавшись, і Меґі, попри шви, які їй довелося накласти через такий поспіх у появі сина на світ, почувалася прекрасно. Її груди, колись сухі для Джастини, тепер повнилися молоком, і цього разу не було потреби у пляшечках зі штучною молочною сумішшю.

А який же він прекрасний! Довгий та стрункий, із чубчиком солом’яного волосся на бездоганної форми голівці та виразними блакитними очима, які з часом не змінили кольору. Та хіба вони могли змінитися? То були очі Ральфа, і Ральфів ніс, і Ральфові руки та ступні. Меґі не надто переймалася докорами сумління і була надзвичайно вдячна Люкові за схожість із Ральфом і статурою, і кольором волосся й шкіри, і рисами обличчя. Але руки, брови, пухнастий вдовиний виступ, а також форма пальців на ногах та руках були саме від Ральфа, а не від Люка. Що ж, залишалося сподіватися, що ніхто не згадає, у кого з двох чоловіків були саме такі риси обличчя й пальці.

— Ти вже визначилася з іменем? — спитала Фіона, зачарована малюком.

Меґі з вдячністю подивилася на матір, яка тримала малого на руках. Фіона знову любитиме, може, не так, як любила Френка, але принаймні щось відчуватиме.

— Я назву його Дейн.

— Яке химерне ім’я! Здається, це родинне ім’я О’Нілів. Хіба ти не порвала з О’Нілами?

— Воно не має до Люка жодного стосунку. Це його ім’я, і більше нічиє. Терпіти не можу родинних імен; це наче нав’язувати шматок чогось старого зовсім іншій новій людині. Джастину я назвала так, бо мені це ім’я сподобалося, і Дейна назву Дейном з цієї самої причини.

— Що ж, звучить непогано, — погодилася Фіона.

Меґі поморщилася — її груди повнилися молоком.

— Ти б віддала його мені, мамо. Ой, він, мабуть, зголоднів! Сподіваюся, старий Блуї не забуде привезти відсмоктувач молока, інакше доведеться їхати по нього до Джилі.

Малюк таки зголоднів; він присмоктався до неї своїм припухлим ротиком так, що їй заболіло. Та дивлячись на нього, на його заплющені оченята, чорні вії із золотистими кінчиками, на пухнасті бровенята та на щічки, що натужно працювали, смокчучи молоко, Меґі відчувала до малого всепоглинаючу любов, любов, яка боліла їй сильніше за всяке смоктання.

«Він — це все. Його достатньо. Більше дітей я не хочу. Але ж клянуся Богом, Ральфе де Брикасар, тим Богом, якого ти любиш більше за мене, ти ніколи не дізнаєшся про те, що я вкрала у тебе — і у Нього. Я ніколи не розповім тобі про Дейна. О, моя дитинко! — Посунувшись на подушках, Меґі вмостила малого на зігнуту руку так, щоб краще роздивитися його бездоганне маленьке личко. — Моя дитинко! Ти — мій, я ніколи й нікому тебе не віддам. А надто твоєму батьку, священику, він не зможе визнати тебе своїм. Хіба ж це не прекрасно?»

* * *

Корабель підійшов до генуезької пристані на початку квітня. Архієпископ Ральф зійшов на берег в Італії, де щойно розквітла бурхлива середземноморська весна, і сів на потяг до Рима. Якби він попросив, його зустріли б і відвезли до Рима у ватиканському авто, але він страшився знову відчути церкву довкола себе; йому хотілося відкласти це на довший час. Вічне місто! І справді вічне, думав він, дивлячись із вікна таксі на дзвіниці та куполи, на всіяні голубами площі, розкішні фонтани та римські колони, чиї підніжжя сягали в глиб століть. Однак для нього все це зовнішня призолота. Єдино важливе значення мала для нього та частина Рима, що звалася Ватиканом, із його пишними громадськими приміщеннями та приміщеннями приватними, котрі можна було назвати якими завгодно, але не пишними.

Монах-домініканець у чорно-кремовій мантії провів його високими мармуровими коридорами повз бронзові та кам’яні статуї, яким належало бути в музеї, повз великі картини в стилі Джотто, Рафаеля, Ботічеллі та Фра Анжеліко. Ральф опинився в громадському приміщенні великого кардинала; безсумнівно, заможна родина Контіні-Верчезе витратила грубенькі гроші на оздоблення інтер’єру для свого іменитого нащадка.

У кімнаті зі слонової кістки та золота, багатої кольорами завдяки гобеленам та полотнам, обставленій французькими меблями та встеленій французькими килимами, де скрізь домінував кремовий відтінок, сидів Вітторіо Скарбанца, кардинал ді Контіні-Верчезе. Гладенька маленька рука з сяючим рубіновим перснем простягнулася у вітанні; радий, що може дивитися на неї, не піднімаючи очей, архієпископ Ральф перетнув кімнату, став навколішки, взяв руку і поцілував перстень. І він притиснувся щокою до цієї руки, знаючи, що не зможе збрехати, хоча збирався, допоки не торкнувся губами цього символу духовної сили і минущої світської влади.

Кардинал Вітторіо поклав другу руку Ральфу на плече, кивнув головою, відпускаючи монаха, а потім, коли двері зачинилися, його рука перемістилася з плеча на волосся, завмерла на густих чорних кучерях і ніжно відхилила їх від лоба, трохи відверненого вбік. Це волосся змінилося: невдовзі воно не буде чорним, воно стане сталевим. Зігнута спина напружилася і злегка випрямилася, плечі розправилися, подалися назад — і архієпископ Ральф поглянув у вічі своєму володарю.

Е-е-е, та його обличчя теж зазнало змін. Рот втягнувся, в ньому відобразився новий біль та сильніша вразливість, а очі, такі прекрасні своїм кольором, формою та обрамленням, тепер не схожі на ті, які він пам’ятав так добре, наче вони весь час були перед ним. Кардинала Вітторіо завжди вражало те, що очі Ісуса були блакитні, й у Ральфа теж: спокійні, відсторонені від баченого ними і тому здатні охоплювати все і розуміти все.

Та, може, то було помилкове враження. Хіба ж можна співчувати людству та страждати самому, якщо це не відображається у твоїх очах?

— Йдіть сюди, Ральфе, сідайте.

— Ваше високопреосвященство! Я хочу сповідатися.

— Згодом, згодом! Спершу ми поговоримо, і до того ж англійською. В наші дні скрізь повно допитливих вух, але, дякуючи нашому любому Ісусу Христу, ці вуха не розуміють англійської. Сідайте, Ральфе, будь ласка. Так приємно знову бачити вас! Мені бракувало ваших мудрих порад, раціонального розуму та вишуканого розуміння товариських стосунків. Мені не вдалося знайти хоча б наполовину такого доброго помічника, як ви. Він відчув уже, як його мозок переключився на формальність, відчув, як самі його думки набули простіших та ходових формулювань: більше за інших Ральф де Брикасар усвідомлював, як все в людині змінюється залежно від компанії та навіть від мови. Легка невимушеність розмовної англійської — не для вух кардинала. Тому він сів неподалік, напроти тендітної постаті в яскраво-червоному муарі, колір якого немов змінювався і залишався незмінним, а ще мав властивість зливатися по краях із довкіллям, а не виділятися з нього.

Розпачлива втома та нервозність, які мучили його кілька тижнів, здавалося, трохи послабили тягар на його плечах; йому стало дивно — чому він так боявся цієї зустрічі, хоча достеменно знав наперед, що його зрозуміють і пробачать. Але річ була не в цьому, зовсім ні. А в тому, що він сам відчував провину за те, що спотикнувся, за те, що недостойний ідеалу, до якого прагнув, за те, що розчарував чоловіка, який був доброзичливим до нього, нескінченно добрим, справжнім другом. Він почувався винуватим, бо будучи нечестивим сам, зайшов до цієї непорочної чистоти.

— Ральфе, ми священики, але перш за все ми — ще дехто, ми ті, ким були до того, як стали священиками, і від цього нам нікуди не подітися попри нашу винятковість. Ми — люди, з людськими слабостями та пороками. І ніякими словами не змусите ви мене змінити про вас враження, яке склалося за проведені разом роки, ніякими своїми словами не змусите ви мене думати про вас гірше і відчути меншу симпатію. Багато років я знав, що ви уникали втілення наших внутрішніх слабостей, нашої людської натури, але я знав, що ви пройдете через це, бо всі ми через це проходимо. Навіть Його Святість — найсмиренніший та найлюдяніший із нас.

— Я порушив обітницю, ваше високопреосвященство. Це не прощається так легко. Бо це святотатство.

— З власного бідністю ви покінчили багато років тому, коли прийняли заповіт місіс Мері Карсон. Залишаються цнотливість та послух, чи не так?

— Тоді я порушив усі три, ваше преосвященство.

— Називайте мене Вітторіо, як і раніше! Я не шокований, Ральфе, і не розчарований. Така воля Господа нашого Ісуса Христа, і я гадаю, що ви, напевне, дістали великий урок, який не можна засвоїти у менш деструктивний спосіб. Шляхи Господні недовідомі, й мотиви Його лежать за межами нашого вузького й недосконалого розуміння. Але, гадаю, те, що ви зробили не далося вам легко, ви не могли відкинути вашу обітницю як марну й безглузду річ. Я добре знаю вас. Я знаю, що ви горді, вам подобається сама ідея бути священиком, ви надзвичайно свідомі своєї винятковості. Можливо, цей конкретний урок був потрібен вам для того, щоб угамувати власну гординю, дати зрозуміти, що спершу ви людина, і тому не є таким винятковим, як вам здається. Хіба ж це не так?

— Так. Мені бракувало смиренності, мені здається, що я прагнув бути самим Господом. І в цьому був мій непростимий гріх. Я не можу простити себе, тож як я можу сподіватися на прощення небесне?

— Гординя, Ральфе, гординя! Не вам прощати, невже ви досі не розумієте? Прощати може лише Бог. І він простить, якщо побачить справжнє розкаяння. Ви ж знаєте, він простив більші гріхи людям менш святим, а також великим лиходіям. Невже ви гадаєте, що Володар Люцифер не був прощений? Він дістав прощення в першу ж мить свого бунту. Він сам обрав свою долю правителя пекла, то не була воля Божа. Хіба він не сказав: «Краще правити у пеклі, аніж прислужуватися в раю»? Бо він не зміг здолати своєї гордині, підкорити свою волю волі іншого, навіть попри те, що цей інший був самим Господом Богом. Я не хочу бачити, як ви зробите ту саму помилку, мій дорогий друже. Смиренність була тією єдиною рисою, якої вам бракувало, а саме її наявність необхідна для того, щоб стати великим святим або великою людиною. Допоки ви не залишите справу прощення Господу, ви не набудете справжньої смиренності.

Сильне вольове обличчя Ральфа скривилося.

— Так, я розумію вашу правоту. Я мушу прийняти себе таким беззаперечно і прагнути бути кращим, не пишаючись тим, ким я є. Я каюсь і тому хочу сповідатися, щоб чекати на прощення. Я справді розкаююсь, гірко розкаююсь. — Ральф зітхнув; його очі видали внутрішній конфлікт, який він не міг приховати, де завгодно, тільки не тут. — Одначе, Вітторіо, в певному сенсі мені не залишалося нічого іншого. Або зруйнувати і занапастити її, або занапаститися самому. Тоді здавалося, що іншого вибору я не мав, бо дійсно кохаю її. І не її провина в тому, що я не хотів переводити це кохання у фізичну площину. Розумієте, її доля стала важливішою за мою. До того я ставив на перше місце себе, як більш значущого за неї, істоту нижчого порядку. Але я побачив, що є відповідальним за те, що з нею сталося… Я мав розстатися з нею ще тоді, коли вона була дитиною, та не зміг. Я зберігав її у своєму серці, й вона про це знала. Якби я викинув її зі свого серця, вона б відчула це, неодмінно, і стала б людиною, на яку я не мав би впливу. — Ральф усміхнувся. — Бачите, я маю багато в чому покаятися. Бо теж намагався стати свого роду творцем.

— Це була ота Троянда?

Архієпископ Ральф закинув голову і поглянув на стелю з позолоченою ліпниною та бароковими люстрами.

— Хіба ж це міг бути хтось інший? Вона — моя єдина спроба Творення.

— А чи буде з нею все гаразд надалі, з цією Трояндою? Чи не завдали ви їй ще більшої шкоди, аніж відмовилися б від неї?

— Не знаю, Вітторіо, якби ж я знав! На ту мить це здавалося єдино можливим виходом. Я не маю, як Прометей, таланту провидця, а емоції не сприяють розважливості суджень. До того ж… це сталося! Але, здається, вона отримала майже все, чого потребувала, тобто моє визнання того, що вона — жінка. Я не хочу сказати, що вона не усвідомлювала жіночої суті свого єства. Навпаки, це я його не усвідомлював. Якби я познайомився з нею тоді, коли вона була дорослою жінкою, все могло бути інакше, але я багато років знав її ще дівчинкою.

— У ваших словах відчувається певне самовдоволення, Ральфе, і тому вважаю, що ви неготові до прощення. Вам боляче, так? Боляче, бо виявилися надто людиною і піддалися людській слабкості. Чи ви справді вчинили це у дусі благородної пожертви?

Ошелешений, Ральф поглянув у ці вологі чорні очі й побачив у них власне віддзеркалення — двох крихітних малозначущих чоловічків.

— Ні, — відповів він. — Я — чоловік, і як чоловік, знайшов у ній задоволення, про існування якого навіть не підозрював. Я не знав, що жінка може дати таке відчуття, що вона здатна бути джерелом такої глибокої і невимовної насолоди. Мені не хотілося покидати її, хотілося назавжди залишитися з нею, і не лише через її тіло, а тому, що мені подобалося бути з нею — розмовляти з нею, мовчати з нею, їсти страви, які вона приготувала, всміхатися їй, ділитися з нею думками. Я скучатиму за нею решту життя.

Щось у жовтуватому аскетичному обличчі незбагненно нагадало йому вираз обличчя Меґі у хвилину їхньої розлуки: величезний емоційний тягар, що падає з душі, рішучість і твердість характеру, цілковито здатного йти вперед попри негаразди, горе й біль. А що він пізнав у своєму житті, цей кардинал у червоному шовковому вбранні, чиєю єдиною людською слабкістю була, здається, його млосна, патетична абісинська кішка?

— Я не можу покаятися за те, що сталося між нами, — продовжив Ральф, коли його преосвященство промовчав. — Я каюся через те, що порушив обітниці — серйозні, з обов’язком, як саме моє життя. Я більше ніколи не зможу приступити до своїх обов’язків священика так, як я робив це раніше, так само ревно. Я гірко за це розкаююся. Але ж Меґі…

Коли це ім’я зірвалося у нього з вуст, Ральф нишком поглянув на обличчя кардинала Вітторіо, але той відвернувся, вочевидь, борючись зі власними думками й спогадами.

— Каятися через Меґі — це те саме, що вбити її. — Ральф стомлено потер лоба. — Не знаю, чи зрозуміло я висловлююся і чи зможу взагалі чітко висловити свої думки з цього приводу. Ніколи в житті не зможу я більш-менш адекватно висловити те, що відчуваю до Меґі. — Коли кардинал повернув голову назад, Ральф подався вперед у кріслі й побачив, як два його відображення у очах Вітторіо збільшилися. Очі Вітторіо були схожі на дзеркало: відбивали те, що бачили, але не залишали ані щілини для того, щоб побачити, що відбувається за ними. Очі Меґі — пряма протилежність: вони вели все глибше, глибше й глибше — аж до самісінької душі. — Меґі — це благословення, — сказав Ральф. — Вона для мене як щось святе, як свого роду таїнство.

— Так, я розумію вас, — зітхнув кардинал. — Добре, що ви це відчуваєте. Гадаю, в очах нашого Господа це пом’якшить ваш гріх. Заради вашого ж блага вам краще сповідатися отцю Джорджіо, а не отцю Гільєрмо. Отець Джорджіо не перекрутить ваших почуттів і пояснення мотивів. Він побачить істину. А отець Гільєрмо менш проникливий та чутливий, і тому може поставити під сумнів ваше щире розкаяння. Усмішка ледь помітною тінню промайнула на його тонких губах. — Ті, хто вислухує сповіді великих, вони теж люди, мій Ральфе. Ніколи не забувайте про це, допоки живете. У священицькому сані є вони сосудами, що містять Бога. У всьому іншому вони — прості люди. І прощення, яке вони відпускають, іде від Бога, хоча вуха, які вислуховують і роблять судження, належать людям.

У двері обережно постукали; кардинал Вітторіо мовчки дивився, як на інкрустований столик поставили тацю з чаєм.

— От бачите, Ральфе? Після Австралії я пристрастився до вечірнього чаювання. На моїй кухні його готують досить добре, хоча спочатку в них не виходило. — Він підняв руку, коли архієпископ Ральф потягнувся було за чашкою.

— Стривайте! Я сам наллю. Мені подобається бути «господинею».

— Я бачив багато чорних сорочок на вулицях Генуї та Рима, — зазначив архієпископ Ральф, спостерігаючи, як кардинал Вітторіо наливає чай.

— То спеціальні загони Дуче. Попереду в нас — дуже важкі часи, мій любий Ральфе. Його Святість твердо вирішив, що не має бути розколу між Церквою та світським урядом Італії, і він таки має рацію. Що б не трапилося, ми мусимо мати змогу служити всім нашим дітям, навіть якщо війна означатиме розкол між нашими дітьми, які воюватимуть один з одним в ім’я католицького Бога. Де б не були і кому б не належали наші серця та емоції, ми завжди намагатимемося тримати Церкву поза ідеологією та міжнародними конфліктами. Я покликав вас до себе, тому що добре знаю: ваше обличчя не видасть ваших думок, що б ви перед собою не бачили, а ще тому, що я не знаю людей, чиї дипломатичні таланти могли б зрівнятися з вашими.

Архієпископ Ральф гірко посміхнувся.

— Ви сприяєте моїй кар’єрі всупереч мені, чи не так? Що б зі мною було, якби я вас не зустрів?

— О, та ви б стали архієпископом Сіднейським — добра і вагома посада. — Його преосвященство широко всміхнувся. — Але шляхи нашого життя не завжди залежать від нас. Ми зустрілися тому, що так судилося бути, як і те, що ми працюватимемо безпосередньо на Його Святість Папу Римського.

— Я не бачу успіху наприкінці цього шляху, — сказав архієпископ Ральф. — Гадаю, результат буде таким самим, яким завжди буває результат безпристрасності. Ніхто нас не любитиме, і всі нас засуджуватимуть.

— Я знаю це, і Його Святість також це знає. Але ми більше нічого не можемо вдіяти. І ніщо не завадить нам молитися таємно за швидке падіння Дуче та фюрера, хіба ж ні?

— Ви й справді думаєте, що буде війна?

— Я не бачу жодної можливості уникнути її.

Кішка його преосвященства вийшла з сонячного куточка, де вона спала і дещо незграбно, через свій поважний вік, заскочила на коліна кардинала, вкриті мерехтливою мантією.

— А, Шебо! Привітайся зі своїм старим другом Ральфом, якому ти віддавала перевагу переді мною.

Жовті сатанинські очі пихато зиркнули на Ральфа — і заплющилися. Обидва чоловіки розсміялися.

15

Дрогеда мала радіоприймач. Нарешті прогрес дійшов і до Джилленбоуна у вигляді радіостанції Австралійської радіомовної комісії, і нарешті — нарешті! — у танців та вечірок з’явився гідний конкурент на ниві розваг. Саме радіо являло собою досить неоковирний об’єкт у горіховому корпусі, що стояв на маленькому вишуканому комоді у вітальні, а його елемент живлення у вигляді автомобільного акумулятора лежав у самому комоді. Щоранку місіс Сміт, Фіона або Меґі вмикали його послухати новини Джилленбоунського району та прогноз погоди, а щовечора Фіона та Меґі слухали загальнонаціональні новини. Як це дивно — отак раптово сполучитися із зовнішнім світом, слухати про повені, пожежі, дощі в кожній частині країни, про тривожну ситуацію в Європі, про австралійську політику, і не залежати від милості Блуї Вільямса та його спізнілих газет.

Коли першого вересня у випуску загальнонаціональних новин повідомили, що Гітлер напав на Польщу, вдома були лише Меґі та Фіона, і цю новину почули тільки вони. І не звернули на неї ані найменшої уваги. Адже про можливу війну говорили багато місяців поспіль, до того ж Європа була бозна-де. Вона не мала жодного стосунку до Дрогеди, котра, як відомо, була центром всесвіту. Але в неділю, третього вересня всі чоловіки зібралися з пасовиськ, щоб відвідати службу отця Ветті Томаса. Чоловіки цікавилися становищем у Європі. Ані Фіона, ані Меґі не здогадалися розповісти їм новину, яку почули у п’ятницю, а отець Ветті після служби поспішив до ферми Нарренганґ.

Як завжди того вечора радіо ввімкнули, щоб послухати загальнонаціональні новини. Та замість хрусткого оксфордського акценту диктора почулася простолюдна, безпомилково австралійська вимова прем’єр-міністра Роберта Гордона Мензіса:

«Шановні співвітчизники. З сумом виконую свій обов’язок і офіційно сповіщаю вас, що внаслідок наполегливого продовження Німеччиною вторгнення до Польщі, Великобританія виголосила їй війну, в результаті чого Австралія тепер також перебуває у стані війни…

Тепер можна припустити, що амбіції Гітлера полягають не в об’єднанні усього німецького народу під єдиним керівництвом, а у взятті під таке керівництво стількох країн, скільки можна підкорити силою. Якщо це триватиме й далі, то не буде у Європі безпеки, а у світі миру… Немає сумніву, що позицію Великобританії підтримують всі народи Британського світу…

Найкращою підтримкою нашої стійкості та стійкості Англії буде забезпечення належного рівня виробництва, розвиток професій та бізнесу, збереження високого рівня зайнятості, бо все це вкупі є гарантією нашої сили. Впевнений, що попри емоції, які ми переживаємо, Австралія готова вистояти і перемогти.

Нехай Господь своєю милістю та своїм співчуттям позбавить світ від цієї муки».

У вітальні запала довга тиша, переривана гулкими тонами короткохвильової трансляції промови прем’єр-міністра Великої Британії Невілла Чемберлена до британців; Фіона та Меґі поглянули на своїх чоловіків.

— Якщо рахувати Френка, то нас шестеро, — мовив Боб у повній тиші. — Всі ми, окрім Френка, займаємося фермерством, і це означає, що нас не візьмуть до війська. З тих скотарів, що працюють у нас, на мою думку, шестеро підуть на війну, а двоє захочуть залишитися.

— Я піду! — сказав Джек із сяючими очима.

— І я! — радо озвався Г’юї.

— І ми, — заявив Джимс від себе та від імені не надто говіркого Петсі.

Але всі поглянули на Боба, який був начальником.

— Мусимо бути розважливими, — сказав він. — Вовна — стратегічний військовий товар, і не лише для виробництва одягу. Вона використовується як набивка в боєприпасах та вибухових пристроях, а також для всіляких хитрих штук, про які ми навіть не здогадуємося. До того ж ми маємо корів та биків на м’ясо, та старих кастрованих баранів, які підуть на шкури, клей, жир, ланолін — все це військова сировина. Тому ми не можемо кинути Дрогеду напризволяще. Ферма не працюватиме сама по собі. Під час війни нам буде вкрай важко знайти заміну тим скотарям, яких ми неминуче втратимо. Засуха триває третій рік поспіль, ми ріжемо чагарі, а кролі зводять нанівець усі наші зусилля. Наразі наша робота тут, на Дрогеді; не дуже цікава порівняно з бойовими діями, але не менш важлива. Тож ми докладатимемо всіх своїх зусиль тут.

Обличчя чоловіків осунулися, жіночі обличчя просвітліли.

— А що, як війна триватиме довше, аніж сподівається свинюка Залізний Боб? — спитав Г’юї, назвавши прем’єр-міністра прізвиськом, яке знала вся країна.

Боб глибоко замислився, на його обвітреному й висушеному сонцем обличчі затягли зморшки.

— Якщо ситуація погіршиться, і війна затягнеться, тоді, я думаю, поки в нас працюватимуть двоє скотарів, ми зможемо вивільнити двох Клірі, але за умови, що Меґі захоче знову впрягтися в роботу і працювати на внутрішніх пасовиськах. Це буде страшенно важко, і в добрі часи ми не потягнули б такий обсяг робіт, але при такій засусі, я думаю, п’ятеро чоловіків та Меґі, яка працюватиме сім днів на тиждень, ми зможемо впоратися з Дрогедою. Однак Меґі доведеться сутужно, бо в неї двоє малих дітей.

— Бобе, якщо це треба робити, то це треба робити, — сказала Меґі. — Якщо я попрошу місіс Сміт трохи повозитися з Джастиною та Дейном, вона не заперечуватиме. Коли ти скажеш, що я потрібна для того, щоб Дрогеда працювала на повну потужність, я почну об’їжджати внутрішні пасовиська.

— Тоді це ми, оті двоє, кого можна вивільнити, — сказав, посміхаючись, Джимс.

— Ні, це ми з Г’юї, — швидко заперечив Джек.

— Цими двома за правом мають бути Джимс та Петсі, — неквапливо мовив Боб. — Вони — наймолодші й найменш досвідчені як скотарі, але як солдати — ми всі недосвідчені. Але вам тільки шістнадцять, хлопці.

— На той час, коли ситуація погіршиться, нам буде по сімнадцять, — не відступав Джимс. — Ми на вигляд старші, аніж ми є, тому без проблем зможемо записатися до війська, якщо візьмемо у тебе листа, завіреного Гаррі Гоу.

— Але просто тепер ніхто нікуди не йде. Краще подумаймо, як збільшити продуктивність Дрогеди навіть попри засуху та кролів.

Меґі тихо вийшла з вітальні, й піднялася до дитячої кімнати. Дейн та Джастина спали, кожен у пофарбованій у біле колисці. Вона пройшла повз доньку, стала над сином і довго дивилася на нього.

— Дякувати Богу, ти ще дитя, — мовила вона.

* * *

Минув майже рік, перш ніж війна вторглася в маленький всесвіт Дрогеди, рік, впродовж якого один за одним пішли скотарі, кролі розмножувалися, як і раніше, а Боб геройськи воював за те, щоб фермерська бухгалтерія відповідала військовим потребам. Але на початку червня 1940 року прийшла звістка, що Британський експедиційний корпус евакуюють із Європейського материка, з Дюнкерка; добровольці, що бажали записатися до другого Австралійського імперського корпусу, тисячами потягнулися до призовних пунктів; серед цих добровольців опинилися й Джимс та Петсі.

Чотири роки на об’їзді пасовиськ в усяку погоду зістарили їхні юні тіла й обличчя, надавши отого мудрого спокою, підкресленого зморшками в куточках очей та глибокими борозенками вздовж носа аж до рота. Вони подали свої листи і були прийняті без заперечень. На призовних пунктах селюки-бушмени користувалися попитом. Зазвичай вони добре стріляли, розуміли необхідність підкорятися наказам і виявлялися сміливими й витривалими.

Джимс та Петсі записалися до війська в Даббо, що в Новому Південному Уельсі, але підготовчий табір мав бути в Інглберні, тому їх проводжали на нічний поштовий поїзд усі. Кормак Кармайкл, наймолодший син їдена, їхав на тому самому поїзді, і, як виявилося — до того самого табору. Тому дві родини зручно вмостили майбутніх солдат до купе першого класу і ніяково стояли, обступивши своїх хлопців; їм страшенно хотілося поплакати, розцілуватися на прощання, пригадати щось приємне на дорогу, але вони заціпеніли, скуті типово британською нелюбов’ю до демонстративного вияву почуттів. Великий паровоз марки С-36 сумно крикнув, і начальник станції свиснув у свисток.

Меґі нахилилася і сором’язливо цьомкнула братів у щоки, а потім ще й Кормака — як дві краплини води схожого на свого старшого брата Коннора; Боб Джек та Г’юї потиснули три юнацькі руки; а місіс Сміт одна за всіх цілувалася та обнімалася, бо решта страх як хотіли це зробити, але соромилися. Іден Кармайкл, його дружина, та постаріла, але й досі красива донька виконали ті самі формальності. Усі, хто проводжав хлопців, повиходили на платформу станції Джилі, а потяг, брязнувши буферами, смикнувся і поволі рушив.

— До побачення, до побачення! — кричали всі й вимахували білими хустками, аж поки потяг перетворився на тоненьку оповиту димом стрічку вдалині, освітленій червоним передзахідним сонцем.

Разом, як вони й просили, Джимса та Петсі призначили до недосвідченої і ненавченої Дев’ятої австралійської дивізії і напочатку 1941 року відправили кораблем до Єгипту, тож вони саме приспіли до розгрому в Бенгазі. Новоприбулий генерал Ервін Роммель кинув своє військо на шальки терезів, надавши перевагу Гітлеру та його союзникам, і почав блискавичні наступальні дії в Північній Африці. І в той час, коли решта британського війська безславно відступала назад до Єгипту під натиском Африканського корпусу Роммеля, Дев’ятій австралійській дивізії дали наказ зайняти й утримувати Тобрук, аванпост на території, окупованій країнами Вісі. Цей план був здійсненним, бо місто Тобрук мало вихід до моря і могло мати постачання доти, поки британські кораблі мали змогу пересуватися Середземним морем. «Пацюки Торбука» вісім місяців тримали оборону, відбиваючи наступ за наступом, бо Роммель регулярно кидав на них всі наявні війська, але так і не міг вибити їх із міста.

— А чи знаєте ви, навіщо ви тут? — спитав рядовий Кол Стюарт, ліниво скручуючи цигарку і облизуючи її язиком.

Сержант Боб Маллой підняв широкий обвислий кріс свого капелюха рівно настільки, щоб побачити того, хто поставив це запитання.

— Ні фіга не знаю, — відказав він і вишкірився; це питання звучало досить часто.

— Тому що це краще, аніж бити байдики у хаті, що скраю, — сказав рядовий Джимс Клірі, потягнувши трохи нижче шорти свого брата, щоб зручніше вмостити свою голову на його м’який теплий живіт.

— Так, але у хаті, що скраю, по тобі постійно не стріляють, — заперечив Кол, кинувши згаслого сірника в ящірку, що вилежувалася на сонці.

— Та знаю, знаю, — погодився Боб Маллой, знову поправляючи капелюх так, щоб закрити від сонця очі. — Краще стрілянина, аніж здохнути від нудьги.

Вони зручно вмостилися в сухому всипаному гравієм окопчику напроти мінного поля та колючого дроту, якими закінчувався південно-західний кут периметра оборони; з протилежного боку Роммель чіпко тримався за невеличкий шматок території Тобрука. Великий кулемет «браунінг» п’ятдесятого калібру стояв поруч в окопі, а біля нього акуратно лежали коробки з патронами; атаки ніхто не очікував. Гвинтівки стояли під стіною, поблискуючи багнетами на яскравому тобруцькому сонці. Повсюди дзижчали мухи, але всі четверо були мешканцями австралійської глушини, тому Тобрук зокрема та Північна Африка загалом нічим не здивували — знайомі їм спека, пилюка та мухи.

— От добре вам, що ви двійнята, — сказав Кол, кидаючи камінці у ящірку, яка його повністю ігнорувала, непорушно гріючись на сонці. — Ви схожі на парочку голубих, нерозлучних і вдень, і вночі.

— То ти заздриш, — весело вишкірився Джимс, погладжуючи живіт Петсі. — Бо Петсі — найкраща подушка у Тобруці.

— Та то зрозуміло, а що думає сам бідолашний Петсі? Ну ти, Гарпо, скажи що-небудь, — піддражнив його Боб.

Петсі оголив в усмішці білі зуби, але, як завжди, не сказав нічого. Всі намагалися розговорити його, але нікому не вдавалося просунутися далі однозначних «так» чи «ні», і зрештою його стали звати Гарпо — як безсловесного відомого американського коміка.

— Чули новину? — раптом спитав Кол.

— А що?

— Танки «матильда» з сьомої бригади знищені під Хальфаєю за допомогою вісімдесятивосьмиміліметрових зенітних гармат, використаних як протитанкові. Це єдина гармата, здатна впоратися з «матильдою». Її снаряд проходить крізь товстий корпус цього танку, наче ніж крізь масло.

— Бреши, та не забріхуйся, — скептично відказав Боб. — Я, сержант, і ніколи про це не чув, а ти, рядовий, але все про це знаєш. Послухай-но, приятелю, немає у фріців нічого, що здатне впоратися з цілою бригадою «матильд».

— Я був у тенті командувача Моршеда з донесенням від командира, а там про це по радіо передавали, правду кажу, — уперто твердив Кол.

Якийсь час всі мовчали; у кожного захисника обложеного аванпосту Тобрук слід було підтримувати тверду впевненість у тім, що вони мають достатньо військової потуги, щоби визволити місто з облоги. Принесена Колом новина була украй небажаною, тим більше, що кожен військовик у Тобруці знав: Роммель — не хлопчик для биття. Вони вперто відбивали його спроби прорватися до міста, бо щиро вірили, що австралійському солдату немає рівних, окрім гуркхів із Непалу, а віра у власні сили — це дев’ять десятих успіху, тож австралійці виявили себе вправними і сміливими вояками.

— Ото ще англійці задрипані, — мовив Джимс. — От якби в Африці було більше австралійців!

Хор схвальних голосів перервався вибухом на бруствері окопу; ящірку рознесло на друзки, а чотири солдати пірнули до кулемета й гвинтівок.

— Довбані макаронники! Гранату по людські зробити не можуть! Сили — нуль, зате скалок купа! — з полегшенням прокоментував Боб. — Якби це був подарунок від Адика Гітлера, то ми вже точно в раю на арфах цигикали б! Ти хотів би у раю на арфі цигикати, га, Петсі?

Невдовзі розпочалася операція «Хрестоносець», і після кривавої і виснажливої облоги Тобрука, яка не дала супротивнику істотних результатів, Дев’яту австралійську дивізію евакуювали морем до Каїра. Поки Дев’ята дивізія вперто обороняла це місто, англійці встигли підкинути до Північної Африки свіжі сили і сформувати Восьму Британську армію під командуванням генерала Бернарда Лоу Монтгомері.

* * *

Фіона носила маленьку срібну брошку — емблему Австралійських збройних сил у вигляді вранішнього сонця; до цієї брошки двома ланцюжками кріпився срібний брусочок із двома золотими зірками, кожна з яких означала сина, що служить в армії. І ця брошка була свідченням того, що таким чином Фіона додає невеличку лепту в загальну справу перемоги над ворогом. Оскільки ні чоловік, ні син Меґі солдатами не були, вона такої брошки не мала. Вона отримала від Люка листа, де той повідомляв, що рубатиме тростину; написав він, мовляв, на той випадок, якщо вона стурбується — чи не подався він, бува, на війну. Здавалося, до нього так і не дійшло жодне слово з того, що вона сказала йому тоді, в інгемівському готелі. Скрушно похитавши головою, Меґі з саркастичною посмішкою кинула той лист до сміттєвого кошика Фіони і подумала: чи хвилюється її мати за своїх двох синів, що пішли до війська? Та Фіона про це ані слова не говорила, хоча брошку носила, не знімаючи.

Інколи з Єгипту приходив лист, якій відразу ж розсипався на шматочки, щойно його виймали з конверта, бо ножиці цензора залишали квадратні дірки в тих місцях, де йшлося про географічні назви чи конкретні військові підрозділи. Читання цих листів більше нагадувало намагання зібрати хоч щось із нічого, але ці листи слугували одній меті — допоки вони надходять, хлопці живі.

А дощу все не було. Схоже, що стихії небесні — й ті змовилися, щоб убити всяку надію на краще, бо 1941 рік став п’ятим роком катастрофічної засухи. Меґі, Боб, Джек, Г’юї та Фіона були у відчаї. Банківський рахунок Дрогеди дозволяв купувати вівцям необхідні корми, але більшість овець відмовлялися від їжі. Кожна отара мала свого ватажка, яких називали юдами; якщо переконати такого юду їсти, то решта так-сяк послідує його прикладу, та інколи навіть це не допомагало — вівці стояли і байдуже споглядали, як їхній вожак наминає харч.

Тому Дрогеда теж пізнала, що таке кровопролиття, і цей досвід викликав у її мешканців огиду й жах. Трава щезла, земля перетворилася на розтріскану чорну пустку, де-не-де розбавлену сірими або ж коричневими, мов кізяки, гаями евкаліптів та інших дерев. Клірі озброїлися гвинтівками та ножами; щоразу, забачивши здихаючу тварину без очей, бо їх відразу ж видзьобували круки, перерізали їй горлянку або пристрілювали, щоб врятувати від довгої болісної смерті. Боб завів більше корів і годував їх із рук, щоб Дрогеда давала стратегічні матеріали для фронту. За такої ціни на корми прибутку не було ніякого, бо найближчі аграрні регіони і дальні пасовища теж вразила засуха. Врожаї зернових культур стали до абсурдного мізерні. Однак із Рима прийшла вказівка продовжувати сільськогосподарську діяльність, попри високу собівартість продукції.

Найбільше дратувало Меґі те, що вона витрачала купу часу на об’їзд пасовиськ. На Дрогеді залишився один скотар, а більше взяти було нізвідкіль. Брак робочої сили завжди був найбільшою проблемою австралійської економіки. Меґі працювала на пасовиськах по сім днів на тиждень, допоки Боб не помітив її дратівливості та виснаження і не надав можливість відпочивати по неділях. Одначе, даючи їй вихідний, Боб сам працював більше, тому Меґі намагалася приховувати свою втому й роздратування, їй навіть на думку не спадало прикритися малими дітьми і відмовитися працювати скотарем. За дітьми добре наглядали, а Боб потребував її допомоги набагато більше, аніж малюки. Меґі ж бракувало проникливості збагнути, що вона потрібна дітям; їй здавалося, що бажання побути з Джастиною та Дейном — це вияв егоїзму з її боку, тим паче, що малі були в надійних люблячих руках. «Це егоїзм», — запевняла вона себе. Не мала вона і розуміння, яке підказало б їй, що в очах дітей вона була так само особливою та єдиною, як і вони для неї. Тому вона тижнями об’їжджала пасовиська, а дітей бачила лише сплячими.

Щоразу, коли Меґі дивилася на Дейна, її серце тьохкало і завмирало. Він був надзвичайно вродливим хлопчиком; навіть незнайомці на вулицях Джилі оберталися на них, коли Фіона брала малого з собою до міста. Зазвичай усміхнений, спокійний малюк мав дивовижну вдачу — він постійно перебував у стані глибокого непорушного щастя; здавалося, він збагнув свою окремішність й усвідомив це без болю, яким зазвичай супроводжується цей процес у дітей; він рідко помилявся стосовно людей та явищ, і ніщо й ніколи не бентежило його і не спантеличувало. Його схожість із Ральфом лякала Меґі, але, здавалося, цього ніхто не помічав. Ральф покинув Джилі дуже давно, і хоча Дейн мав ті самі риси обличчя і ту саму статуру, була одна особливість, яка дозволяла приховати це. Волосся Дейн мав не чорне, як Ральф, а світло-золотисте, не кольору пшениці чи променів західного сонця, а кольору трави на Дрогеді, в якому змішалися сріблясті, золотисті й бежеві відтінки.

Джастина полюбила свого маленького братика в ту мить, коли вперше зупинила на ньому свій погляд. Для Дейна вона не жалкувала нічого і була готова на будь-які клопоти, аби щось йому подарувати чи дістати. Щойно він почав ходити, вона не відступала від нього ані на крок, за що Меґі була вдячна доньці, бо переживала, чи добре пильнуватимуть малого хлопчиська місіс Сміт та служниці, які були вже надто старенькі. Одної неділі, у вихідний, Меґі взяла Джастину на коліна, щоб серйозно поговорити з нею про догляд за Дейном.

— Я не можу залишатися тут, на фермі, й ним займатися сама, — пояснила вона, — тому все лежить на тобі, Джастино. Це твій маленький братик, і ти мусиш завжди пильнувати його, щоб він не потрапив у халепу чи біду.

Світлі очі доньки були надзвичайно розумні, без отої блукаючої неуважності, притаманної чотирирічним дітям. Джастина впевнено кивнула.

— Не хвилюйся, мамо, — кинула вона. — Я завжди пильнуватиму його замість тебе.

— Шкода, що я сама не можу цього робити, — зітхнула Меґі.

— А мені не шкода, — самовдоволено й хвалькувато сказала мала. — Мені подобається, коли я доглядаю Дейна сама, без нікого. Тому не турбуйся. Я не допущу, щоб із ним трапилося щось лихе.

Меґі це запевнення не переконало і не втішило, хоча звучало воно переконливо. Це рано розвинене мале мишеня збиралося поцупити в неї сина, а вона нічого не могла з цим вдіяти, не могла відвернути. Що ж, доведеться повертатися до пасовиськ, а Джастина пильнуватиме малого. Її витіснила власна донька, створіння химерне й дивовижне. В кого ж вона вдалася, заради всього святого? Однозначно не в Люка, не в неї, і не в Фіону.

Принаймні тепер Джастина всміхалася і хихотіла. Лише в чотири роки побачила вона щось смішне хоч у чомусь, і сталося це завдяки Дейну, який сміявся відтоді, як був немовлям. Він сміявся, тож сміялася й вона. Діти Меґі постійно вчилися чогось одне в одного. Але Меґі дошкуляло те, що вони прекрасно обходилися без неї. Коли ця проблема зникне, подумалося їй, Дейн буде вже надто дорослий, щоб відчувати до мене те, що належить відчувати сину до матері. Він завжди буде ближчим до Джастини. І чому воно так: щойно мені здається, наче я надійно контролюю своїх дітей, як щось трапляється. Я не просила цієї війни, цієї засухи, але вони трапилися.

* * *

Мабуть, то на краще, що Дрогеда переживала важкі часи. Якби було легше, то Джек та Г’юї вмить подалися б до війська. А так вони не мали вибору: корилися долі й тяжко працювали, рятуючи хоч щось від засухи, яку називали Велика засуха. Вона вразила понад мільйон квадратних миль тваринницьких та зернових угідь від південної Вікторії до пасовиськ Мітчелл у Північній території, де зазвичай трави сягали до половини людського зросту.

Але, з іншого боку, війна відволікала увагу від посухи. Оскільки двійнята Джимс та Петсі воювали в Північній Африці, люди на фермі з напруженим інтересом слідкували за цією кампанією, поки вона перекочувалася з одного краю Лівії до другого. Як люди робочі за походженням, вони палко підтримували лейбористів і з огидою ставилися до нинішнього уряду, ліберального за назвою, але консервативного за суттю. Коли у серпні 1941 року Роберт Гордон Мензі пішов у відставку, визнавши нездатність впоратися з ситуацією, вони тріумфували, а коли третього жовтня лідер лейбористів Джон Кертін дістав пропозицію сформувати уряд, це було найкращою новиною, яку Дрогеда чула за багато років.

Впродовж усього 1940 року та року 1941 тривога стосовно Японії зростала, особливо, коли Рузвельт із Черчиллем перекрили їй шляхи постачання пального. Європа була далеко, і Гітлеру довелося б перекидати свої армії на дванадцять тисяч миль, щоб вторгнутися до Австралії, а Японія була частиною «жовтої загрози», яка завжди висіла дамоклевим мечем над багатими, обширними та малозаселеними просторами Австралії. Тому ніхто в Австралії не здивувався, коли японці напали на Перл-Харбор, бо не сумнівалися: щось подібне десь неминуче трапиться. Раптом війна постала на порозі й навіть могла перекинутися безпосередньо до їхнього двору. Австралію від Японії відділяли не великі океани, а лише великі острови й маленькі моря та протоки.

Різдвяного дня 1941 року впав Гонконґ; але всі запевняли одне одного, що япошкам ніколи не вдасться захопити Сінгапур. Потім прийшли звістки про висадку японців у Малайзії та на Філіппінах; велика військово-морська база на краю півострова Малакка мала потужні гармати, пристріляні бити настильним вогнем по морських цілях, а флот стояв під парами. Але восьмого лютого 1942 року японці перетнули вузьку протоку Джохор, висадилися з північного боку острова Сінгапур і підійшли до міста ззаду, де потужні гармати були безсилі.

І тут — приголомшлива новина! Всі австралійські війська мали повернутися з Північної Африки додому! Прем’єр-міністр Кертін спокійно проігнорував бурхливі хвилі гніву Черчилля і заявив, що Австралія має пріоритетне право розпоряджатися власними збройними силами. Шоста й Сьома дивізії хутко завантажилися на кораблі в Олександрії; за ними, як тільки з’являться додаткові судна, відправиться і Дев’ята дивізія, котра відпочивала в Каїрі, зализуючи рани після жорстоких боїв під Тобруком. Фіона всміхнулася, а Меґі мало не збожеволіла від радості: Джимс та Петсі додому повертаються!

Але додому вони не повернулися. Поки Дев’ята дивізія очікувала суден, терези несприятливо гойднулися в інщий бік: під тиском німців та італійців Восьма армія поспіхом відступала з Бенгазі. Прем’єр Черчилль уклав із прем’єром Кертіном угоду: Дев’ята дивізія залишиться в Північній Африці в обмін на американську дивізію, яку пришлють для захисту Австралії від можливого нападу японців. Бідолашні солдати! їх смикали і збивали з пантелику суперечливими рішеннями, які приймалися в кабінетах поза межами їхньої країни.

Але для австралійців це стало важким ударом — дізнатися, що мати-Англія зганяє з сідала своїх далекосхідних курчат, навіть таке вгодоване, як Австралія.

* * *

Уночі 23 жовтня 1942 року в пустелі було дуже тихо. Петсі завовтузився, намацав у темряві свого брата і прихилився до його плеча, мов мала дитина. Джимс пригорнув його, і вони сіли так разом у приємній товариській тиші. Сержант Боб Маллой легенько штовхнув рядового Пола Стюарта і весело вишкірився.

— Поглянь-но — парочка голубих, — гмикнув він.

— Пішли ви у сраку — обидва, — відказав Джимс.

— Нумо, Гарпо, скажи що-небудь, — сонно промимрив Кол.

Петсі подарував йому ангельську усмішку, майже невидиму в темряві, розтулив рота і загудів, точнісінько, як у фільмі про Гарпо, імітуючи автомобільний гудок. Усі, хто був поруч на відстані кількох ярдів, засичали, щоб Петсі заткнув пельку, — згідно з наказом всі мусили дотримуватися режиму цілковитого мовчання.

— Чорт, це нескінченне чекання мене вбиває, — зітхнув Боб.

— А мене убиває тиша! — раптом вигукнув Петсі.

— Ах ти ж гівнючий брехун! Це я тебе уб’ю! — хрипко каркнув Кол, простягаючи руку за багнетом.

— Заради Бога — заткніться! — почувся шепіт капітана. — Який це ідіот горлає?

— Петсі, — хором відповіли з десяток голосів.

Вибух веселого реготу покотився мінними полями і вщух у потоці приглушеної лайки та прокльонів, що вирвалися з вуст капітана. Сержант Маклой зиркнув на свій годинник: стрілка наближалася до 9:40 вечора.

Вісімсот вісімдесят дві англійські гармати та гаубиці озвалися разом. Небеса розверзлися, земля злетіла догори, розгорнулася і задвигтіла, артпідготовка тривала й тривала, ані на секунду не стишуючи шаленого гуркоту. Марно було затикати вуха — удари гупали в землю і потрапляли до мозку через плоть та кістки. Вояки Дев’ятої дивізії, засівши у траншеях, могли лише здогадуватися, який шквал вогню обрушився на передній край оборони Роммеля. Зазвичай можна було за звуком пострілу відрізнити один тип гармати від іншого, але цієї ночі їхні жерла співали в бездоганний унісон; минали хвилини, а вони все ревли й ревли.

Пустеля освітилася яскравим сонячним вогнем; величезна хмара пилу клубами злетіла на тисячі футів угору, час від часу осяюючись вогнями вибухлих мін та снарядів; стрибали угору омахи полум’я від самодетонації боєприпасів та боєкомплектів. Вогонь усієї артилерії, яку він мав у розпорядженні, — польових гармат, гаубиць та мінометів — Монтгомері зосередив на мінних полях. І всі боєприпаси, що він мав, вивергалися настільки швидко, наскільки швидко артилерійська обслуга спромагалася заряджати їх; немов раби, гармаші метушилися біля утроб своїх гармат, схожі на переляканих маленьких пташок, що намагаються нагодувати гігантську зозулю; гільзи розжарювалися, інтервал між відбоєм та перезаряджанням скорочувався, бо артилеристи, захоплені власним поривом, невпинно пришвидшували рухи. Наче божевільні, виконували вони той самий ритуальний танок біля своїх польових гармат — богів війни.

То були прекрасні й захопливі хвилини, пік життя артилериста, який у мирні дні знову й знову переживатиме він у снах, то засинаючи, то прокидаючись. І прагнутиме знову пережити їх — оті фантастичні п’ятнадцять хвилин біля гармат Монтгомері.

Запала тиша. Непорушна абсолютна тиша, що хвилями розбивалася об розтягнуті барабанні перетинки; нестерпна тиша. Було точно за п’ять хвилин десята. Вояки Дев’ятої дивізії рушили зі своїх траншей до нейтральної смуги: поспіхом прикріпляли багнети, вставляли обійми з патронами, знімали запобіжники, перевіряли наявність фляжок із водою та недоторканих запасів, позираючи на годинники, перевіряючи, чи добре сидять на головах каски, чи міцно зашнуровані черевики, і придивляючись, де йдуть кулеметники з кулеметами. У лиховісному вогні пожеж було добре видно червоний розжарений пісок, що плавився під час обстрілу і перетворювався на скло; і поки між ворогом та ними стояла завіса з пилу, вони були у безпеці. Наразі у безпеці. На самісінькому краю мінного поля вони зупинилися і чекали.

Десята ночі, секунда в секунду. Сержант Маллой приклав до губ свисток і пронизливо свиснув, подаючи сигнал своїй шерензі, а капітан крикнув «Уперед!» І на фронті дві милі завширшки Дев’ята дивізія рушила в наступ, а позаду неї знову заревли гармати. Вояки добре, наче удень, бачили, куди йдуть, бо гаубиці, ретельно пристріляні на найкоротшу дистанцію вогню, клали снаряди за якихось кілька десятків ярдів поперед них. Кожні три хвилини лінія вогню просувалася на сотню ярдів уперед; і кожну сотню ярдів солдати молилися, що коли там і залишилися якісь міни, то нехай лише протитанкові, сподіваючись, що всі протипіхотні міни знищив вогонь гармат Монтгомері. На полі бою їм траплялися розрізнені групи німців та італійців, кулеметні гнізда, дрібнокаліберні п’ятдесятиміліметрові гарматки та міномети. Інколи хтось наступав на протипіхотну міну і навіть встигав побачити, як вона вистрибувала з піску, а за мить бідаху розривало навпіл.

Немає часу на роздуми, немає часу ні на що — тільки бігти на зігнутих, як той краб, щоби встигнути за лінією вогню, яка кожні три хвилини просувалася вперед. Гуркіт, спалахи, пилюка, дим, страх, що залізною рукою стискав нутрощі. Здавалося, кінця не буде цим мінним полям, що тягнулися дві чи три милі по той бік нейтральної смуги, а назад вороття немає. Інколи під час крихітних інтервалів між загороджувальним вогнем у розпеченому й шорсткому повітрі чулося далеке химерне квиління волинки: то зліва від Дев’ятої дивізії наступала П’ятдесят перша шотландська дивізія, а її вояки крокували крізь мінні поля з дударем на чолі кожної роти поруч із її командиром. Для шотландця звук волинки, що звала його до бою, був найсолодшою принадою у світі, а для австралійців вона теж звучала доброзичливо й заспокійливо. Але у німців та італійців від неї волосся на загривку ставало дибки.

Битва точилася дванадцять днів, а дванадцять днів — то тривала битва. Спочатку Дев’ятій дивізії пощастило: під час переходу через мінні поля та в перші дні просування зайнятою Роммелем територією її втрати були відносно невеликими.

— Знаєте, краще я залишуся собою, і нехай у мене стріляють, аніж бути сапером, — філософськи зауважив Кол Стюарт, спершись на свою лопату.

— Хтозна, приятелю, хтозна; гадаю, вони влаштувалися найкраще, — пробурчав сержант. — Сидять собі за довбаними траншеями, поки ми не виконаємо всю роботу, а потім тупцюють уперед зі своїми дурними міношукачами, щоб розчистити акуратні проходи для довбаних танків.

— Бобе, то не танки винуваті, а великі військові цабе, які по-дурному їх застосовують, — зауважив Джимс, приплескуючи лопатою землю над свіжовикопаною траншеєю. — Хоча я не проти того, щоб вони хоч ненадовго протримали нас в одному місці! Бо я вже замахався лопатою махати! За останні п’ять днів я перерив більше землі, аніж довбана єхидна.

— Копай, копай, приятелю, — неприязно мовив Боб.

— Гей, погляньте! — скрикнув Кол, тицяючи пальцем у небо.

Над долиною, заходячи на ціль бездоганним, немов у льотній школі, бойовим порядком, знизилися вісімнадцять легких бомбардувальників королівських ВПС і з убивчою точністю скинули невеличкі, схожі на палички бомби на позиції німців та італійців.

— Красиво, чорт забирай, — зауважив сержант Боб Маллой, закинувши назад голову з довгою шиєю.

Три дні по тому він загинув: під час нового наступу потужний заряд шрапнелі відірвав йому передпліччя й вгризся в груди, але ніхто не мав часу зупинитися; тільки свисток витягнули з кривавою мішанини, яка колись була його ротом. Тепер солдати гинули, як мухи, надто втомлені, щоб пам’ятати про прудкість й обережність; але той жалюгідний шматок землі, який вдалося захопити, вони утримували впевнено й міцно, хоча й наштовхнулись на опір елітних частин прекрасно підготовленої армії — ці вояки оборонялися з тупою впертістю тих, хто не визнавав права на поразку.

Поки Дев’ята дивізія сковувала частини під командуванням графа фон Шпонека та полковника фон Лунгерхаузена, танки прорвалися на південь, і нарешті Роммелю завдали поразки. На початку листопада він почав збирати розрізнені частини за єгипетським кордоном, і Монтгомері призначили командувачем усього армійського угрупування. Друга битва під Ель-Аламейном стала важливою тактичною перемогою; Роммелю довелося кинути багато своїх танків, гармат та іншого військового спорядження. Тепер з’явилася можливість розпочати операцію «Смолоскип» на схід від Марокко та Алжиру. Попереду було іце багато боїв із Пустельним Лисом, але більшу частину його пухнастого хвоста обрубали саме під Ель-Аламейном. Завершилася вирішальна, найбільша битва північно-африканського театру бойових дій, і переможцем із неї вийшов фельдмаршал віконт Монтгомері Аламейнський.

Друга битва під Ель-Аламейном стала лебединою піснею Дев’ятої австралійської дивізії в Північній Африці. Нарешті вони поверталися додому, щоби протистояти японцям в Новій Гвінеї. На лінії фронту хлопці перебували більш-менш постійно з березня 1941 року. Прибувши туди погано навченими та спорядженими, тепер вони поверталися додому з репутацією, яка поступалася лише Четвертій англійській дивізії. І з Дев’ятою дивізією додому поверталися Джимс та Петсі, цілі й неушкоджені.

* * *

Ясна річ, їм надали відпустку до Дрогеди. Боб поїхав автомобілем до Джилі, щоби забрати хлопців із потяга, бо Дев’яту дивізію розквартирували в Брісбені, звідки вона, після підготовки до бойових дій у джунглях, мала вирушити до Нової Гвінеї. Коли «ролс-ройс» підкотив під’їзною алеєю, всі жінки чекали на галявині, Джек та Г’юї стали трохи позаду, але їм не менш за жіноцтво кортіло побачитися з молодшими братами. Вівці, що ще лишилися живими на Дрогеді, — й ті, мабуть, попадали б від радощів, забачивши Джимса та Петсі, але їх серед зустрічальників не було.

Ніхто не ворухнувся, навіть коли авто зупинилося, і хлопці з нього вийшли. Два роки в пустелі перетворили на лахміття їхню уніформу, і тепер на них було нове обмундирування — зелене, під колір джунглів, і тому вони скидалися на незнайомців. Здавалося, вони виросли на кілька дюймів, що, власне, й сталося; останні два роки вдалині від Дрогеди вони змужніли та виросли, значно перевершивши старших братів. Вони були вже не хлопчиками, а дорослими чоловіками, хоча не того типу, що втілювався в Бобові, Джекові та Г’юї: пережиті тяготи, ейфорія бою та вид насильницької смерті витворили з них людей, якими вони ніколи не стали б на Дрогеді. Північно-африканське сонце висушило й затемнило їхню шкіру до кольору червоного дерева, злущивши всі нашарування дитинства. Так, дійсно можна повірити, що ці двоє чоловіків у простих мундирах та крислатих капелюхах зі значками австралійських збройних сил, схожими на вранішнє сонце, убивали своїх одноплемінників, людських істот. Бо це бачилося по їхніх очах — блакитних, як у Педді, але сумніших, без натяку на ніжність.

— Ой, хлопчики, мої хлопчики! — скрикнула місіс Сміт, підбігаючи до них, а по її щоках струменіли сльози. Ні, байдуже, що вони робили, байдуже, що вони так змінилися — для неї вони й досі були малюки, яких вони купала, загортала в пелюшки, чиї сльози витирала, чиї рани й подряпини загоювала. Та рани, завдані їхнім душам, навіть вона загоїти не змогла б.

Раптом всі враз оточили хлопців, відкинувши свою британську стриманість; усі сміялися і плакали, навіть бідолашна Фіона — і та всміхалася і плескала синів по спинах. Після місіс Сміт їм настала черга цілуватися з Меґі, Мінні, та Кет, потім вони сором’язливо обіймалися з матусею та з промовистим мовчанням боляче тиснули руки Джеку та Г’юї. Мешканці Дрогеди не могли збагнути, що то є таке — повернутися додому, як Джимс та Петсі прагнули цього моменту і як боялися.

А як двійнята наминали страви! Хіба можна порівняти армійський харч із домашніми стравами! Тут тобі й смачнючі тістечка, і коржики в шоколадній глазурі, обсипані кокосовою стружкою, і пудинг з ізюмом, і соковита маракуя, і вершки з дрогедських корів… Пам’ятаючи, як поводилися шлунки хлопців, місіс Сміт не сумнівалася, що Джимс та Петсі після таких страв зляжуть на тиждень, та, на щастя, чаю було вдосталь, щоб осадити все з’їдене, проблем із травленням хлопці не мали.

— Дещо не схоже на чурбанський хліб, еге ж, Петсі?

— Та отож.

— А що таке «чурбан»?

— Не що, а хто. Чурбан — це араб, а чурка — це італієць, правда ж, Петсі?

— Та отож.

Розмова складалася дивно. Хлопці, принаймні Джимс, годинами розповідали про Північну Африку: про міста, людей, тамтешні харчі, каїрський музей, про життя на борту військово-транспортного судна, про відпочинок у таборі. Але, скільки б їх не розпитували, нікому так і не вдалося витягнути з них нічого, окрім ухильних відповідей про те, що ж таке справжня війна, якими були ті бої під Бенгазі, Газалою, Тобруком та Ель-Аламейном. Згодом, після завершення війни, жінкам часто доводилося стикатися з таким феноменом: чоловіки, що побували у гущі боїв, мовчали, мов риби, відмовлялися вступати до «братств» та клубів колишніх вояків і не бажали мати нічого спільного з закладами, чия діяльність сприяла збереженню пам’яті про війну.

На Дрогеді на їхню честь влаштували бенкет. Алестер Макквін теж був у Дев’ятій дивізії і приїхав на відпочинок додому, тож, ясна річ, і на фермі Рудна Гуніш влаштували гулянку. Домінік О’Рурк теж влаштував святкування в Діббан-Діббані, хоча його сини у складі Шостої дивізії перебували в Новій Гвінеї і взяти участь у гулянні не могли. Кожна ферма, де син був на фронті, забажала відзначити щасливе повернення трьох хлопців із Дев’ятої дивізії. Жінки та дівчата проходу їм не давали, але герої Клірі, що повернулися додому, за першої ж нагоди намагалися вшитися від них, налякані увагою більше, аніж будь-коли на полі бою.

Здавалося, Джимс та Петсі взагалі не хотіли мати з жінками ані найменшої справи, і тулилися до Боба, Джека та Г’юї. Жінки йшли спати, а двійнята допізна засиджувалися за розмовою з братами, яким довелося залишитися вдома, і виливали їм свої зболені та зранені душі.

Та впевнені у собі Джимс і Петсі, чиї серця огрубіли після пережитого на війні, вважали землю Дрогеди невимовно прекрасною, вівці їх заспокоювали, а запах пізніх троянд у саду п’янив неземним ароматом. І їм страшенно захотілося напитися цього аромату, щоб його не забути, бо їхній похід на війну був легковажним та бездумним поривом, і хлопці не мали ані найменшого уявлення, що на них чекає. Коли ж вони поїдуть із дому тепер, то намагатимуться зберегти про нього кожен спогад, щоб потім плекати його у своїх душах, вони вкладуть до своїх військових сумок троянди з Дрогеди та стебла такої рідкісної тепер трави. З Фіоною вони поводилися з лагідною жалістю, а до Меґі, місіс Сміт, Мінні та Кет — із ніжною-ніжною любов’ю. Бо саме вони, а не Фіона, були їхніми справжніми матерями.

Меґі була у захваті від того, що Джимс та Петсі полюбили Дейна і годинами бавилися з ним, брали з собою на верхові прогулянки, борюкалися з ним на галявині. А от Джастина, здавалося, лякала їх; втім, хлопці почувалися ніяково в компанії зі всякими жінками, окрім старших жінок Дрогеди, до яких вони звикли. До того ж бідолашна Джастина страшенно ревнувала, бо Джимс та Петсі постійно брали Дейна в свою компанію, а це означало, що дівчинці не було з ким гратися.

— Дейн — класний хлопець, Меґі, — якось сказав Джимс, коли вона вийшла на веранду; він сидів у плетеному кріслі й спостерігав, як Петсі та Дейн граються на галявині.

— Так, він маленьке чудо, еге ж? — Меґі всміхнулася, сідаючи так, щоб їй було видно молодшого брата. В очах застигла ніжна печаль — вони теж колись були її малюками, і вона їх доглядала.

— Джимсе, щось не так? Розкажи мені.

Він підняв на неї очі, просякнуті якимось глибоким болем, але похитав головою — мовляв, і не питай.

— Ні, Меґі. Це те, що я ніколи не стану розповідати жінці.

— А як стосовно того, щоб одружитися, коли все це скінчиться? Може, тоді дружині своїй розкажеш?

— Ми — одружитися? Не думаю. Війна геть відбиває таке бажання. Нам страшенно хотілося потрапити на війну, але тепер ми мудріші. Якщо одружимося, у нас будуть сини — і заради чого? Виростити їх, а потім спостерігати, як їх штовхають на те, на що штовхнули нас, щоби бачити те, що бачили ми?

— Мовчи, Джимсе, мовчи!

Він поглянув туди, куди дивилася вона: Дейн весело хихотів, бо Петсі перевернув його догори ногами.

— Ніколи не дозволяй йому покидати Дрогеду, Меґі. Тут з ним не станеться нічого лихого, — сказав Джимс.

* * *

Архієпископ Ральф біг високим ошатним коридором, не звертаючи уваги на здивовані обличчя тих, хто обертався йому вслід; увірвавшись до кімнати кардинала, він враз завмер, як вкопаний. Його преосвященство невимушено розмовляв із мсьє Папе, представником польського емігрантського уряду у Святому Престолі.

— Що, Ральфе? Що таке?

— Це сталося, Вітторіо. Муссоліні скинули!

— Господи милосердний! А Його Святість — він знає?

— Я особисто телефонував до Кастель-Гандольфо, хоча по радіо цю новину можуть передати у будь-яку хвилину. Мені про це повідомив телефоном один приятель із німецького штабу.

— Я сподіваюся, що Його Святості встигнуть зібрати речі, — сказав мсьє Папе з легким відтінком задоволення в голосі.

— Він зможе вибратися, якщо ми замаскуємо його під бродячого монаха-францисканця, і не інакше, — відрізав архієпископ Ральф. — Генерал Кессельрінґ заблокував місто, як корком пляшку.

— Він не зможе вибратися, — сказав кардинал Вітторіо.

Мсьє Папе підвівся.

— Мушу покинути вас, ваше преосвященство. Я представник уряду, яке є ворогом Німеччини. Якщо Його Святість у небезпеці, то я теж. У моїй кімнаті є декотрі папери, якими мушу зайнятися негайно.

Дипломат до кінчиків пальців, акуратний і педантичний, мсьє Папе вийшов із кімнати, залишивши священиків наодинці.

— Він приходив, щоб просити вашого заступництва для захисту свого стражденного народу?

— Так, бідолаха, він так за них переживає.

— А ми?

— І ми теж, Ральфе! Але ситуація є важчою, аніж він собі уявляє.

— Правда полягає в тому, що йому не довіряють.

— Ральфе!

— А хіба ж це не правда? Його Святість провів юність у Мюнхені, полюбив німців і досі їх любить, незважаючи ні на що. Якщо перед його очима предстануть оті понівечені трупи, він скаже, що то росіяни їх замордували. Але аж ніяк не любі його серцю німці! Бо ж вони такі культурні, такі цивілізовані!

— Ральфе, ви не є членом товариства Ісуса[11], але ви тут лише тому, що взяли особисту обітницю вірності Його Святості. У ваших венах тече гаряча кров ірландських та норманських предків, але я благаю вас — будьте розважливим! З минулого вересня ми жили у страху перед дамоклевим мечем, що завис над нами, молячись про те, щоб Дуче залишився й уберіг нас від німецьких репресій. У характері Адольфа Гітлера химерним чином уживаються незбагненні суперечливості, він вважає, що має двох ворогів: Британську імперію та Католицьку церкву, але будь-що намагається їх зберегти. Та коли його змусили до цього обставини, він зробив все, що міг для того, щоби Британську імперію знищити. Невже ви гадаєте, що він не знищить і нас, якщо ми підштовхнемо його на такий крок? Одне слово на засудження подій у Польщі — і він розчавить нас. А що, на вашу думку, дасть наше засудження, друже мій? Ми не маємо армій, не маємо військовиків. Репресії впадуть на нас без зволікань, і Його Святість заберуть до Берліна, а саме цього він боїться. Чи не пам’ятаєте ви про маріонеткового папу в Авіньйоні багато сторіч тому? Невже ви хочете, щоб Папа Римський став маріонеткою в Берліні?

— Вибачте, Вітторіо, але я бачу це інакше. Я наполягаю на тому, що ми мусимо засудити Гітлера, мусимо кричати про його варварство на кожному розі! Якщо він накаже розстріляти нас, то ми помремо мучениками, і це, в кінцевому підсумку, дасть більше користі.

— Це недалекоглядно, Ральфе! Він не розстрілюватиме нас. Бо не гірше за нас розуміє психологічний ефект мучеництва. Його Святість відправлять до Берліна, а нас потихеньку відправлять до Польщі. До Польщі, Ральфе, до Польщі! Невже вам хочеться марно загинути в Польщі, коли тут від вас більше користі?!

Архієпископ Ральф сів, затиснувши руки колінами і сповненим бунтарства поглядом уставився у вікно на голубів, позолочених променями призахідного сонця, що поверталися з вишини до голубника. У свої сорок дев’ять років він був стрункішим, аніж у минулі роки, і старів із такою елегантністю, з якою робив майже все, за що брався.

— Ральфе, ми ті, хто ми є. Люди, але це на другому місці. Спершу ми — священики.

— Не так ви розставляли пріоритети, коли я повернувся з Австралії, Вітторіо.

— Тоді я говорив про інше, і ви це чудово знаєте. З вами важко мати справу. Саме тепер ми не мусимо міркувати, як звичайні люди. Мусимо міркувати, як священики, бо це — найважливіший аспект наших життів. Що б ми не думали і що б не хотіли зробити, як люди, ми вірні Церкві, а не представникам минущої влади! Наша вірність — лише на боці Його Святості! Ви присягалися на вірність та послух, Ральфе. Ви знову хочете порушити обітницю? Його Святість непогрішимий у всіх справах, що стосуються благополуччя й добробуту Церкви Божої.

— Він помиляється! Його судження упереджені. Всю свою енергію він скерував на боротьбу з комунізмом. Німеччину ж він вважає найзапеклішим ворогом комунізму, єдиним реальним чинником, що стримує його поширення на Захід. І він бажає, щоби Гітлер залишався при владі в Німеччині, так само, як хотів бачити Муссоліні при владі в Італії.

— Повірте, Ральфе, є речі, яких ви не розумієте. Він — Папа! І він — непогрішимий! Якщо ви це заперечуєте, то ви заперечуєте саму вашу віру.

Розчинилися двері — з обережністю, але поспіхом.

— Ваше преосвященство, гер генерал Кессельрінґ!

Обидва прелати підвелися і всміхнулися, загладивши на своїх обличчях сліди недавньої суперечки.

— Приємно бачити вас, ваша вельможносте. Прошу, сідайте. Хочете чаю?

Далі розмова йшла німецькою, оскільки багато хто з достойників Ватикану вільно нею володів. Сам Папа Римський любив розмовляти німецькою і слухати німецьку мову.

— Дякую, ваше преосвященство, не відмовлюся. Бо більше ніде у Римі не можна поласувати відмінним англійським чаєм.

Кардинал Вітторіо безхитрісно всміхнувся.

— Цю звичку я набув, коли служив папським посланцем в Австралії, і від якої, попри всю мою італійськість, так і не зміг відмовитися.

— А ви, ваша милість?

— Я ірландець, гер генерал. Ми, ірландці, теж виховані на традиціях чаювання.

Генерал Альберт Кессельрінґ завжди спілкувався з архієпископом де Брикасаром як чоловік із чоловіком; після цих хитрих італійських прелатів із масними очицями він був наче ковток свіжого повітря, бо був людиною прямою, без схильності до двозначних недомовленостей.

— Ваша милість, я завжди захоплювався і захоплююся чистотою вашої німецької вимови, — відпустив він комплімент.

— Я маю добрий слух на мови, гер генерал, а це — як і решта талантів — не заслуговує на похвалу.

— Чим можемо служити вашій вельможності? — лагідно спитав кардинал.

— Я так розумію, ви вже знаєте про долю, яка спіткала Дуче?

— Так, ваша вельможносте, знаємо.

— То ви, мабуть, здогадуєтесь, чому я прийшов. Щоби запевнити вас, що все гаразд, і просити передати цю звістку тим, хто перебуває в Кастель-Гандольфо. Бо я такий зайнятий, що сам не в змозі поїхати туди з візитом.

— Ми передамо ваше повідомлення. Невже ви так зайняті?

— Цілком природно. Ви, напевне, чудово розумієте, що тепер для нас, німців, ваша країна є ворожою.

— Ви сказали ваша країна, гер генерал? Це не територія Італії, і ніхто тут не ворог нам, окрім лихих людей.

— Вибачте, ваше преосвященство. Звісно, я мав на увазі Італію, а не Ватикан. Але стосовно Італії я мушу чинити так, як накаже мені мій фюрер. Італію буде окуповано, і мої війська, які досі перебували тут як союзники, перетворяться на поліцію.

Архієпископ Ральф невимушено сидів у кріслі з виглядом людини, яка й гадки не має, що таке боротьба ідеологій, і пильно придивлявся до генерала. Чи знає він, чим займається його фюрер у Польщі? Хіба ж він може не знати?

Кардинал Вітторіо зобразив на обличчі тривогу.

— Любий генерале, сподіваюся, не йдеться про власне Рим? Рим, із його древньою історією, безцінними пам’ятками давнини? Якщо ви введете війська на сім його пагорбів, це призведе до війни та руйнації. Благаю вас, тільки не це!

Генерал Кессельрінґ неспокійно завовтузився.

— Сподіваюся, до цього не дійде, ваше преосвященство. Але я теж давав присягу і тому підкоряюся наказам. Я мушу чинити так, як бажає мій фюрер.

— Потурбуйтеся про нас, гер генерал! Благаю вас! Ви мусите цього не допустити! Кілька років тому я був в Афінах, — швидко сказав архієпископ Ральф, нахиляючись уперед і широко розкриваючи свої приємні виразні очі; пасмо сивуватого волосся впало йому на чоло. Він знав про ефект, який справляла на генерала його зовнішність, і безцеремонно ним скористався. — Ви бували в Афінах, пане?

— Так, бував, — сухо відповів генерал.

— Тоді я впевнений, що ви знаєте цю історію. Про те, як люди сучасної доби зруйнували будівлі на вершечку Акрополя. Гер генерал, Рим стояв і стоїть пам’ятником двом тисячам років турботи, уваги й любові. Благаю вас — не наражайте Рим на небезпеку!

Генерал уставився на архієпископа з подивом і мимовільним захопленням; мундир личив йому, але не більше, аніж пурпурова сутана архієпископу Ральфу. Він був схожий на солдата — бездоганна статура воїна і янгольське обличчя. Напевне, саме так має виглядати Архангел Михаїл — не ніжний хлопчик доби Відродження, а елегантний немолодий чоловік, що колись любив Люцифера, а потім бився з ним, вигнав із раю Адама та Єву, уразив Змія, і був правою рукою Господа. Цікаво, чи знає він про свій приголомшливий вигляд? Це справді непересічний чоловік, образ якого закарбовується у пам’ять.

— Я зроблю все від мене залежне, ваша милість, обіцяю вам. Мушу визнати, певною мірою це рішення залежить від мене. Я, як ви знаєте, людина цивілізована. Але ви вимагаєте від мене дуже багато. Якщо я проголошу Рим відкритим містом, то це означає, що я не зможу висадити в повітря його мости або перетворити його будівлі на укріплення, а це, в кінцевому підсумку, може завдати шкоди Німеччині. Які я маю гарантії того, що Рим не відплатить мені зрадою, ударом у спину, якщо я поставлюся до нього добросердно й поблажливо?

Кардинал Вітторіо зімкнув губи і видав звук, схожий на поцілунок його елегантній сіамській кішці, яку він нещодавно завів; лагідно посміхнувшись, він поглянув на архієпископа.

— Рим ніколи не відплатить зрадою за добро, гер генерал. Певен, коли ви знайдете час на візит до Кастель-Гандольфо, то почуєте такі самі запевнення. Йди-но сюди, моя люба Хан-сі! Отак, моя кішечко. — Посадивши кішку на коліна, кардинал ніжно погладив її.

— Яка дивовижна тварина, ваше преосвященство.

— Аристократка, гер генерал. Ми з архієпископом є нащадками древніх і славних родин, але порівняно з її родоводом наші й близько поряд не стояли. Вам подобається її ім’я? Китайською воно означає «шовковиста квітка». Влучно, чи не так?

Подали чай; всі мовчали, поки послушниця не вийшла з кімнати.

— Ви не пошкодуєте про своє рішення оголосити Рим відкритим містом, ваше превосходительство, — звернувся архієпископ Ральф до нового володаря Італії, даруючи йому обеззброєну усмішку. Він обернувся до кардинала, скинувши свій шарм наче мантію, непотрібну в стосунках із вірним другом. — Ваше преосвященство, хто гратиме роль господині й частуватиме гостя — ви чи я?

— Господиня? — здивовано закліпав очима генерал Кессельрінґ.

Кардинал ді Контіні-Верчезе розсміявся.

— Та це у нас, холостяків, жарт такий. Того, хто наливає чай, звуть господинею. Це — англійська приказка, гер генерал.

Того вечора архієпископ Ральф був зморений, стурбований і знервований. Йому здавалося, що він нічого не робить, щоб наблизити кінець цієї війни, а тільки дріб’язково метушиться, намагаючись зберегти від руйнації пам’ятки давнини; з роками у нього з’явилася огида до інерції Ватикану. Сам він був консерватором за вдачею, та інколи равликова обережність тих, хто обіймав найвищі посади в Католицькій церкві страшенно його дратувала. Окрім скромних черниць та священиків, що працювали тут слугами, він багато тижнів не розмовляв із жодною простою людиною, з кимось, хто не мав би безпосереднього стосунку до політичної, духовної або військової сфери. В ці дні йому навіть молилося важче, Бог здавався далеким-далеким, за багато світлових років від нього, немов Всевишній самоусунувся від справ і надав своїм створінням у людській подобі повну владу і всі можливості для того, щоби знищити світ, який він для них сотворив. І Ральф вирішив, що саме тепер йому потрібна сильна доза Меґі та Фіони, сильна доза спілкування з кимось, хто б не переймався долею Ватикану та Рима.

Архієпископ спустився спеціальними сходами до базиліки Святого Петра, куди зайшов знічев’я. У ці дні її двері зачинялися з настанням темряви, і це знамення тривожного й крихкого миру, що тримався у Римі, було більш промовистим, аніж загони вдягнених у сіру уніформу німецьких солдат на його вулицях. Слабке примарне мерехтіння вихоплювало з темряви порожню зяючу апсиду; його кроки гулко відлунювали кам’яною підлогою, коли він ішов, а коли зупинився і став навколішки вперед головним вівтарем, кроки поглинула тиша. Потім архієпископ рушив був далі, але за звуком власних кроків він раптом почув наче хтось охнув. Ліхтарик у його руці ожив; архієпископ спрямував його промінь на звук, не стільки налякавшись, скільки зацікавившись. Бо то був його світ, і він міг захищати його, звільняючи від страху.

Промінь замерехтів по скульптурі, яка, на його думку, була найпрекраснішим мистецьким витвором у всьому світі — «Оплакування Христа» роботи Мікеланджело. Під завмерлими розпачливими фігурами виднілося ще одне обличчя, витворене не з каменю, а з плоті, все у темних затінених впадинах і наче неживе.

— Чао, — сказав його милість і всміхнувся.

Відповіді не було, але він побачив форму німецького піхотинця найнижчого звання — ось він і зустрів просту людину, з якою можна поговорити! Те, що той був німцем, не мало жодного значення.

— Wie geht’s? Як справи? — спитав він, і досі всміхаючись.

Обличчя поворухнулося, і крізь напівтемряву архієпископ помітив на високому розумному чолі краплини поту.

— Du bist krank? Ти хворий? — «Може, хлопчина і справді хворий», — подумав його милість, бо німець точно виявився хлопчиною.

Нарешті почулася відповідь:

— Nein.

Архієпископ Ральф поклав ліхтарик на підлогу, ступив кілька кроків уперед, узяв солдата за підборіддя, підняв йому голову і зазирнув у вічі, темніші за темряву.

— Що сталося? — спитав він німецькою — і засміявся. — Ну от! — продовжив він, так само німецькою. — Ти цього не знаєш, але моє головне заняття у житті — питати у людей «що сталося». І, скажу тобі, це питання привело мене свого часу до великих негараздів.

— Я прийшов помолитися, — відповів хлопець голосом занизьким для його віку та з сильним баварським акцентом.

— Що трапилося? Тебе ненароком замкнули?

— Так, але справа не в цьому.

Його милість підняв ліхтарик.

— Що ж, на всю ніч ти тут лишитися не можеш, а ключів від дверей я не маю. Ходімо зі мною. — 3 цими словами він рушив спеціальними сходами, що вели до папського палацу, і тихо й спокійно мовив: — Взагалі-то, я й сам прийшов помолитися. Через твоє верховне командування сьогодні видався досить нелегкий день. Принаймні для нас. Залишається сподіватися, що персонал Його Святості не подумає, що мене заарештували, хоча це я тебе веду, а не ти мене.

Хвилин десять вони йшли у повній тиші коридорами до відкритих внутрішніх дворів та садів, потім знову ввійшли до коридору і піднялися сходами; молодий німець і не збирався відходити від свого заступника — увесь час тримався поруч. Нарешті його милість відчинив двері, провів свого безпритульника до скромно й скупо обставленої маленької кімнати відпочинку, увімкнув лампу і зачинив двері.

Вони завмерли: нарешті можна роздивитися один одного. Німецький солдат побачив перед собою дуже високого чоловіка з гарним обличчям та розумними блакитними очима; архієпископ Ральф побачив дитину, обманом вдягнену в уніформу, яку боялася і яку поважала уся Європа. Авжеж дитина, не старше за шістнадцять років. Середнього зросту і по-юнацькому худорлявий, він мав статуру, яка згодом обіцяла масивну фігуру, велику фізичну силу та довгі руки. Його обличчя скоріше належало до італійського типу — темне й аристократичне, надзвичайно привабливе, широко поставлені темно-карі очі з довгими чорними віями, красива голова з чорними кучерями. Не було у цьому хлопцеві нічого пересічного та простого, навіть попри його просту роль військовика; тож, попри бажання поговорити саме з простою людиною, архієпископ Ральф зацікавився.

— Сідай, — сказав він хлопцю і підійшов до шухляди, звідки видобув пляшку вина марсала. Наливши трохи у дві склянки, він одну подав хлопцеві, а зі своєю вмостився у кріслі, звідки мав можливість споглядати неординарне й привабливе обличчя.

— Невже у них таке скрутне становище, що вони змушені призивати на війну дітей?

— Не знаю, — відповів хлопець. — Яз дитбудинку, тому мене забрали б рано.

— Як же звуть тебе, хлопче?

— Райнер Мерлінґ Гартгайм, — відповів солдат, поважно і з великою гордістю вимовивши своє ім’я так немов розгорнув його перед архієпископом Ральфом.

— Прекрасне ім’я, — мовив священик задумливо й серйозно.

— Правда? Ви дійсно так вважаєте? В дитбудинку мене звали Райнер Шмідт, але коли я пішов до армії, то змінив його на ім’я, яке завжди хотів мати.

— Ти сирота?

— Черниці казали, що я дитя кохання.

Архієпископ стримав усмішку — оговтавшись від страху, хлопець поводився тепер із великою гідністю та самовладанням. Тільки що саме його налякало? Те, що його не знайдуть у частині, чи те, що його випадково замкнули у базиліці?

— А чому ти був такий переляканий, Райнер?

Хлопець боязко відсьорбнув вина і задоволено підняв очі.

— Ти диви, яке добре й солодке. — Вмостившись зручніше, він сказав: — Мені хотілося побувати у базиліці Святого Петра, бо черниці часто про неї говорили і показували нам фотографії. Тому коли нас послали до Рима, я зрадів. Ми прибули сюди сьогодні вранці. Щойно мені випала вільна хвилина, я прийшов сюди. — Хлопець нахмурився. — Але сталося не так, як я гадав. Мені здавалося, що я відчую себе ближчим до Нашого Господа, коли зайду до Його рідної церкви. Натомість виявилося, що вона — величезна й холодна. Я не зміг відчути Його присутності.

Архієпископ Ральф усміхнувся.

— Я знаю, про що ти. Втім, базиліка Святого Петра — це не якась там звичайна церква. Не в тому сенсі, якими є більшість церков. Базиліка Святого Петра — це особлива церква. Мені пригадується, що я й сам до цього не відразу призвичаївся.

— Мені хотілося б помолитися за дві речі. — Хлопець кивнув на знак, що таке пояснення він колись чув, але воно його не влаштовувало, бо не це він хотів почути.

— Хотів помолитися за те, що тебе страшить?

— Так. Я гадав, що коли побуваю в церкві Святого Петра, це мені допоможе.

— І що ж лякає тебе, Райнере?

— Те, що вони вирішать, наче я — єврей, і що наш полк пошлють до Росії.

— Зрозуміло. Не дивно, що ти наляканий. А чи є вірогідність, що тебе визнають євреєм?

— Та ви лишень погляньте на мене! — сказав хлопець замість пояснення. — Коли записували мої відомості, то сказали, що їм доведеться перевірити. Не знаю, чи вдасться їм це зробити, але маю підозру, що черниці знають більше, аніж мені сказали.

— Якщо вони й справді знають більше, вони цього нікому не розкажуть, — заспокійливо мовив його милість. — Бо здогадаються, навіщо у них питають.

— Ви й справді так гадаєте? О, я хотів би на це сподіватися!

— А тебе що — непокоїть думка про те, що в тобі тече єврейська кров?

— Моя кров не має значення, — відповів Райнер. — Я народився німцем і це найважливіше.

— Тільки вони дивляться на це інакше, чи не так?

— Ні.

— А Росія… Гадаю, не варто хвилюватися через Росію, їй-богу. Ти ж у Римі, в абсолютно протилежному місці.

— Сьогодні вранці я чув, як наш командир сказав, що насамкінець нас можуть послати до Росії. А там у нас справи кепські.

— Ти ще дитина, — різко мовив архієпископ Ральф. — Ти ще маєш до школи ходити.

— Тепер уже не ходив би, — відповів хлопець і посміхнувся. — Мені вже шістнадцять, тому я працював би. — Він зітхнув. — Хоча мені хотілося б продовжити навчання в школі. Бо навчання — важлива річ.

Архієпископ Ральф розсміявся, а потім підвівся і знову наповнив склянки.

— Не звертай на мене уваги, Райнере. То я розсміявся просто так. У голові ширяють думки — одна за одною. Тепер у мене час для роздумів. Мабуть, я не дуже гостинний господар, еге ж?

— Та все нормально, — запевнив його хлопець.

— Що ж, — мовив його милість, знову сідаючи. — Ти маєш визначитися з самим собою, Райнере Мерлінґ Гартгайм.

На юному обличчі з’явився дещо дивний вираз гордості й самоповаги.

— Я німець, і я католик. Я хочу, щоб Германія була такою країною, де не переслідують за походження та релігію, і якщо я виживу, то неодмінно присвячу своє життя цій меті.

— Я молитимуся за тебе — щоб ти залишився живим і щоб зміг втілити свою мету.

— Правда? — сором’язливо спитав хлопець. — Ви й справді молитиметеся за мене особисто, називатимете на ім’я?

— Аякже. Ти навіть дечого мене навчив. Що у своїй справі я маю лише один засіб, одну зброю у моєму розпорядженні — це молитву. Інших функцій я не виконую.

— А хто ви? — спитав Райнер, починаючи сонно блимати від випитого вина.

— Я — архієпископ Ральф де Брикасар.

— Ой, а я гадав, що ви — звичайний священик!

— А я і є звичайний священик. І не більше.

— Пропоную угоду! — сказав хлопець, і очі його заіскрилися ентузіазмом. — Ви молитиметеся за мене, отче, а якщо я поживу достатньо довго, щоб добитися свого, я приїду до Рима, і ви самі переконаєтесь, якого результату досягли ваші молитви.

Блакитні очі ніжно всміхнулися.

— Гаразд, укладімо угоду. А коли ти повернешся, я розповім тобі, що я думаю про свої молитви. — Архієпископ підвівся. — Залишайся тут, маленький політику. А я піду пошукаю тобі що-небудь поїсти.

І вони говорили аж доки на куполах зажеврів світанок, а за вікном закружляли голуби. Потім архієпископ провів гостя громадськими кімнатами палацу, задоволено споглядаючи захват хлопця, і випустив його в свіжу ранкову прохолоду. Хлопець із красивим ім’ям ще не знав, що невдовзі мав їхати до Росії, забираючи з собою дивовижно приємний та заспокійливий спогад: що у Римі, в церкві Нашого Господа, за нього молитиметься священик, називаючи його на ім’я.

* * *

На той час, коли Дев’яту дивізію підготували, щоб відправити на Нову Гвінею, активні бойові дії там скінчилися, і залишилося тільки провести операцію з зачищання території від недобитків японських підрозділів. Тому найдобірніша дивізія за всю військову історію Австралії лише сподівалася на те, що вона здобуде славу деінде, витісняючи японців з Індонезії. Битва при Гвадалканалі зруйнувала всі сподівання японців на просування до Австралії. Однак, як і німці, вони оборонялися з надзвичайною впертістю і відступали вкрай неохоче. І хоча ресурсів для ведення війни їм катастрофічно бракувало, і їхні армії страждали від нестачі підкріплень та військового спорядження, японці змусили американців та австралійців дорого заплатити за кожен дюйм відвойованої території. Відступаючи, вони залишили Буну, Гону та Саламауа і відкотилися до північного узбережжя, до Лає та Фіншафена.

П’ятого вересня 1943 року Дев’яту дивізію висадили з моря на північ від міста Лае. Було дуже жарко, вологість сягала ста відсотків і щодня після обіду дощило, бо мокрий сезон прийшов на два місяці раніше. Через небезпеку малярії всі приймали атабрин, і від цих маленьких жовтих таблеток кожному ставало так зле, наче він і справді підчепив малярію. Від мокрої погоди шкарпетки та черевики не встигали висихати; ступні ніг вже нагадували рихлу губку, а шкіра між пальцями розтерлася й кровоточила. Укуси комарів та бабок мока червоніли і подовгу не загоювалися, перетворюючись на язви.

У порту Морсбі вояки дивізії бачили жалюгідний стан аборигенів Нової Гвінеї, і якщо вже вони не могли впоратися зі шкірними лейшманіозами, хворобою бері-бері, з малярією, пневмонією, хронічними шкірними захворюваннями, гепатитами та захворюваннями підшлункової залози, то біла людина мала навіть менше шансів вижити. У порту Морсбі перебували й ті, хто вцілів під час битви за Кокодський тракт, вони постраждали не стільки від рук японців, скільки від жахливих умов самої Нової Гвінеї, всі в порізах та язвах, змучені малярійною лихоманкою. Від пневмонії, спричиненою лютим холодом на висоті дев’яти тисяч футів (а більшість вояків мали на собі тоненьку тропічну уніформу) померло вдесятеро більше, аніж від японських куль та багнетів. Доводилося долати маслянисту багнюку, пробиратися химерними, якимись неземними лісами, що мерехтіли уночі холодним примарним світлом, яким світилися після настання темряви фосфоресцентні гриби, а стрімкі підйоми через купи переплетених коренів дерев, коли не було часу й на мить озирнутися, щоб поглянути угору, перетворювали вояка на вкрай зручну мішень для снайпера. І це настільки відрізнялося на гірше від того, з чим їм довелося зіткнутися в Північній Африці, що солдати Дев’ятої дивізії анітрохи не жалкували через те, що залишилися там довше і взяли участь у двох битвах при Ель-Аламейні, а не у битві за Кокодський тракт.

Лае, прибережне місто посеред трав’янистих луків, щільно порослих лісом, лежало далеко від узгір’я одинадцять тисяч футів заввишки; щодо безпеки для здоров’я тамтешній клімат був сприятливішим для ведення бойових дій, аніж у Кокоді. Саме ж місто — жменька будинків у європейському стилі, бензозаправна колонка й купа хатинок аборигенів. Як і завжди, японці билися вперто й хоробро, але їх було мало, їх виснажили жахливі умови Нової Гвінеї не менше за австралійців, із якими вони воювали і так само страждали від всіляких хвороб.

Після потужних артпідготовок у Північній Африці, де використовували чимало надсучасної техніки, дивно було не бачити ані мінометів, ані гармат — тільки автомати Оуена та гвинтівки з багнетами. Джимсу та Петсі подобалися рукопашні бої, вони звикли йти на супротивника пліч-о-пліч і прикривати один одного. Втім, після німців з Африканського корпусу Роммеля, це сприймалося як жахливий удар по авторитету. Невеличкі жовті чоловічки, котрі, здавалося, всі мали окуляри й криві, неправильно пророслі зуби, аж ніяк не були схожі на вправних і хвацьких вояків.

Через два тижні після висадки під Лає японців довкола не залишилося. Як для весни у Новій Гвінеї, день видався надзвичайно гарний. Вологість упала на двадцять відсотків, із неба, яке раптом із туманно-білого перетворилося на яскраво-блакитне, світило сонце, а пагорби Водорозділу, що здіймалися за містом, переливалися зеленими, пурпуровими та бузковими кольорами. Дисципліна ослабла, всі насолоджувалися вихідним днем — грали в крикет, гуляли, дражнили аборигенів, щоб ті розсміялися і показали їх свої криваво-червоні беззубі ясна — результат жування плодів бетельної пальми. Джимс та Петсі вешталися по високій траві за містом, бо вона нагадувала їм про Дрогеду; тутешня трава мала той самий сріблясто-коричневий відтінок, як і трава на Дрогеді після сильних дощів.

— Незабаром ми повернемося додому, Петсі, — сказав Джимс. — Япошки тікають, та й фріци теж. Додому, Петсі! Додому до Дрогеди! Жду не діждуся!

— Та отож, — відповів Петсі.

Вони йшли пліч-о-пліч, набагато ближче один до одного, аніж заведено серед звичайних людей; інколи вони торкалися один одного — несвідомо, так людина торкається свого тіла, щоб почесатися, коли воно свербить, або пересвідчитися, що руки-ноги на місці. Як приємно було відчувати на обличчях тепло справжнього сонця, а не ту розпечену кулю, що жевріла крізь пару турецької лазні кілька днів тому. Час від часу хлопці піднімали догори свої писки і роздували ніздрі, жадібно вдихаючи аромат гарячих променів на траві, такій схожій на дрогедську, мріючи, що вони там і йдуть собі до вільги, аби передрімати полуденну спеку. Перекотитися долілиць, відчути шкірою приязність землі, відчути власне потужне серцебиття, як відчуває спляча дитина серце матері.

— Ой, Джимсе! Поглянь! Та то ж справжнісінька хвиляста папужка, точнісінько, як на Дрогеді! — вигукнув Петсі й сам здивувався з того, що у нього прорізався дар мовлення.

Можливо, хвилясті папужки водилися і в місцевості довкола Лає, але настрій того дня і ця несподівана згадка про домівку раптом викликала у Петсі шалене піднесення. Сміючись і відчуваючи, як трава лоскоче йому голі ноги, він кинувся був за пташкою, зірвав із голови крислатий капелюх і тримав його так, наче й справді збирався спіймати втеклу пташину. Джимс з усміхом спостерігав за братом.

Петсі встиг відбігти ярдів на двадцять, коли кулеметна черга косонула траву довкола нього; Джимс помітив, як брат підкинув руки догори, тіло його крутнулося, а здійняті руки немов благально простягнулися до нього. Від талії до колін він вкрився кров’ю, яскравою животворною кров’ю.

— Петсі! Петсі! — пронизливо закричав Джимс; кожною клітиною свого тіла він теж відчув ці кулі, відчув, як сили покидають його і він помирає.

Широченними кроками кинувся він уперед, але його військовий досвід таки взяв гору над емоціями, і він стрімголов пірнув у траву — і раптом кулемет вибухнув іще однією чергою.

— Петсі, Петсі, у тебе все нормально?! — скрикнув він, розуміючи, що каже дурню, бо бачив кров.

Неймовірно, але він почув відповідь.

— Авжеж, — відгукнувся брат слабким голосом.

Дюйм за дюймом повз Джимс у пахучій траві, прислухався до навколишніх звуків та власного шерхоту.

Добравшись до брата, він поклав голову на його голе плече і заплакав.

— Ану облиш, — сказав Петсі. — Я ж іще не помер.

— Сильно поранило? — спитав Джимс, стягуючи просяклі кров’ю шорти і з тремтінням оглядаючи оголену, залиту кров’ю плоть.

— Та щось не схоже, що я помру.

До них позбігалися брати по зброї, декотрі з тих, що грали в крикет, так і прибігли у своїх рукавичках та наколінниках; хтось подався назад за ношами, а решта зайнялися знищенням кулеметника на дальньому боці галявини. Це зробили з більшою, аніж зазвичай, жорстокістю, бо Гарпо любили всі. Якщо з ним щось трапиться, Джимс ніколи не буде таким, як раніше.

А день як був, так і лишився чудовим; хвилястий папужка кудись відлетів, довкола безстрашно щебетали й цвірінькали пташки, які надовго замовкали лише під час справжнього бою.

— Петсі страшенно пощастило, — сказав Джимсу фельдшер через деякий час. — У нього влучили з десяток куль, але всі вони, здебільшого вразили стегна. Ще дві-три, що пішли вище, застрягли в кістках таза або ж у м’язах поруч. Наскільки я можу судити, шлунок та кишечник вони не зачепили. І сечовий міхур також. Та от тільки…

— Тільки що? — нетерпляче перервав його Джимс. Його й досі трусило, аж губи посиніли.

— На цій стадії важко сказати, я — не геніальний хірург, як декотрі хлопці з шпиталю в Морсі. Вони зможуть розповісти більше. Була пошкоджена уретра і багато тоненьких дрібних нервів у проміжжі. Я анітрохи не сумніваюся, що його зберуть і заштопають, і буде він, як нова копійка, але, можливо, за винятком отих нервів. На жаль, нерви погано зростаються, і відновити їх важко. — Він прокашлявся. — Я ось до чого веду: Петсі може частково і назавжди втратити чутливість статевого органа.

Джимс опустив голову і втупився поглядом у землю крізь кришталеву завісу сліз.

— Що ж, принаймні він живий, — резюмував він.

Йому надали відпустку, щоб злітати до Порт-Морсбі й залишатися там допоки лікарі не скажуть, що загроза життю Петсі минула. З ранами йому фантастично пощастило. Кулі розсипалися по всій нижній частині живота, не пробивши її. Але фельдшер із Дев’ятої дивізії мав рацію: чутливість у нижній тазовій частині дуже постраждала. Настільки вона зможе відновитися згодом — ніхто достеменно не міг сказати.

— То не так і страшно, — заявив Петсі з нош, на яких його мали відправити до Сіднея. — Мені не дуже й хотілося одружуватися. А ти, Джимсе, бережи себе, чуєш? Мені так не хочеться залишати тебе одного…

— Я берегтимуся, Петсі, — усміхнувся Джимс і міцно стиснув братову руку. — Навіть уявити важко, як я проведу решту війни без найкращого друга. Я напишу тобі, що це за відчуття. Передай від мене привіт місіс Сміт, Меґі, мамі та братам, добре? Заздрю тобі — ти повертаєшся на Дрогеду!

Фіона з місіс Сміт полетіли до Сіднея, щоби зустріти літак, яким Петсі транспортували з Таунсвіля; Фі була там кілька днів, а місіс Сміт оселилася до готелю в Рендвіку неподалік військового шпиталю Принца Уельського. Там Петсі був упродовж трьох місяців. Для нього війна скінчилася. Багато сліз пролила місіс Сміт; але, дякувати Богу, не так уже погано все склалося. Звісно, Петсі втратив можливість жити повним життям, але тепер він міг займатися всім іншим: їздити верхи, ходити й бігати. Чоловіків Клірі, здавалося, ніколи особливо й не вабило до жіноцтва. Коли його виписали зі шпиталю, Меґі приїхала за ним із Джилі на «ролсі»; разом із місіс Сміт вони всадовили Петсі на заднє сидіння, закутали всього ковдрами і повезли до Дрогеди, благаючи Господа про ще один подарунок: щоби Джимс теж повернувся додому.

16

Тільки коли імператор Японії Хірохіто офіційно підписав акт капітуляції, мешканці Джилленбоуна повірили в те, що війна нарешті скінчилася. Ця звістка прийшла 2 вересня 1945 року, акурат через шість років після початку війни. Багато хто не повернувся: Рорі, син Домініка О’Рурка, Джон, син Горрі Гоуптона, Кормак, син їдена Кармайкла. Ангус, наймолодший син Росса Макквіна, втратив можливість ходити, син Ентоні Кінґа, Девід, ходити міг, але втратив зір, а Петсі, син Педді Клірі, втратив можливість мати дітей. Було ще багато тих, хто мав рани невидимі оку сторонніх, але шрами не менш глибокі; ті, хто йшов на війну з ентузіазмом і сміючись, повернулися додому тихими, говорили мало, а сміялися ще менше. Хто міг подумати, коли все це починалося, що війна триватиме так довго і забере стільки життів?

Мешканці Джилленбоуна не вирізнялися забобонністю, але навіть найцинічніші з них тремтіли тієї неділі, 2 вересня. Бо того дня, коли скінчилася війна, скінчилася й найдовша засуха в історії Австралії. Майже десяти років не випадало жодного значущого дощу, але того дня в небі скупчилися густі чорні хмари і, з гуркотом розкрившись, вилили на спраглу землю дванадцять дюймів дощу. Один дюйм дощу ще не означає кінець засухи, якщо по тому не буде нічого знов, але дванадцять дюймів — це вже трава.

Меґі, Фі, Боб, Джек, Г’юї та Петсі стояли на веранді, вдивляючись у темряву, і нюхали невимовно солодкий запах дощу на посохлій та розтрісканій землі. Коні, вівці, корови та свині широко розставляли ноги, щоб не впасти на землю, що раптом роз’їжджалася навсібіч, а потоки води стікали їхніми тілами, від чого тварини посмикувалися і посіпувалися, бо більшість із них народилися після того, як на Дрогеду востаннє пролився такий сильний дощ. На кладовищі дощ змив пилюку зі статуї умиротвореного ангела Ботічеллі. У струмку виникла повенева хвиля, і її шум злився з торохтінням крапель проливного дощу. Дощ! Дощ! Дощ… Наче благословення з чиєїсь таємничої руки, довго затримуване і, нарешті, дане. Благословенний, прекрасний дощ. Бо дощ означав траву, а трава означала життя.

З’явилися блідо-зелені паростки, виткнули до неба свої стебельця, розрослися, наповнилися силою, позеленішали й видовжилися, а потім зблідли, набрали ваги і перетворилися на сріблясто-бежеву й високу, по коліно, траву Дрогеди. Вигін Гоум Педдок скидався на пшеничне поле, грайливий вітерець гнав по ньому легенькі хвильки, а сади на фермі вибухнули кольорами, розквітли великі бутони, евкаліпти-привиди знову стали білими та світло-зеленими після дев’яти років збирання пилу. Незліченні баки для води, забезпечені фінансовою щедрістю Майкла Карсона, містили достатньо води, щоб підтримувати життя в садах Дрогеди, на кожен листок і кожну пелюстку осів пил, від чого вони потьмяніли. Стара легенда справдилася: Дрогеда й справді мала достатньо води, щоб пережити десятирічну посуху, але це стосувалося саме ферми.

Боб, Джек, Г’юї та Петсі повернулися на пасовиська — придивлялися й міркували, як найкраще відновити поголів’я; Фіона розкрила нову пляшечку чорного чорнила і міцно закрутила пляшку з чорнилами червоними — період втрат скінчився; Меґі жила сподіванням про те, що нарешті прийшов кінець її життю у сідлі, бо невдовзі мав повернутися Джимс, і з’явиться чимало чоловіків у пошуках роботи.

Після десятирічної засухи на фермі лишилося мало овець та корів — лише найкращі запліднювачі, яких завжди тримали у загоні й годували з рук, бо ці барани та бики були осердям нового племінного поголів’я. Боб подався на схід, аж до гірських схилів, щоби придбати чистопородних овець на фермах, менше вражених засухою. Потім додому повернувся Джимс, і у штат Дрогеди було офіційно зараховано вісім скотарів. Меґі почепила своє сідло на гвіздок.

Невдовзі вона отримала листа від Люка, другого відтоді, як вони його кинула.

«Тепер недовго лишилося, однозначно, — писав він. — Іще кілька років на рубанні тростини — і я матиму вдосталь грошей. От тільки щось спина поболює, та я ще здатен угнатися за найкращими з рубачів і видаю по вісім-дев’ять тон на день. Ми з Арне набрали ще дванадцять бригад, які на нас працюють, всі вони — гарні хлопці. Грошей — хоч греблю гати, бо Європа так швидко споживає цукор, що ми не встигаємо його виробити. Я заробляю понад п’ять штук фунтів на рік і примудряюся майже все заощадити. Тож невдовзі я виїду до Кайнуни, Меґ, щоб придивитися підходящу маєтність. Може, коли я вирішу всі справи з грошима та купівлею, ти повернешся до мене, га? Чи пощастило тобі народити від мене дитину, як ти хотіла? Дивно, чого це жінки так зациклені на своїх дітях, всю душу в них вкладають. Мабуть, саме це нас і розлучило, еге ж? Розкажи, як там у тебе справи, як Дрогеда пережила посуху. Щиро твій, Люк».

Фі вийшла на веранду, коли Меґі з листом у руці сиділа, спрямувавши байдужий погляд удалечінь через зелень газону.

— Як там Люк?

— Як і завжди, мамо. Анітрохи не змінився. І досі, мов заведений, повторює свою оповідку про те, що хоче ще трішечки попрацювати на тростині, а вже потім придивитися маєтність під Кайнуною.

— Як ти гадаєш — він коли-небудь на це зважиться?

— Гадаю, що так. Колись.

— А ти не думаєш до нього повернутися?

— Та ні за що у світі.

Фіона вмостилася в плетене крісло біля доньки і повернула його так, щоб добре бачити Меґі. Неподалік гомоніли чоловіки, і гепали молотки: нарешті вирішили огородити веранду та вікна верхнього поверху тоненькою металевою сіткою проти мух. Фіона роками впиралася — ну то й що, що мухи потрапляли до будинку?! — його силует не можна псувати огидними сітками. Та засуха тривала, мухи скаженіли; і за два тижні до кінця засухи Фіона здалася і найняла майстрів, щоб закрити сітками не лише особняк, а й кожну будівлю на фермі, включно з будинками для робітників та бараками.

Але електрику проводити вона категорично не хотіла, хоча ще 1915 року на Дрогеді встановили «движок» (так його називали стригалі), котрий виробляв електричний струм для стригальського сараю. Дрогеда без м’якого світла гасових ламп? Та це ж немислимо! На фермі вже була газова плитка, що живилася від змінного балона з газом, і з десяток гасових холодильників. Австралійська економіка ще не перейшла на мирні рейки, але нарешті почало надходити у продаж нове побутове приладдя.

— Меґі, а чому б тобі не розлучитися з Люком і знову не вийти заміж? — раптом спитала її Фіона. — Інок Девіс радо б на тобі оженився, коли б дізнався, що ти не проти; він ні на кого, окрім тебе, й не поглянув.

Меґі здивовано поглянула на матір.

— Господи милосердний, мамо, я не вірю своїм вухам! Ти розмовляєш зі мною, як жінка з жінкою!

Фіона не всміхнулася; вона рідко всміхалася.

— Що ж, якщо ти й досі не жінка, то вже ніколи нею не станеш. Хоча, на мою думку, ти нею стала. Мабуть, це старість — я стала надто балакуча.

Меґі розсміялася, вона була в захваті від материної жартівливої «увертюри», але побоюювалася ненароком зруйнувати її новий настрій.

— То через дощ, мамо. Точно через дощ. Як прекрасно знову бачити на Дрогеді траву, а довкола будинку — зелену галявину!

— Та отож. Але ти ухилилася від мого запитання. Чому б не розлучитися з Люком і знову не вийти заміж?

— Це проти законів Церкви.

— Дурниці! — стиха вигукнула Фіона. — Одна твоя половина — це я, а я — не католичка. Не з’їжджай із теми, Меґі. Якби ти й справді хотіла вийти заміж, ти давно розлучилася б із Люком.

— Та, мабуть, так. Але я не хочу знову виходити заміж. Мені й з моїми дітьми та Дрогедою добре.

Раптом із заростів «пляшкового йоржика» поблизу веранди долинуло хихотіння, схоже на її власне, але обвислі яскраво-червоні циліндри чагарів приховували «автора» цього сміху.

— Ти ба! Онде він, це Дейн! А знаєш, як на свій вік він тримається у сідлі не гірше за мене. — Меґі подалася вперед. — Дейне, що ти там робиш? Негайно вилізь звідти!

З-під найближчого куща «пляшкового йоржика» вигулькнув Дейн із руками у чорній грязюці та підозрілими чорними плямами довкола рота.

— Знаєш, мамо, а земля приємна на смак! їй-бо, мамо, правду кажу!

Хлопчик — йому вже виповнилося сім — підійшов і став біля неї. Високий, стрункий, граціозно сильний, він мав гарне личко красивої порцелянової статуетки.

З’явилася Джастина і стала позаду Дейна. Вона теж була висока, але скоріш худа, а не струнка, а на додачу її тіло немилосердно обсипало ластовинням. За коричневими цятками й плямами важко було роздивитися риси обличчя, але оті бентежні очі так і лишилися бліді. Як і в дитинстві, її піщаного кольору брови та вії губилися у густому ластовинні. Яскраво-руді кучері Педді стовбурчилися бунтівною кучмою довкола її хитруватого і навіть чаклунського обличчя. Ніхто б не назвав її симпатичною дитиною, але ніхто б про неї і не забув, хоч раз побачивши, і не лише через очі, але й завдяки надзвичайно крутій вдачі. Жорстка, прямодушна і безкомпромісно розумна, у свої вісім років, як і тоді, коли була ще немовлям, Джастина з байдужістю ставилася до того, що про неї думали люди. Лише одна людина була їй близька — Дейн. Вона й досі обожнювала його і досі вважала його своєю власністю.

І ця обставина не раз призводила до боротьби характерів між нею та матір’ю. Для Джастини стало жорстоким ударом те, що Меґі почепила сідло на гвіздок і повернулася до своїх материнських обов’язків. Вона не потребувала матері, бо була переконана у своїй абсолютній правоті стосовно всього. Не потрібна їй і близька людина, яка давала б добрі поради та доброзичливо оцінювала її вчинки. А Меґі для Джастини була тим, хто безперервно заважав спілкуватися з Дейном. Набагато краще дівчинка знаходила спільну мову зі своєю бабусею, бо такі люди, як Фіона, дуже подобалися Джастині: бабуся трималася віддалік і вважала, що решта людей і без неї достатньо розумні, щоб у всьому розібратися самотужки.

— Я наказувала йому не їсти землю, — повідомила Джастина.

— Та не буду я його мордувати, Джастино, але він винуватий, — сказала Меґі й напустилася на сина. — Дейн, навіщо ти їв землю?!

Хлопчик серйозно замислився над запитанням.

— Ну, була земля, і я її їв. Якби вона не йшла мені на користь, то не смакувала б так добре, правда ж? А вона й справді така смачна!

— Це не зовсім так, Дейне, — хвалькувато-повчально перервала його Джастина. — Ти мене розчаровуєш, авжеж розчаровуєш. Декотрі надзвичайно смачні речі є надзвичайно отруйними.

— Назви хоч одну! — вимогливо вигукнув малий.

— Патока! — тріумфально відказала Джастина.

Дейн дуже отруївся, коли знайшов у комірчині місіс Сміт бляшанку патоки і всю її з’їв. Він не став заперечувати цей випад, але відразу ж завдав удар у відповідь.

— Але я й досі живий і стою отут перед тобою, отже, не така вона й отруйна.

— Це лише тому, що ти виблював її. А якби не виблював, то помер би.

Аргумент був незаперечним. Вони з сестрою були приблизно одного зросту; Дейн по-товариськи взяв її під руку, і вони пішли галявиною до куреня, який спорудили їм дядьки там, де дітлахи й просили: посеред обвислих гілок перцевого дерева. Побоюючись бджолиних укусів дорослі спершу відмовлялися, але малі таки мали рацію: бджоли чудово з ними уживалися і ставилися цілком приязно. Бо, як пояснили діти, перцеві дерева — найприємніші з дерев, у них можна ховатися так, щоб ніхто не бачив. І мають такий чудовий аромат, а схожі на виноградні ґрона кетяги, розсипалися в руці на пряні пластівці, якщо стиснути їх у руці.

— Вони такі несхожі одне на одного, Дейн та Джастина, одначе надзвичайно добре ладять, — зауважила Меґі. — Я без кінця дивуюся. Не пригадую, щоб вони коли-небудь сварилися, хоча не розумію — як Дейн може уникати сварок із таким рішучим та впертим створінням, як Джастина.

Та Фіона мала на думці зовсім інше.

— Господи, та він же ходяча копія свого батька! — мовила вона, дивлячись, як хлопець пірнув під низькозвислі гілки дерева і щез із виду.

Меґі відчула на спині холодок; хоча роками чула ці слова від різних людей, але їй не вдавалося привчити себе спокійно на них реагувати. Звісно, холодні мурашки на спині з’являлися лише через відчуття провини. Бо люди завжди мали на увазі Люка. А чому б ні? Люк О’Ніл та Ральф де Брикасар таки схожі один на одного. Та хоч як би Меґі не старалася, їй не вдавалося зберігати спокій, коли люди говорили про схожість Дейна на його батька.

Вона нарочито невимушено зітхнула:

— Ти й справді так гадаєш, мамо? — спитала Меґі, начебто безтурботно чукикаючи ногою. — Я сама якось не придивлялася. Можливо. Але за вдачею та ставленням до життя Дейн і близько не нагадує Люка.

Фіона розсміялася. Скоріше навіть не розсміялася, а пирхнула, але доброзичливо. Похмуро-іронічний погляд її очей, зблідлих через вік та катаракту, яка насувалася підступною й невпинно, завмер на ошелешеному обличчі Меґі.

— Чи ти, Меґі, за дурепу мене маєш? Я кажу не про Люка О’Ніла. Я кажу, що Дейн — ходяча копія Ральфа де Брикасара.

Свинцева. Її нога стала немов свинцева. І впала на долівку з іспанської кахлі. Її свинцеве тіло осунулося, а свинцеве серце в грудях билося повільно-повільно, насилу долаючи цю величезну свинцеву вагу. Бийся, чорти б тебе забрали, бийся! Мусиш битися заради мого сина!

— Ти що, мамо! — мовила Меґі, й голос її теж був свинцевим. — Ну ти й скажеш таке! Ти маєш на увазі отця Ральфа де Брикасара?

— А чи багато людей із таким іменем? Люк О’Ніл не має до того хлопця жодного стосунку. Бо Дейн — син Ральфа де Брикасара. І я знала це з тієї миті, коли дістала його із тебе під час пологів.

— Тоді… чому ж ти тоді нічого не сказала? Чому ж ти чекала сім років, щоб робити такі божевільні й безпідставні звинувачення?

Фіона неквапливо випростала ноги й елегантно зігнула їх у щиколотках.

— Меґі, нарешті я почала старіти. І багато що в житті мені не болить, як раніше. Яке ж то благословення — старість! Так приємно бачити, як Дрогеда повертається до життя, і завдяки цьому я почуваюсь краще, аніж раніше. І вперше за багато років мені захотілося поговорити.

— Скажу тобі, мамо, умієш ти вибрати тему, коли у тебе виникає бажання поговорити! Ти не маєш права казати мені такі речі. Бо це неправда, — розпачливо заявила Меґі, не знаючи напевно, чого саме хоче мати — чи то помучити її, чи то поспівчувати.

Раптом Фіона простягнула руку і поклала її на коліно Меґі. Вона всміхалася — не саркастично і не презирливо, а з подивом та симпатією.

— Не бреши мені, Меґі. Збреши краще комусь іншому, але не мені. Ніщо й ніколи не переконає мене в тому, що Люк О’Ніл є батьком твого хлопця. Я ж не дурепа, я маю очі. Немає в ньому нічого від Люка, ніколи не було і бути не могло. Він — жива копія священика. Лишень поглянь на його руки, на те, як росте його волосся, на отой «вдовин виступ», на форму його обличчя, рота, брів. Навіть на те, як він рухається. Ральф де Брикасар, Меґі. Викапаний Ральф де Брикасар.

Меґі здалася, і полегшення, яке вона відчула, виявилося в тому, як вона тепер сиділа — розслаблено й невимушено.

— Відчуженість у його очах. Це те, що мені особисто більше впадає в око.

— Невже це й справді так видно, мамо? Хтось іще про це знає?

— Звісно, що ні, — впевнено відповіла Фіона. — Бо люди не бачать далі кольору обличчя, форми носа, загальної статури. Як для Люка, то цілком достатньо. Я ж побачила це тому, що спостерігала за тобою і Ральфом де Брикасаром роками. Варто йому було пальцем поворухнути, як ти стрімголов до нього бігла, тож не вішай мені локшину на вуха про якісь там закони Церкви, коли йдеться про розлучення. Тобі страх як кортіло порушити більш суворий закон Церкви, аніж той, що стосується розлучення. Ти безсоромна, Меґі, ось ти яка! Безсоромна! — У голосі матері почулися залізні нотки. — Але він був впертим чоловіком. Всім серцем бажав стати бездоганним священиком, а ти йому таку свиню підсунула! О, яка ж дурість! Це не пішло йому на користь, хіба ні? Але рано чи пізно це мало статися.

За рогом веранди хтось випустив молоток, і той полетів униз, супроводжуваний довгою лайкою; Фіона здригнулася і скорчила гримасу.

— Господи, так коли ж вони скінчать морочитися з цими сітками! — вигукнула вона і повернулася до теми. — Ти гадаєш, що обдурила мене, коли не захотіла, щоб вас із Люком вінчав Ральф де Брикасар? Я все зрозуміла. Бо він був тобі потрібен як жених, а не як священик, що освячуватиме твій шлюб. А коли він приїхав до Дрогеди перед від’їздом до Афін і не застав тебе, то я відразу ж збагнула, що рано чи пізно Ральф де Брикасар знайде тебе. Він блукав фермою сам не свій, немов хлопчик, що загубився на Королівській великодній виставці в Сіднеї. Вийшовши заміж за Люка, ти зробила надзвичайно розумний хід, Меґі. Допоки він знав, що ти вмираєш за ним, Ральф тебе не хотів, але щойно дізнавшись, що ти стала чиєюсь, він виявив усі класичні ознаки «собаки на сіні». Звісно, він переконав себе, що його симпатія до тебе є чистою та непорочною, як перший сніг, але факт залишався фактом: він бажав тебе, ти була йому потрібна. Потрібна так, як не була — і, підозрюю, не буде — жодна інша жінка. Дивно, — мовила Фіона з непідробним спантеличенням. — Мене завжди дивувало, що ж він такого знайшов у тобі, хоча, мабуть, матері завжди є дещо підсліпуватими стосовно своїх дочок, а потім вони стають надто старими, щоб заздрити молодості. Для мене ти була такою ж, якою тепер для тебе є Джастина.

І Фіона відкинулася на спинку, злегка погойдуючись у кріслі, й напівзаплющила очі, хоча й далі пильно споглядала за Меґі, немов науковець, що роздивляється щойно відкриту ним особину.

— Те, що Ральф у тобі знайшов, він знайшов відразу ж, коли вперше побачив тебе, і відтоді це чарувало його. Найважчим для нього було спостерігати, як ти дорослішаєш, та ще важче довелося тоді, коли він приїхав зустрітися з тобою, але дізнався, що тебе нема, бо ти вийшла заміж і поїхала геть. Бідолашний Ральф! Він не мав іншого виходу, як шукати тебе. І він таки знайшов тебе, чи не так? Я переконалася в цьому, коли ти повернулася додому, перед народженням Дейна. Якщо ти здобула Ральфа де Брикасара, то не було потреби залишатися з Люком, чи не так?

— Так, — зітхнула Меґі. — Ральф знайшов мене. Хоча це нічого нам не дало. Я знала, що він ніколи не кине свого Бога заради мене. Саме тому я й вирішила отримати від нього те, що реально зможу, — дитину. Дейна.

— Оце слухаю тебе, і наче чую далеке відлуння, — сказала Фіона і хрипко розсміялася. — Ти мені це розповідаєш, а я на твоєму місці уявляю себе.

— Ти про Френка?

Крісло скрипнуло; Фіона підвелася, пройшлася по кахлях веранди, потім повернулася й увіп’ялася поглядом у дочку.

— Ну-ну, Меґі… Око за око? І давно ти про це знала?

— Ще відтоді, коли була маленькою дівчинкою. Коли Френк пішов із дому.

— Його батько був жонатим чоловіком. Він був набагато старшим за мене, відомим політиком. Якщо я скажу тобі його ім’я, ти відразу ж його впізнаєш. Бо його ім’ям названі вулиці в Новій Зеландії, та ще й кілька містечок, якщо я не помиляюся. Для зручності назву його Пакеха. Маорійською це означає «біла людина», але й так згодиться. Ясна річ, він уже помер. Я маю у собі краплину маорійської крові, але батько Френка був наполовину маорі. І це проявилося у Френку, бо в ньому маорійська кров від нас обох. Господи, як же я кохала того чоловіка! Не знаю, може, то був поклик крові, хтозна. Він був вродливий. Кремезний чоловік із кучмою чорного волосся та надзвичайно яскравими й усміхненими чорними очима. Він мав усе те, чого не мав Педді: освіченість, витонченість і шарм. Я кохала його до божевілля. І гадала, що більше нікого не покохаю; на жаль, у цій ілюзії я потопала так довго, що коли позбулася її, було пізно, надто пізно! — Голос її затремтів. Вона відвернулася й уставилася поглядом у сад. — Повір мені Меґі, я теж маю багато приводів для розкаювання.

— То он чому ти любила Френка більше, аніж будь-кого з нас, — мовила Меґі.

— Принаймні так мені здавалося, бо він був сином Пакехи, а решта були від Педді. — Фіона сіла і скрушно зітхнула. — Історія повторюється. І коли я побачила Дейна, в душі я сміялася, повір мені.

— Мамо, ти дивовижна жінка!

— Хіба? — Скрипнувши кріслом, Фіона подалася вперед. — Хочеш видам одну таємницю? Дивовижна, не дивовижна, але я дуже нещасна жінка. Я була нещасною відтоді, як зустріла Пакеху. І, здебільшого, я сама винувата у своєму нещасті, бо кохала його, але те, як він зі мною вчинив, не мусить траплятися з кожною жінкою. А потім з’явився Френк… Я трималася за нього, ігноруючи вас. Ігноруючи Педді, який виявився найкращим із того, що було у моєму житті. Та, на жаль, я цього не бачила. Бо надто переймалася, порівнюючи його з Пакехою. О, я була йому вдячна, я бачила, який він прекрасний чоловік… — Фіона здвигнула плечима. — Але все це в минулому. І я хотіла сказати, що це неправильно, так не має бути, Меґі. Сподіваюся, ти розумієш це, Меґі?

— Ні, не розумію. Бо вважаю по-іншому. На мою думку, Церква не має права забирати у священиків і їхнє чоловіче начало.

— Дивно, чому ми завжди мислимо Церкву в жіночій статі? Ти, Меґі, украла чужого чоловіка, так само, як і я.

— Ральф не присягався зберігати вірність жодній жінці, окрім мене. Церква — не жінка, мамо. Це заклад, інституція.

— І не думай переді мною виправдовуватися. Я знаю відповіді на всі запитання. Тоді я міркувала так само, як і ти тепер. Для нього розлучення було абсолютно неможливим. Він був одним із перших чоловіків свого племені, який досяг неабиякої політичної ваги і тому мусив обирати межи мною та своїм народом. Який чоловік встоїть перед шансом стати впливовим та шляхетним? Точнісінько, як і твій Ральф, який обрав Церкву, чи не так? Тож я й подумала тоді: мені байдуже. Здобуду від нього те, що зможу. Принаймні народжу від нього дитину і любитиму її.

Раптом Меґі охопила неприязнь до матері, бо вона вважала, що має право жаліти її, і натякала, що донька повторила її помилки і так само перетворила своє життя на безлад. І Меґі сказала:

— Різниця між нами в тім, мамо, що я значно перевершила тебе у хитрості та проникливості. Ніхто не зможе забрати ім’я у мого сина, навіть Люк.

Фіона з сичанням випустила крізь зуби повітря.

— Яка ж ти лиха й підступна, Меґі! Тобі палець у рот не клади! До речі, мій батько купив мені чоловіка, щоб дати ім’я Френку і спекатися мене; клянуся, ти цього не могла знати! Та все ж дізналася. Звідки?

— То не твоє діло.

— Ой, стережися, Меґі, бо заплатиш. Заплатиш за все. Не вдасться тобі вийти сухою із води, як не вдалося й мені. Я втратила Френка у найгірший для матері спосіб; мені так хочеться його побачити, але я не маю можливості… Постривай! Ти теж втратиш Дейна.

— Я зроблю все, щоб цього не сталося. Ти втратила Френка тому, що він не зміг ужитися з татком. А я зробила так, що Дейн не матиме батька, котрий його обмежуватиме. Його обмежуватиму я. І Дрогеда. Як ти гадаєш, навіщо я поволі готую з нього скотаря? На Дрогеді йому нічого не загрожуватиме. Він буде тут у безпеці.

— А таткові теж нічого не загрожувало? І Стюарту теж нічого? Повної безпеки не буває ніде. 1 не втримаєш ти тут Дейна, якщо він захоче податися геть. Татко не зміг втримати Френка. Ось так. Френка не можна було зупинити й загнуздати. І якщо ти вважаєш, що тобі, жінці, вдасться втримати біля себе сина Ральфа де Брикасара, то краще добряче подумай, бо в тебе знову будуть проблеми. А як же інакше? Коли жодна з нас не спромоглася втримати батька, то як ми можемо сподіватися втримати його сина?

— Я можу втратити Дейна лише тоді, коли ти розкриєш рота, мамо, і вибовкнеш правду. І тому попереджаю тебе: ти не встигнеш цього зробити, бо я тебе вб’ю.

— Охолонь. Не варто через мене теліпатися на шибениці. Я надійно зберігатиму твою таємницю; я — зацікавлений сторонній спостерігач. Саме так — спостерігач.

— Мамо, але ж чому ти такою стала, чому? Що зробило тебе такою холодною і безсердечною?

Фіона зітхнула.

— Мене зробили такою події, що сталися за багато років до того, як ти народилася, — зворушливо відповіла вона.

Та Меґі відчайдушно замотала головою.

— Ой, ні! Тільки не це! Після того що ти мені сказала? Знову сідаєш на свого улюбленого коника? Цей номер більше не пройде, так і знай! Бо все це — нісенітниця й дурня! Чуєш мене, мамо? Ти купалася в цій ілюзії майже все своє життя, наче муха в сиропі!

Фіона, відчувши щире задоволення, широко всміхнулася.

— Раніше мені здавалося, що краще мати синів, а не доньку, та я помилялася. Ти мені подобаєшся, Меґі, подобаєшся по-особливому, так, як мені ніколи не подобатимуться мої сини. Бо дочка — це рівня, гідний суперник. А сини — ні, скажу тобі відверто. Вони — немов беззахисні ляльки, якими можна легко попихати.

Меґі спантеличено витріщилася на Фіону.

— Яка ж ти безжальна й жорстока… То скажи мені, коли саме ми робимо помилку?

— Коли народжуємося, — відказала Фіона.

* * *

Чоловіки тисячами тисяч поверталися з війни додому, змінюючи уніформу хакі та крислаті капелюхи на цивільний одяг. І лейбористський уряд, що й досі був при владі, почав подовгу уважно придивлятися до великих ферм на західних рівнинах та до декотрих ближніх господарств. І в уряді вирішили: несправедливо, коли так багато землі належить одній родині, бо чоловікам, що ризикували життям за Австралію, треба було десь прилаштовуватися, окрім того країна потребувала більш інтенсивного обробляння власних земель. На території завбільшки зі Сполучені Штати Америки проживало шість мільйонів людей, але фактичним власником величезних площ землі була невеличка купка людей. Найбільші господарства підлягали роздрібненню, щоб віддати частину своїх площ ветеранам війни.

Бугела зменшилася зі 150000 акрів до 70000; двоє ветеранів відкусили кожен по 40000 акрів від маєтності Мартіна Кінґа; Рудна Гуніш нараховувала 120000 акрів, тож Росс Макквін втратив 60 000, які відійшли ще двом відставним солдатам. Отак воно сталося. Звісно, уряд компенсував тваринникам втрату земель, хоча суми компенсації були нижчими за ринкову ціну втраченої землі. І це було образливо. Ой, як образливо! Та в Канберрі не сприймали жодного аргументу — такі великі господарства, як Рудна Гуніш та Бугела підлягали роздрібненню. Звісно, людині не треба так багато землі, оскільки в районі Джилі були заможні ферми площею менше за 50000 акрів.

А найбільше боліло й зачіпляло те, що тепер відставники таки будуть вперто й наполегливо працювати на отриманих наділах. Після Першої світової більшість великих ферм теж пройшли через часткове розпаювання, але робилося те недбало, а тваринники-початківці не мали належного досвіду й підготовки. Поступово скватери викупили у розчарованих ветеранів свої ж землі за копійчані ціни. Та цього разу уряд твердо намірився своїм коштом навчати й готувати нових поселенців.

Майже усі скватери були активними членами селянської партії і тому принципово зневажали лейбористів, асоціюючи їх із високооплачуваними робітниками великих міст, профспілками та безпорадними інтелігентами-марксистами. І найгіршим ударом стало для них те, що Клірі, які завжди голосували за лейбористів, не втратили жодного акру з величезної площі, яку займала Дрогеда, бо то була власність Католицької церкви, а власність Церкви, цілком природно, звільнялася від розпаювання. Зойк невдоволення сусідів долетів аж до Канберри, але його проігнорували. Скватерам, які завжди вважали себе найвпливовішою лобістською групою країни, вкрай важко було змиритися з тією думкою, що той, хто володіє державним батогом у Канберрі, має досить широкі повноваження і можливість чинити на свій розсуд. Австралія мала жорстку федеральну систему, і тому уряди штатів фактично стали безправними.

Тому Дрогеда, зберігши чверть мільйона акрів, тепер була схожа на велетня у світі ліліпутів.

* * *

Дощі приходили і йшли геть, інколи помірні, інколи надмірні, інколи надто слабкі, але, дякувати Богові, такої страшної засухи більше не було. Поступово поголів’я овець зросло, якість вовни покращилася до рівня, який був перед засухою, але досягалося Це важким наполегливим трудом. Всі кинулися розводити тварин і покращувати породу, це стало найновішим віянням сільськогосподарської моди. Фермери заговорили про господарство Гедеон Ріг побіля Воррена, почали активно конкурувати з її власником, Максом Фолкінером, який на сіднейських великодніх виставках щоразу демонстрував найкращого барана та вівцю. Ціна на вовну поволі поповзла угору, а потім злетіла зі стрімкістю ракети. Європа, Сполучені Штати та Японія спрагло потребувати кожного кілограма тонкої вовни, виробленої Австралією. Інші країни постачали грубішу вовну, яка йшла на грубі тканини, килими та повсть; але тільки з довгої шовковистої вовни австралійських мериносів виробляли матерію таку тонку, що вона прослизала крізь пальці, немов м’якенький батист. А найкращі сорти такої вовни отримували на чорноземних рівнинах північного заходу штату Новий Південний Уельс та південного заходу штату Квінсленд.

Здавалося, що після років поневірянь прийшли часи справедливої винагороди. Прибутки Дрогеди сягнули захмарних вершин: мільйони фунтів щороку. Фіона сиділа за своїм конторським столиком, випромінюючи задоволення, а Боб офіційно найняв на роботу ще двох скотарів. Якби не кролі, то умови ведення господарства взагалі були б ідеальними, але ці маленькі тварини досі були дошкульною напастю.

Немов зненацька на фермі запанувала тиша й благодать. Дротяні сітки не пускали мух до жодної житлової будівлі Дрогеди; тепер усі звикли до їхнього вигляду й дивувалися — як вони досі виживали без цих пристосувань? Неоковирний зовнішній вигляд сіток компенсувався численними благами, наприклад — можливість поїсти на свіжому повітрі на веранді, під розкішною листвою гліциній, коли у приміщенні було надто жарко.

Жабам сітки теж сподобалися. Ці маленькі зелені створіння з тоненьким блискуче-золотистим нальотом на шкірі на своїх лапках із присосками видряпувалися зовнішнім боком сітки і з поважним виглядом непорушно витріщалися на тих, хто вечеряв на веранді. Інколи якась із жабок зненацька стрибала, хапала нічного метелика мало не більшого за неї — і знову завмирала, а з рота в неї стирчав метелик, який відчайдушно борсався. Дейну та Джастині було цікаво фіксувати час, за який жаба повністю проковтне великого метелика, серйозно витріщаючись крізь сітку і потроху заковтуючи комаху. На це йшло багато часу, метелик борсався в неї в роті навіть тоді, коли зовні стирчав лише кінчик крила.

— У-у-у! Яка жахлива доля! — хихотів Дейн. — Уяви лишень: одна твоя половина й досі жива, а друга вже перетравлюється.

Пожадливе читання — ця пристрасть Дрогеди — ще в ранньому віці забезпечило Джастину на Дейна чудовим обширним лексиконом. Вони були розумні, допитливі, цікавилися всім. Життя на фермі було для них легким та приємним. Дітлахи мали своїх породистих конячок-поні, які зростали разом із ними; виконували заочні домашні завдання за зеленим кухонним столом місіс Сміт; гралися в хатинці посеред перцевих дерев; вони мали домашніх тварин — котів, собак, навіть ручного варана, який прекрасно ходив на ціпку і відгукувався на своє прізвисько. їхнім улюбленцем була мініатюрне рожеве поросятко на ім’я Паць, розумне, мов собачка.

Мешкаючи вдалині від міської тисняви, діти мало хворіли, а на застуду та грип — ніколи. Меґі страшенно боялася дитячого паралічу, дифтерії, котрі могли раптово нагрянути, як грім серед ясного неба, — і забрати її дітей, тому роздобувала всі наявні на той час вакцини.

Коли Дейну виповнилося десять, а Джастині — дванадцять, їх послали вчитися до інтернатів у Сіднеї; Дейна, за традицією — до «Риверв’ю», а Джастину — до школи-пансіону «Кінкоппал». Меґі, вперше посадила дітей на літак і тепер дивилася, як вони, зі стриманими та хоробрими личками, махають їй у вікно хусточками; ані Джастині, ані Дейну ще ніколи не доводилося бувати далеко від дому. їй самій страшенно хотілося поїхати разом із ними, самій прослідкувати, як вони влаштуються, але всі на Дрогеді були проти, і вона скорилася. Всі — від Фіони до Джимса й Петсі — вважали, що діти самі краще дадуть собі раду.

— Не панькайся з ними, — жорстко сказала Фіона.

Але в душі Меґі наче було дві різні людини, поки вона дивилася, як літак ДС-3 злетів у клубах пилу і повільно набирав висоту в мерехтливому небі. Її серце розривалося від розлуки з Дейном і з легкістю сприймало розлуку з Джастиною. В її відчуттях до сина не було двозначності: його весела врівноважена вдача сприймала і віддавала любов із природністю дихання. А Джастина була симпатичним — і лячним — чудовиськом.

Її не можна було не любити, бо в ній чимало заслуговувало на любов: сила характеру, внутрішня цілісність і чесність, самоповага — і багато іншого. Біда була в тім, що Джастина, на відміну від Дейна, відкидала любов і ніколи не збурювала в Меґі того прекрасного відчуття, що вона потрібна своїй доньці. їй не були притаманна товариськість та схильність до жартів, зате вона мала жахливу звичку принижувати людей, головним чином — свою матір. Багато чого в Джастині було такого, що доводило Меґі до розпачу, і в цьому мала нагадувала Люка, але, на відміну від її батька, Джастина не була нікчемною скнарою. І на тому спасибі.

Наявність прямої прибуткової авіалінії означала, що всі, навіть найкоротші канікули, діти зможуть проводити на Дрогеді. Однак, після початкового звикання дітям сподобалося вчитися. Після відвідин Дрогеди Дейн подовгу сумував за домівкою, а Джастина призвичаїлася до Сіднея, немов прожила там усе життя і вдома скучала за великим містом. Єзуїти з інтернату «Риверв’ю» були у захваті — Дейн виявився прекрасним учнем, як в аудиторії, так і на спортивному майданчику. А от черниці в «Кінкоппалі» були не в захваті: Джастина, зі своїми чіпкими очима та гострим язиком вона навряд чи могла сподіватися на приязне ставлення оточуючих. На клас старша за Дейна, вона, мабуть, була кращою із них двох, але саме в аудиторії.

* * *

Примірник газети «Сідней морнінг геральд» від 4 серпня 1952 року був надзвичайно цікавий. Її передня стаття рідко містила більше одної фотографії, зазвичай посередині або вгорі, яка ілюструвала головну новину дня. А того серпневого дня передня сторінка містила красиве фото Ральфа де Брикасара.

«Його милість архієпископ Ральф де Брикасар, наразі помічник держсекретаря Святого Престолу в Римі, сьогодні дістав звання кардинала де Брикасара від Його Святості папи Пія XII.

Ральф Рауль, кардинал де Брикасар мав давні й славетні зв’язки з Римо-католицькою церквою в Австралії, від часу його прибуття туди щойно висвяченим священиком у липні 1919 року і до від’їзду до Ватикану в березні 1938 року.

Народився кардинал де Брикасар 23 вересня 1893 року в Республіці Ірландія, був другим сином у родині; свій родовід веде від барона Ранульфа де Брикасара, котрий прибув до Англії разом із Вільгельмом Завойовником. Згідно з сімейною традицією, кардинал де Брикасар увійшов до лона Церкви. У віці сімнадцяти років він вступив до семінарії, а після висвячення його направили до Австралії. Перші місяці він провів під началом нині покійного єпископа Майкла Клеббі в єпархії Віннемурра.

У червні 1920 року його перевели пастором до Джилленбоуна, на північному заході Нового Південного Уельсу. Здобувши титул монсіньора, він працював у Джилленбоуні до грудня 1928 року. Потім став приватним секретарем тодішнього папського посланника, його преосвященства кардинала ді Контіні-Верчезе. За цей час йому присвоїли звання єпископа. Коли кардинала ді Контіні-Верчезе перевели до Рима, де він продовжив свою славну кар’єру, єпископ де Брикасар здобув звання архієпископа і повернувся з Афін до Австралії вже як папський посланець. Цю важливу посаду він обіймав до переведення до Рима 1938 року; відтоді його кар’єра в керівній ієрархії Римо-католицької церкви була приголомшливою і стрімкою. Кажуть, що у свої п’ятдесят вісім років він увійшов до обмеженого кола ієрархів, які активно впливають на визначення політики Святого Престолу.

Вчора кореспондент газети «Сідней морнінг геральд» мав розмову з декотрими колишніми парафіянами кардинала де Брикасара з району Джилленбоуна. Його там добре пам’ятають і згадують із великою любов’ю. За релігійними вподобаннями цей багатий вівчарський регіон є, здебільшого, римо-католицьким.

«Отець де Брикасар започаткував «Провінційне товариство книголюбів імені Святого Хреста», — пригадує пан Гаррі Гоу, мер міста Джилленбоун. — То була чудова громадська служба — особливо як на ті часи — щедро фінансована спочатку покійною місіс Мері Карсон, а після її смерті — самим кардиналом, який ніколи не забував нас і наші потреби».

«Отець де Брикасар був найгарнішим чоловіком, яких я будь-коли зустрічала у своєму житті, — зазначила місіс Фіона Клірі, нинішня розпорядниця ферми Дрогеда — найбільшого та найуспішнішого господарства в Новому Південному Уельсі. — Під час свого перебування в Джилі він надавав велику духовну підтримку своїм парафіянам, а особливо мешканцям Дрогеди, котра, як ви знаєте, належить католицькій церкві. У повінь він допомагав нам переганяти поголів’я, і під час пожежі прийшов нам на допомогу, хоча й встиг лише допомогти поховати загиблих. Він і справді був чоловіком видатним у всьому, і мав більше шарму, аніж будь-хто із чоловіків, яких мені доводилося зустрічати. Відразу було видно, що ця людина народилася для великих звершень. Ми й досі пам’ятаємо його, хоча відтоді, як він покинув нас, минуло двадцять років. І я не кривитиму душею, коли скажу, що в околицях Джилі й досі є люди, які за ним скучають».

Під час війни Ральф де Брикасар, тоді ще архієпископ, служив Його Святості вірно й непохитно, і саме йому віддають належне за вплив на рішення фельдмаршала Альберта Кессельрінґа залишити за Римом статус відкритого міста після того, як Італія стала ворогом Німеччини. Флоренція, яка марно добивалася теж такого привілею, втратила багато скарбів і відновила їх лише згодом, завдяки тому, що Німеччина потерпіла поразку у війні. Безпосередньо в повоєнний період кардинал де Брикасар допоміг тисячам переміщених осіб набути притулку в інших країнах і з особливим ентузіазмом сприяв втіленню австралійської програми імміграції.

Хоча за походженням він є ірландцем і, здається, не збирається реалізовувати свій вплив в Австралії на посаді кардинала, ми й досі вважаємо: Австралія може пишатися цим видатним чоловіком як рідним сином».

Меґі подала матері газету і сумно всміхнулася.

— Я теж передала йому привітання в інтерв’ю кореспонденту «Геральда». Але вони чомусь його не надрукували. А твою невеличку похвальбу надрукували майже слово в слово — ось бачиш? От і колючий же в тебе язик! Тепер принаймні я розумію, звідки він такий у Джастини. Цікаво, чи багато людей виявлять достатньо розуму, щоб прочитати між рядків твого інтерв’ю?

— Він однозначно прочитає, якщо цей примірник трапиться йому на очі.

— Цікаво, чи пам’ятає він нас? — зітхнула Меґі.

— Безперечно. Бо й досі знаходить час, щоб цікавитися справами на Дрогеді й давати керівні вказівки. Звісно, він пам’ятає нас, Меґі. Хіба ж може він забути?

— А й справді, як же ж я могла забути! Дрогеда — власність Церкви. Ми заробляємо купу грошей, і він, напевне, надзвичайно задоволений. За ціни вовни у фунт за фунт на аукціонах, цьогорічний дохід Дрогеди затьмарить навіть золотодобувні шахти. От тобі й золоте руно. Чотири мільйона фунтів — і це тільки те, що ми настригли з наших баранчиків, не беручи до уваги решту грошей.

— Не будь цинічною Меґі, це тобі не личить, — зауважила Фіона; останнім часом її ставлення до Меґі, хоча інколи й помірно-суворе, відзначалося повагою та приязню. — Добре ми попрацювали, еге ж? І не забувай, що нам, окрім цього, капають щороку гроші на рахунок, незалежно від того — вдалий рік чи невдалий. Хіба ж він не заплатив Бобу сто тисяч фунтів премії? А решті з нас по п’ятдесят? Якби він вигнав нас завтра з Дрогеди, то ми могли б запросто придбати Бугелу, навіть за сьогоднішніх роздутих цін на землю. А скільки він дітям твоїм подарував! Тисячі тисяч. Тому будь до нього справедлива.

— Але ж мої діти про це не знають, і ніколи не взнають. Дейн та Джастина виростуть із розумінням того, що їм самотужки доведеться прокладати шлях у житті, без сприяння шановного Ральфа Рауля, кардинала де Брикасара. Уяви собі: його друге ім’я — Рауль! Ну д-у-у-же норманське ім’я, еге ж?

Фіона підвелася, підійшла до каміна і кинула першу сторінку «Геральда» у вогонь. Ральф Рауль, кардинал де Брикасар, здригнувся, підморгнув їй, зморщився — і щез.

— Що ти робитимеш, коли він повернеться, Меґі?

Меґі пирхнула.

— Дідька лисого! Так він і повернеться!

— А може, й повернеться, — загадково мовила Фіона.

І він повернувся. У грудні. Тихо, без помпи, щоб ніхто не знав, він сам приїхав на спортивному авто «астон мартін» аж із Сіднея. Ані слова про його перебування в Австралії не дійшло до преси, тому ніхто на Дрогеді й не підозрював про його приїзд. Коли його авто зупинилося на гравійній під’їзній алеї біля будинку, ніхто не почув, як він приїхав, бо ніхто не вийшов на веранду.

Кожною клітиною свого тіла він відчував широкі джилійські простори, вдихав аромат чагарів, овець і сухої трави, що невгамовно іскрилася на сонці. Кенгуру та ему, какаду та варани, мільйони комах, що стрекотали й гуділи, мурахи, що марширували нескінченними шеренгами, товсті опецькуваті вівці… Він любив це, бо в якомусь курйозі це відповідало його уявленню про саме життя; і, здавалося, плин років не зміг приглушити в ньому цю рису.

Сталася лише одна зовнішня переміна — сітки для захисту від мух, але він із подивом відзначив, що Фіона не наказала затулити сіткою частину веранди, що виходила на джилійський шлях, а лише вікна з цього боку. Звісно, вона мала рацію: широка сітка неминуче зіпсувала б цей величний і красивий фасад у георгіанському стилі. Цікаво, скільки живуть оці евкаліпти-привиди? їх пересадили сюди з більш посушливих районів Австралії років вісімдесят тому. Він поглянув на бугенвілії, що звисали по стінах суцільною жовтувато-пурпуровою піною.

Було літо, залишалося два тижні до Різдва, на Дрогеді буяли троянди. Троянди квітнули повсюди — рожеві, білі та жовті, темно-червоні, як кров, та яскраво-червоні, як сутана кардинала. Хаотично розкидані рожеві й білі троянди сонно дрімали поміж зеленіючих гліциній, вони звисали з даху веранди, чіплялися за сітку, ніжно притискалися до чорних віконниць другого поверху і простягали повз них до неба свої вусики. А ще серед троянд він побачив той самий колір — блідий рожево-сірий. Попіл троянд? Так, саме таку назву він мав. Напевне, то їх посадила Меґі, більше ніхто.

Кардинал почув сміх Меґі й непорушно закляк від страху, але таки змусив себе рушити туди, де звучав сміх, що перейшов у мелодійне, схоже на пташину трель, хихотіння. Точнісінько так само вона сміялася, коли була маленькою дівчинкою. Он звідкіля долинає сміх — із великої купи рожево-сірих троянд біля перцевого дерева! Голова паморочилася від духмяного запаху і від отого сміху. Ральф де Брикасар простягнув руку і відсунув квіти убік.

Але Меґі там не побачив — лише хлопчика, який, присівши навпочіпки в соковитій траві, дражнив маленьке рожеве поросятко, а те шалено кидалося туди-сюди, то підскакуючи до нього, то відскакуючи. Не усвідомлюючи, що за ним спостерігають, хлопчик закинув голову з блискучим чорним волоссям і засміявся. Сміх Меґі, але виривався він із незнайомих вуст. Кардинал Ральф мимовільно відпустив відхилену гілку троянди і, не звертаючи уваги на колючки, пройшов крізь кущ. Хлопчик років дванадцяти-чотирнадцяти — саме пубертатного віку, спантеличено поглянув на нього знизу вгору; поросятко кувікнуло і, підібгавши хвостика, чкурнуло навтьоки.

Вдягнений лише у шорти хакі, босоногий, він мав шовковисту золотисто-брунатну шкіру, його струнке, хлоп’яче тіло вже подавало ознаки майбутньої сили у широких плечах, добре розвинених м’язах стегон та литок, підтягнутому животі та струнких ногах. Його трохи задовге волосся спадало вільними кучерями кольору вигорілої на сонці дрогедської трави, крізь надміру густі чорні вії дивилися яскраво-блакитні очі. Хлопець скидався на втеклого з раю молодого янгола.

— Привіт, — сказав хлопець, усміхаючись.

— Привіт, — відповів кардинал Ральф, визнавши за неможливе протистояти чарівливості тієї усмішки. — Хто ти?

— Я — Дейн О’Ніл, — відповів хлопчина. — А ви хто?

— Мене звуть Ральф де Брикасар.

Дейн О’Ніл. То він — син Меґі. Виходить, вона не кинула Люка О’Ніла, а повернулася до нього, народила йому прекрасного хлопця, який міг би бути його сином, якби він не оженився спершу на Церкві. Скільки ж йому було років, коли він оженився на Церкві? Він був не набагато старшим за цього хлопчика, не набагато дорослішим. Якби він почекав, то це міг бути його син. Яка дурниця, кардинале де Брикасар! Якби ти не оженився на Церкві, то залишився б в Ірландії коней розводити, твоя доля склалася б інакше, і ти ніколи б не опинився на Дрогеді й не взнав би Меґі Клірі.

— Може, вам чимось допомогти? — чемно спитав хлопець, підводячись із трави з гнучкою грацією, яку кардинал Ральф упізнав і приписав Меґі.

— А твій батько тут, Дейне?

— Мій батько? — Темні, елегантно виточені брови нахмурилися і витягнулися в ниточку. — Ні, його тут немає. І ніколи не було.

— Ага, зрозуміло. А мати твоя тут?

— Вона в Джилі, але невдовзі повернеться. Втім, вдома є бабуся. Чи не хочете з нею побачитися? Я можу вас провести. — Сині, як волошки, очі, раптом уважно вдивилися в нього і примружилися. — Ральф де Брикасар… Я чув про вас. О! Кардинал де Брикасар! Ваше преосвященство, вибачте! Вибачте мене за нечемність!

Хоча він і скинув церковні регалії, надавши перевагу чоботям, бриджам та білій сорочці, рубіновий перстень і досі був на його пальці — він мусив залишатися там завжди, до скону. Дейн О’Ніл став навколішки, взяв своїми тендітними руками тендітну руку кардинала Ральфа і побожно поцілував перстень.

— Все гаразд, Дейне. Я приїхав сюди не як кардинал де Брикасар, а як приятель твоєї матері й твоєї бабусі.

— Вибачте, ваше преосвященство, мені слід було розпізнати ваше прізвище тієї ж миті, щойно я почув його. Тут воно звучить досить часто. Тільки ви вимовляєте його трохи інакше, а ваше ім’я збило мене з пантелику, бо я його чув нечасто.

— Дейне, Дейне, ти де? — почувся нетерплячий голос, глибокий і чарівливо хрипкуватий.

Звисаючі віти перцевого дерева розсунулися, і з-за них випірнула, відразу ж випрямившись, дівчинка років п’ятнадцяти. Він миттю упізнав, хто перед ним, по вражаючих очах — донька Меґі. Вкрита ластовинням, гостролиця, з дрібними рисами, невтішно несхожа на Меґі.

— Ой, привіт, вибачте. Я не відразу здогадалася, що у нас — гість. Мене звуть Джастина О’Ніл.

— Джассі, це кардинал де Брикасар! — мовив Дейн гучним шепотом. — Мерщій поцілуй його перстень, нумо!

Білуваті очі зневажливо спалахнули.

— Ти очманів від релігії, Дейне, — відказала дівчина, і не думаючи стишувати голос. — Цілувати перстень — негігієнічно, і я цього не робитиму. До того ж звідки ми знаємо, що перед нами справді кардинал де Брикасар? Як на мене, то він більше схожий на старомодного тваринника. На кшталт пана Гордона.

— Та це справді кардинал, кажу тобі! — наполягав Дейн. — Благаю, Джассі, будь другом! Поводься чемно заради мене!

— Я поводитимусь чемно, але тільки заради тебе. Однак персня цілувати не буду. Це жахливо. Й огидно. Звідки ти знаєш, хто востаннє його цілував? Може, у тих людей був грип або застуда.

— Тобі не треба цілувати мого персня, Джастино. Я приїхав до вас на вихідні; тому тут я не кардинал.

— Це добре, бо, скажу вам чесно, я атеїстка, — серйозно заявила донька Меґі Клірі. — Після чотирьох років у «Кінкоппалі» я дійшла висновку, що все це суцільна туфта.

— Це ваш привілей — мати власну думку, — сказав кардинал Ральф, відчайдушно намагаючись бути так само статечним та серйозним, як і Джастина. — А чи можна мені поговорити з вашою бабусею?

— Звісно. Ми вам потрібні? — спитала Джастина.

— Ні, дякую. Я знаю, куди йти.

— Добре. — Вона обернулася до брата, який і досі ошелешено споглядав гостя з роззявленим ротом. — Нумо, Дейне, ходімо! Ходімо, кажу тобі!

Та хоча Джастина боляче смикнула його за руку, Дейн стояв непорушно і дивився, як висока струнка постать кардинала Ральфа зникає за трояндами.

— Ти таки отупів від релігії, Дейне. Що в ньому такого особливого?

— Він кардинал! — відповів Дейн. — Лишень уяви собі! Справжнісінький живий кардинал на Дрогеді!

— Кардинали, Дейне, є володарями Церкви. Можливо, ти й маєш рацію, він і справді досить незвичайний. Але мені він не подобається.

Де ж іще могла бути Фіона, як не за своїм робочим столом? Він відсунув сітку і пройшов у високе вікно до вітальні. Напевне, вона почула його, але не відволіклася, працювала, зігнувши спину, а її колись красиве й золотисте, а тепер посивіле волосся звисало над столом. Кардинал насилу підрахував, що їй, напевне, вже сімдесят два.

— Привіт, Фіоно, — сказав він.

Коли вона підняла до нього обличчя, Ральф де Брикасар помітив переміну, що в ній відбулася, але не зміг точно визначити її природу. Так, байдужість як була, так і лишилася, але до неї додалися ще кілька особливостей. Вона немов пом’якшала і водночас посуворішала, стала більш людяною, але людяною в стилі Мері Карсон. Господи, от уже ці дрогедські матріархальні володарки! Невже й Меґі такою стане, коли буде її черга?

— Привіт, Ральфе, — відповіла вона так, наче він щодня заходив у вікно до вітальні. — Надзвичайно приємно тебе бачити.

— І мені теж.

— Я не знала, що ти в Австралії.

— Цього не знає ніхто. Я маю кількатижневу відпустку.

— Сподіваюся, ти залишишся у нас?

— А де ж іще? — він оглянув кімнату, і зупинив погляд на прекрасному розкішному портреті Мері Карсон. — Знаєш, Фіоно, ти маєш бездоганний і безпомилковий смак. Ця кімната може посперечатися з будь-якою у Ватикані. Оті чорні еліпсоподібні конфігурації з трояндами — це взагалі геніальна знахідка.

— Та невже! Дякую. Стараємось у міру наших скромних сил. Особисто я віддаю перевагу їдальні; відтоді, як ти тут був востаннє, я ще раз переробила її. У рожевих, білих та зелених тонах. Начебто жахливо, як послухати, але не поспішай із висновками, доки не побачиш. Не знаю, навіщо я стараюся… Це твій будинок, еге ж?

— Ні, не мій, допоки живий хоч один із Клірі, Фіоно, — тихо заперечив він.

— Як зворушливо і як заспокійливо. Що ж, ти й справді вибився в люди відтоді, як покинув Джилі, чи не так? Ти бачив оту статтю в «Геральді» про твоє підвищення?

Ральф скорчив кислу міну.

— Та бачив. Ти стала більш цинічною і гострою на язик, Фіоно.

— Так, справді. Скажу навіть більше — мені це подобається. Всі ці роки я мовчала, стуливши писок, і не наважувалася й слово мовити! Я навіть гадки не мала, як багато втрачала. — Вона всміхнулася. — Меґі в Джилі, але має незабаром повернутися.

Крізь вікна увійшли Джастина з Дейном.

— Бабуню, а можна нам з’їздити верхи до свердловини?

— Ви знаєте правила. Ніякої верхової їзди, доки мати сама не дасть вам дозвіл. А де ваші гарні манери? Ідіть сюди, і я відрекомендую вас нашому гостю.

— А я вже з ними познайомився.

— О!

— Взагалі-то я гадав, що ти в інтернаті, — сказав Ральф Дейну і всміхнувся.

— Тільки не в грудні, ваше преосвященство. Нас відпустили на два місяці — тепер літні канікули.

І справді, багато років спливло: він вже забув, що в південній півкулі дітлахи втішаються тривалими канікулами в грудні та січні.

— А ви надовго до нас завітали, ваше преосвященство? — поцікавився Дейн і досі, мов заворожений, дивлячись на кардинала.

— Його преосвященство залишатиметься з нами стільки, скільки зможе, Дейне, — відповіла його бабуся, — але мені здається, що йому не сподобається, якщо ти весь час звертатимешся до нього «ваше преосвященство». Як буде краще? «Дядьку Ральфе»?

— Дядьку? — скрикнула Джастина. — Ти ж знаєш, що «дядько» — це супроти наших сімейних правил, бабуню! Наші дядьки — це Боб, Джек, Г’юї, Джимс та Петсі. Це означає, що ми зватимемо кардинала просто Ральф.

— Чому ти така нечемна, Джастино! Куди поділися твої гарні манери, хотіла б я знати?! — гримнула на неї Фіона.

— Та все нормально, Фіоно. Я й справді волів би, щоб усі називали мене просто Ральфом, — швидко погодився кардинал. Чому ж вона так його не любить, ця мала миша?

— Я не можу! — аж охнув Дейн. — Я не можу звати вас просто Ральф!

Кардинал Ральф перетнув кімнату, взяв хлопчика за голі плечі, усміхнувся йому ясними й добрими очима, що немов світилися у сутінках кімнати.

— Звісно, що можеш, Дейне. Це не є гріхом.

— Ходімо, Дейне, повернімося до хатинки! — наказала Джастина.

Кардинал Ральф та його син обернулися до Фіони і разом поглянули на неї.

— Допоможи нам, Господи! — зітхнула Фіона. — Іди собі, Дейне, пограйся, добре? — Вона сплеснула руками. — Поквапся, кому сказала!

Хлопчик чимдуж кинувся навтьоки, а Фіона зиркнула на свої гросбухи. Кардинал Ральф, не бажаючи заважати їй, заявив, що піде до кухонного будиночка. Як мало змінилася ця споруда! Та ще й досі лампою освітлюється, електричного струму тут немає. Повсюди — вази з трояндами і той самий запах бджолиного воску.

Він довго розмовляв із місіс Сміт і служницями. За роки його відсутності жінки постаріли, але чомусь старість личила їм більше, аніж Фіоні. І вони були щасливі. Так-так. По-справжньому і майже абсолютно щасливі. Бідолашна ж Фіона щастя на має. Йому страшенно захотілося побачити Меґі — чи щаслива вона?

Та коли кардинал Ральф вийшов із кухонного будиночку, Меґі й досі не повернулася, і щоб згаяти час, він вирішив прогулятися територією ферми до струмка. На цвинтарі було тихо та спокійно; на стіні гробниці виднілося шість бронзових плит, як і тоді, коли він був тут востаннє. Треба подбати про те, щоб і його тут поховали, треба не забути дати розпорядження, коли він повернеться до Рима. Біля гробниці Ральф помітив дві нові могили — старого Тома, садівника-чорнороба, та дружини одного зі скотарів, який працював на Дрогеді з 1946 року. Напевне, це свого роду рекорд. Місіс Сміт гадала, що він і досі в них працює, якщо його дружина похована тут. Спадкова парасолька кухаря-китайця геть вицвіла за роки під нещадним сонцем, зблякла від розкішно-червоного з відтінками, які він пам’ятав, до блідо-рожевого, майже попелясто-трояндового. Меґі, Меґі. Ти після мене повернулася до нього і народила йому сина.

Було жарко; раптом налетів легенький вітерець і колихнув плакучі верби вздовж струмка, задзеленчав дзвіночками на китайській парасольці, й ті заспівали свою сумну й брязкітливу мелодію: Хі-Сін, Хі-Сін, Хі-Сін! «Чарлі з водокачки — він був гарним хлопцем». Цей напис теж зблякнув і майже не читався. Так, все це було цілком природно. Цвинтарі мають вгрузати в лоно матері-землі, повертаючись до неї, втрачаючи людський вантаж у потоці часу, аж поки повністю не щезне. І лише повітря, зітхаючи, пам’ятатиме тих, хто пішов. Йому не хотілося, щоб його поховали у ватиканському склепі серед йому подібних. Він бажав спочивати тут, посеред людей, які справді жили.

Ральф обернувся — і наштовхнувся на бляклий погляд мармурового янгола. Кардинал підняв руку, вітаючи його, і подивився через трави на великий будинок. А звідти йшла Меґі. Струнка, золотоволоса, в бриджах та білій чоловічій сорочці, точнісінько такій, як і у нього, сірому чоловічому повстяному капелюсі та коричневих черевиках. Схожа на хлопця, на свого сина, який мав би бути його сином.

Він був чоловіком, але коли його поховають отут, на цьому цвинтарі, то не залишиться про цей факт жодної живої згадки, жодного нащадка.

Вона підійшла, переступила через білий парканчик і стала так близько, що він бачив лише її очі, ці сірі ясні очі, які не втратили своєї краси і своєї влади над його серцем. Її руки оповили йому шию — і знову його доля поруч, ось вона, її можна торкнутися. Здавалося, він ніколи не покидав її; цей рухливий рот, що притиснувся до його вуст, — це не сон, він так довго жадав його, так довго… Це зовсім інше таїнство, темне, мов земля, воно не має нічого спільного з небесами.

— Меґі, Меґі, — повторював він, зануривши обличчя їй у волосся і міцно обнімаючи; її капелюх впав у траву.

— Здавалося б, яка різниця, еге ж? Ніщо й ніколи не змінюється, — мовила вона із заплющеними очима.

— Так, ніщо не зміняється, — підтвердив він, сам вірячи у свої слова.

— Це Дрогеда, Ральфе. Я колись попереджала тебе, що на Дрогеді ти мій, а не Божий.

— Знаю. Не заперечую. І я приїхав. — Ральф похилив її до трави, і вони лягли. — Чому, Меґі?

— Чому що? — перепитала вона, гладячи йому волосся, вже біліше, аніж у Фіони, але й досі густе, досі прекрасне.

— Чому ти повернулася до Люка. І народила від нього сина? — спитав він ревниво.

Визирнувши зі своїх прозорих сірих вікон, її душа вмить запнула цупкими шторами від нього свої думки.

— Він змусив мене, — люб’язно й заспокійливо відповіла вона. — І то було лише раз. Але я народила Дейна і не жалкую. Дейн вартий того, через що я пройшла, щоби його народити.

— Вибач, я не мав права питати. Бо це ж я підштовхнув тебе до Люка, еге ж?

— Та отож, ти й підштовхнув.

— Дейн — прекрасний хлопець. Він на Люка схожий?

Вона таємничо всміхнулася, зірвала травинку і просунувши руку крізь сорочку, поклала йому на груди.

— Та ні, не дуже. Ніхто з моїх дітей майже не схожий ані на мене, ані на Люка.

— Я люблю їх, бо вони твої.

— Ти як завжди сентиментальний, Ральфе. А тобі личить твій вік, я знала, що личитиме і сподівалася, що матиму можливість побачити це на власні очі. Я знаю тебе тридцять років! А здається, наче тридцять днів.

— Тридцять років? Невже так багато?

— Мені сорок один — так воно і є. — Меґі підвелася на ноги. — Мене офіційно відрядили, щоб я покликала тебе до будинку. Місіс Сміт накриває чудовий чайний стіл на твою честь, а згодом, коли спаде спека, має бути смажена свинина з хрусткою скоринкою.

Він повільно пішов поруч із нею.

— У твого сина сміх точнісінько, як твій, Меґі. І саме його сміх був першим людським звуком, який я почув, коли сьогодні приїхав. Мені здалося, що то ти; я пішов подивитися — але натомість знайшов його.

— Отже, Дейн був першою людиною, яку ти зустрів у Дрогеді.

— Та, мабуть, так.

— Ну, як він тобі, Ральфе? Що можеш про нього сказати? — спитала вона зі жвавою цікавістю.

— Він мені сподобався. Як же Дейн мені не сподобається, коли він — твій син? Але він привабив мене надзвичайно, більше за твою доньку. Я їй теж не сподобався.

— Може, Джастина, й моє дитя, але сучка вона рідкісна. Лаятися я навчилася лише тепер, у зрілому віці, й саме завдяки Джастині. Трохи завдяки тобі. Трохи через Люка. Війну. Дивно, як це все накопичилося.

— Ти дуже змінилася Меґі.

— Невже? — Її ніжний повний рот вигнувся в посмішку. — Мені так не здається, якщо чесно. Вся справа у Великому Північному Заході, це він мене виснажує, злущує з мене нашарування, наче сім покривал із Саломеї. Або як з цибулини, за словами Джастини. Ох і дитина! Ніякої романтики в душі. Я — та сама Меґі, Ральфе, тільки більш оголена.

— Може, й так.

— Зате ти дуже змінився, Ральфе.

— В якому сенсі, моя Меґі?

— Наче статуя на п’єдесталі, яка похитується від кожного подиху вітру, і наче те, що ти бачиш зі своєї висоти, тебе розчаровує.

— І справді, — беззвучно розсміявся він. — Подумати тільки! Колись я мав безрозсудність сказати, що ти звичайнісінька, така, як усі! Забираю ці слова назад. Бо ти — дивовижна і неповторна жінка, Меґі! Одна-єдина!

— А що сталося?

— Не знаю. Може, я виявив, що навіть ідоли Церкви мають глиняні ноги? Може, я справді продався за дешеву юшку? Може, я справді намагаюся втриматися за те, чого не існує? — Ральф зсунув брови, наче відчувши біль. — В цьому, мабуть, і полягає суть проблеми, якщо висловити її двома словами. Я — набір кліше. Який же він старий, прогірклий та скам’янілий, цей світ Ватикану.

— Я завжди була більш реальною, але ти так і не побачив цього.

— Але ж я нічого не міг вдіяти, правду кажу! Я знав, куди мені рухатися, але я не міг. З тобою я був би кращою людиною, хоча й без високої посади. Але я не міг, Меґі. Як мені хочеться, щоб ти це зрозуміла!

Вона ніжно взяла його під руку.

— Мій любий Ральфе! Я все бачу, і все розумію. Кожен із нас має в собі те, через що нездатен переступити, хоч криком кричи від болю. Ми є такими, якими ми є, от і все. Як та древня кельтська легенда про пташину з терновою колючкою в грудях — вона співає пісню свого серця, а потім умирає. Бо не може інакше, бо її до цього одержимо вабить. Ми знаємо, що чинимо хибно, ще до того, як це вчинити, але самоповага та гординя не дають змоги щось змінити, чи не так? Невже ти не розумієш, що кожен співає свою маленьку пісню, будучи переконаним, що це найпрекрасніша пісня з усіх, які чув цей світ. Ми самі створюємо власні тернові колючки і навіть не думаємо зупинитися і замислитися про наслідки. Все, що ми можемо, — це страждати від болю і запевняти себе, що він був того вартий.

— Ось цього я й не розумію. Навіщо біль? — Він поглянув на її руку, яка ніжно торкалася його і водночас завдавала нестерпного болю. — Чому біль, Меґі?

— А ти Бога спитай, Ральфе, — відказала Меґі. — Біль — це в Його віданні, хіба ж ні? Він створив нас такими, якими ми є. Він створив увесь світ. Отже, це Він створив і біль.

* * *

Боб, Джек, Джимс та Петсі зібралися на вечерю, бо то була субота. Наступного дня отець Ветті мав відслужити месу, але Боб йому зателефонував і попередив, що на фермі нікого не буде. Така собі безневинна брехня, щоби зберегти анонімність приїзду кардинала Ральфа. П’ятеро хлопців Клірі тепер ще більш схожі на Педді, старші, повільніші у розмові, надійні й витривалі, як земля. А як вони Дейна любили! Очей, здавалося, з нього не зводили, навіть проводжали його до кімнати, коли той ішов спати. Авжеж вони дочекатися не могли того дня, коли він приєднається до них, щоб разом господарювати на Дрогеді.

Кардинал Ральф виявив-таки причину ворожого ставлення Джастини до себе. Річ у тім, що він сподобався Дейну, хлопець ловив кожне його слово, постійно крутився біля нього — і Джастину банально замучили ревнощі.

Коли діти пішли нагору спати, він окинув поглядом тих, хто лишився: братів, Меґі та Фіону.

— Фі, відірвися на хвилину від свого столу, — сказав кардинал. — Іди сідай із нами. Я хочу з усіма вами поговорити.

Вона й досі трималася добре і не втратила постави, от тільки груди обвисли і в талії трохи погладшала, та й то скоріше через вік, а не через надмір ваги. Вона мовчки сіла напроти кардинала в кремове крісло поруч із Меґі, а брати примостилися на кам’яній лавці неподалік.

— Це стосується Френка, — почав він.

Ім’я немов зависло, резонуючи у повітрі, таке далеке, майже забуте.

— Про Френка? — стримано спитала Фіона. — А що?

Меґі відклала в’язання і поглянула на матір, а потім — на кардинала Ральфа.

— Розкажи нам, Ральфе, — швидко мовила вона, побоюючись, що материного самовладання надовго не вистачить.

— Френк відбув майже тридцятирічний термін ув’язнення, ви знаєте це? — спитав кардинал. — Мені відомо, що мої люди тримали вас у курсі, хоча я попрохав їх не засмучувати вас без крайньої потреби. Я щиро вірю, що ані Френку, ані вам не стало б легше, якби ви дізналися про болісні подробиці його самотності та відчаю, бо ніхто з нас нічим не зміг би йому допомогти. Наскільки я знаю, його випустили б на волю багато років тому, якби не його погана репутація через схильність до насильства та через психічну неврівноваженість у перші роки у в’язниці міста Гульберн. Навіть під час війни, коли багатьох в’язнів відпустили служити в армії, бідолашному Френку відмовили.

Фіона відірвала руки від обличчя.

— Це все його норов, — мовила вона без натяку на емоції в голосі.

Здавалося, кардиналу було важко добирати правильні слова; і поки він намацував їх, вся родина споглядала його зі змішаними почуттями жаху й надії, хоча не за добробут Френка вони турбувалися.

— Ви, мабуть, страшенно здивуєтеся, дізнавшись, навіщо я приїхав до Австралії через стільки років, — нарешті сказав кардинал Ральф, не дивлячись на Меґі. — Я не завжди думав про ваші життя, і я це усвідомлюю. Спочатку я думав про себе і ставив себе на перше місце. А коли Його Святість винагородив мої труди на благо Церкви кардинальською мантією, я поставив собі питання: а чи зможу я зробити для родини Клірі щось таке, що засвідчило б мою повагу до них і турботу. — Він глибоко вдихнув і поглянув на Фіону, а не на Меґі. — Я приїхав до Австралії, щоб подивитися, чи можна щось зробити для Френка. Пам’ятаєш, Фіоно, нашу розмову після загибелі Педді та Стю? Двадцять років пройшло, а я й досі не можу забути вираз твоїх очей. Немов вся жвавість, все бажання жити покинули тебе.

— Так, — різко мовив Боб, прикипівши поглядом до матері. — Саме так воно й було.

— Френка звільняють під слово честі, — сказав кардинал. — Це єдине, що я міг зробити, аби продемонструвати, що я й справді про вас турбуюся.

Якщо кардинал очікував, що давно згаслі очі Фіони раптом спалахнуть яскравим світлом життя, то на нього чекало сильне розчарування: спочатку в них замерехтів слабенький вогник, якому тягар прожитих років не дав би розгорітися в повну силу. Але в очах її синів він побачив справжню силу цього вогню і відчув корисність і потрібність свого покликання так, як не відчував його відтоді, коли спілкувався з молодим німецьким солдатом із незвичним ім’ям.

— Дякую, — тільки й сказала Фіона.

— Ви покличете його сюди, на Дрогеду? — спитав він чоловіків Клірі.

— Це його домівка, тут йому місце, — стисло відповів Боб.

Усі схвально закивали головами, окрім Фіони, яка, здавалося,зациклилася на якомусь своєму видінні.

— Він уже не той, колишній Френк, — лагідно говорив далі кардинал Ральф. — Перш ніж їхати сюди, я відвідав його в тюрмі й сповістив йому новину, і мені довелося сказати, що увесь цей час на Дрогеді знали, що з ними сталося і де він є. Якщо я скажу вам, що він сприйняв це досить спокійно, то це дасть вам декотре уявлення про те, настільки він змінився. І він був просто… вдячний. Сказав, що жде не діждеться знову зустрітися з родиною, а особливо — з Фіоною.

— А коли його випускають? — спитав Боб, прокашлявшись і таким чином даючи матері час оговтатися, бо вона ще не поборола страх перед тим, що може трапитися, коли повернеться Френк.

— За тиждень-два. Він приїде нічним поштовим потягом. Я хотів відправити його літаком, але він сказав, що волів би приїхати потягом.

— Ми з Петсі зустрінемо його, — радо запропонував Джимс, але враз осунувся. — Ой, ні! Ми ж не знаємо, який він!

— Ні, — озвалася Фіона. — Я сама його зустріну. Я ще зможу з’їздити сама на авто до Джилі.

— Мама має рацію, — твердо мовила Меґі, випереджаючи хор заперечень від братів. — Нехай мама сама його зустріне. їй першою належить із ним побачитися. Це її право.

— Ну, досить, мені треба роботу робити, — хрипко мовила Фіона і рушила до свого столика.

Всі п’ятеро братів підвелися, як один.

— Та й нам, мабуть, вже пора спати, — сказав Боб, нарочито позіхаючи. Він сором’язливо всміхнувся кардиналу Ральфу. — Як у давнину, коли ви служили ранками месу.

Меґі згорнула в’язання, відклала його і підвелася.

— Тоді і я скажу «добраніч», Ральфе.

— Добраніч, Меґі. — Він провів її поглядом, коли вона виходила з кімнати, а потім обернувся до зсутуленої спини Фіони. — Добраніч, Фіоно.

— Прошу? Ти щось сказав?

— Добраніч, кажу.

— Ой, добраніч, Ральфе.

Йому не хотілося йти нагору так швидко після Меґі.

— Піду, мабуть, погуляю перед сном. Знаєш, що, Фі?

— Ні, не знаю, — відказала вона байдужим голосом.

— Ти мене й на секунду не обдуриш.

Вона пирснула від сміху, і звук вийшов якийсь химерний.

— Та невже? А я гадала, що можу.

Пізня ніч, і зорі. Південні зорі, що вічно мандрують небесами. Він назавжди втратив із ними зв’язок, хоча вони нікуди не поділися, вони й досі тут, надто далекі, щоб зігріти, надто відсторонені й байдужі, щоби втішити. Вони ближче до Бога, котрий між ними немов слабенький, ледь помітний серпанок. Ральф довго стояв, вдивляючись у зоряне небо, прислухаючись до вітру в деревах і всміхаючись.

Не маючи охоти зустрічатися з Фі, він піднявся сходами на дальньому кінці будинку; лампа над її столом і досі горіла, і йому було видно її силует — Фіона працювала. Бідолашна Фіона. Як їй, мабуть, страшно лягати в постіль! Хоча, коли з’явиться Френк, це буде легше. Можливо.

Верхній майданчик сходів зустрів його щільною стіною тиші; на вузенькому коридорному столику стояла кришталева лампа, кидаючи довкола тьмяне світло для комфорту тих, кому вночі здумається вийти; вона мерехтіла під легеньким вітерцем, який поколихував штори на сусідньому вікні. Він пройшов повз неї, нечутно ступаючи м’яким килимом.

З широко розчинених дверей спальні Меґі линуло світло, а самі двері на якусь мить затулили від нього світло коридорної лампи; він зайшов, зачинив за собою її двері й повернув ключ. Меґі, накинувши широкий халат, сиділа у кріслі біля вікна, що виходило на поглинуте темрявою пасовисько Гоум Педдок; повернувши голову, вона мовчки дивилася, як Ральф підійшов до ліжка і сів скраю. Меґі повільно піднялася і підійшла до нього.

— Давай допоможу тобі зняти чоботи. Саме тому я й не ношу черевики чи чоботи з високими халявами: не можу їх зняти без спеціального важеля, а важіль руйнує добре взуття.

— А ти навмисне вдягла такий халат, Меґі?

— Це ти про трояндовий попіл? — усміхнулася вона. — Це завжди був мій улюблений колір. Річ у тім, що він пасує до мого волосся.

Він виставив одну ногу, і вона стягнула з неї чобіт, а потім виставив другу.

— Ти й не сумнівалася, що я прийду до тебе, Меґі?

— Я ж казала тобі. На Дрогеді ти мій. Якби ти не прийшов до мене, то я прийшла б до тебе сама, можеш навіть не сумніватися.

Вона стягнула йому через голову сорочку і на мить із пронизливою чуттєвістю затримала руку на його голій спині, потім пішла до лампи і прикрутила її, а Ральф тим часом розвішав свої речі на спинці стільця. Потім він почув шерхіт — то вона скинула свій халат. «Завтра вранці я служитиму месу. Але то буде завтра вранці, коли магія минеться. А тепер ніч, і Меґі. Я так хотів її. Завжди. Вона теж, як святе причастя».

* * *

— А я гадав, що ви будете в червоній сутані! — розчаровано мовив Дейн.

— Інколи я вдягаю її, Дейне, але лише в стінах палацу. За його межами я ношу чорну сутану з червоним поясом, як і тепер.

— А ви й справді маєте палац?

— Так.

— І там повно люстр?

— Так, але Дрогеда має їх не менше.

— Ой, яка там Дрогеда! — з відразою сказав Дейн. — Не сумніваюся, що наші крихітні порівняно з вашими. Хотілося б побачити ваш палац і вас у червоній сутані.

Кардинал Ральф усміхнувся.

— Хтозна, Дейне! Може, одного дня й побачиш.

У глибині хлопчикових очей завжди ховався дивовижний вираз якоїсь задумливої відчуженості. Коли Дейн прийшов на месу, кардинал Ральф помітив, що цей вираз посилився, став помітнішим, але він не впізнав його, хоча й відчув, що вже десь бачив таке. Бо жоден чоловік не бачить себе у дзеркалі таким, яким він є насправді. І жодна жінка.

* * *

Людді та Енн Мюллери мали приїхати на Різдво, як робили це щороку. Великий будинок повнився безтурботними людьми, які збиралися відзначити найкраще Різдво за багато років; Мінні та Кет працювали, невлад поспівуючи, і місіс Сміт безперервно всміхалася, від чого її пухкеньке личко висіювалося зморщечками; Меґі без нарікань віддала Дейна під опіку кардинала Ральфа, навіть Фіона мала щасливіший вигляд і не так часто прилипала до свого столу. Чоловіки хапалися за кожну можливість повернутися на вечір додому, бо після пізньої вечері вітальня гуділа розмовами, а місіс Сміт призвичаїлася готувати закуску на сон грядущий — грінки з розтопленим сиром, гарячі здобні булочки з маслом та коржики з ізюмом. Кардинал Ральф запротестував, що від такої кількості смачної їжі він погладшає, але після трьох днів перебування на дрогедському повітрі, спілкування з дрогедськими мешканцями та споживання дрогедських харчів він, здавалося, таки позбувся тієї худорлявості й виснаженого вигляду, який мав, коли приїхав сюди.

Четвертий день видався надзвичайно спекотним. Кардинал Ральф поїхав із Дейном загнати отару овець, похмура Джастина залишилася сама в хижці серед перцевих дерев, а Меґі вилежувалася на плетеній канапці з подушками на веранді. Її тіло наситилося і розслаблено обм’якло; вона почувалася щасливою. Жінка може прекрасно жити без цього роками, але коли це траплялося з єдиним коханим чоловіком — це вдвічі приємніше. Коли вона бувала з Ральфом, оживала кожна часточка її єства, окрім тієї, яка належала Дейну; а коли вона бувала з Дейном, оживала кожна часточка її єства, окрім тієї, що належала Ральфу. І лише тоді, коли вони були побіля неї одночасно, як тепер, вона почувалася абсолютно щасливою. Що й не дивно: Дейн був її сином, а Ральф був її чоловіком.

Однак була одна обставина, що затьмарювала її щастя: Ральф так і не здогадався. Тому вона вперто мовчала про свою таємницю. Якщо він сам цього не побачив, то навіщо про це казати? Бо що він такого зробив, щоб заробити право на це знання? Те, що Ральф хоч на мить повірив, що вона з власної волі могла повернутися до Люка, стало останньою краплею. Він не заслуговував на те, щоб йому про це розповісти, якщо так погано про неї подумав. Інколи вона відчувала на собі холодний іронічний погляд Фіони, але, як нічого не було, так само холодно й іронічно дивилася на неї у відповідь. Фі зрозуміла, вона все зрозуміла, в цьому сумніву не було. Зрозуміла прихований гнів на Ральфа, обурення і бажання відомстити за довгі роки самотності. Ганявся за прекрасними, але ілюзорними веселками — ось чим займався Ральф де Брикасар, тож із якого дива вона даруватиме йому найпрекраснішу веселку у світі — свого сина? Нехай залишається сам. Нехай страждає, так і не дізнавшись.

Задзвонив телефон — міжміський дзвінок; Меґі спочатку слухала, лежачи на канапці, а потім, здогадавшись, що Фіони поблизу немає, неохоче підвелася і взяла слухавку.

— Місіс Фіону Клірі, будь ласка, — сказав чоловічий голос.

Меґі гукнула Фіону, та підійшла й взяла слухавку.

— Фіона Клірі слухає, — сказала вона, а потім замовкла, слухаючи, і її обличчя поступово змінилося й пополотніло так, як і у дні після загибелі Педді та Стюарта. Воно зібгалося і стало нещасним. — Дякую, — відповіла вона і поклала слухавку.

— Що таке, мамо?

— Френка випустили з в’язниці. Він прибуде сьогодні вечірнім поштовим потягом. — Поглянувши на годинника, вона додала: — Треба поспішати, вже кілька хвилин на другу.

— Дозволь мені поїхати з тобою, — запропонувала Меґі. Її сповнило щастям, і вона не помітила материного розчарування, лише відчула, що ця зустріч не стане для Фіони безхмарно-радісною.

— Ні, Меґі, все буде гаразд, я впораюся. Потурбуйся, щоб тут все було нормально, і затримай вечерю до мого повернення.

— Хіба ж це не прекрасно, мамо? Френк повертається додому на Різдво!

— Так, — сказала Фіона. — І справді прекрасно.

* * *

В ці дні ніхто не подорожував поштовим поїздом, якщо була можливість летіти літаком, тому коли поштовик відчмихав від Сіднея до Джилі шістсот миль, висадивши по маленьких містечках купу пасажирів (більшість яких їхали другим класом), йому залишалося позбутися невеличкої жменьки подорожніх.

Начальник станції кивком голови привітався з місіс Фіоною Клірі, але навіть і думки не мав про те, щоб почати з нею розмову. Він провів її поглядом, поки вона спускалася дерев’яним місточком, що вивищувався над коліями, і залишив її самотньо й непорушно стояти на платформі. «Ти диви яка стильна підстаркувата дівка, — подумав він, — сучасне плаття й капелюх, туфлі на високих підборах. І досі гарна фігура, та й зморщок на лиці небагато для такого віку; одразу видно, що дружини заможних тваринників живуть, як у Бога за пазухою».

Тому зовнішньо Френк упізнав матір швидше, аніж вона його, хоча серце безпомилково вказало їй на сина. Йому було п’ятдесят два роки, і за час відсутності він із молодика перетворився на зрілого чоловіка. Чоловік, що стояв на станційній платформі в променях призахідного сонця, був худий, мов примара, і страшенно блідий. Коротко стрижений, невисокий на зріст, у безформному одязі, що висів на фігурі, але не міг приховати чималу силу, він стояв, а його красиві руки міцно стискали криси сірої повстяної шляпи. Френк не горбився, на вигляд був не хворий, він просто стояв, безпорадно мнучи в руках отого капелюха, і начебто не чекав, що хтось зустрічатиме його, бо не знав, що робити далі.

Тримаючи себе в руках, Фіона швидко пройшла платформою.

— Привіт, Френку, — сказала вона.

Він підняв очі, що колись спалахували вогнем, а тепер дивилися на неї з обличчя чоловіка, що помітно постарів. То були не Френкові очі. Якісь виснажені, сповнені терплячості й страшенної втоми. Та коли вони увібрали в себе постать Фіони, в них з’явився надзвичайний вираз, то був вираз умирущого — пораненого й безпорадного, який благав допомоги.

— Ой, Френку! — скрикнула вона і, обійнявши його, стала чукикати його голову на своєму плечі. — Все нормально, все гаразд, — лагідно проспівала вона, а потім іще раз ніжно повторила: — Усе гаразд.

* * *

Спочатку він мовчки сидів у авто, але коли «ролс-ройс» вибрався з міста і набрав швидкість, Френк виявив цікавість до світу довкола і визирнув у вікно.

— Все точнісінько таке, як і було, — прошепотів він.

— Ще б пак. Час у цих краях не летить, а повзе.

Гуркочучи на дошках, вони переїхали дерев’яний місток над тоненьким багнистим рівчаком, вздовж якого росли плакучі верби; дно здебільшого пересохло, оголивши сплутане коріння, пересипане гравієм, де-не-де в ньому стояли коричневі від багнюки калюжі, а на кам’янистих пустирях повсюди росли евкаліпти.

— Барвон, — мовив Френк. — Ніколи не сподівався побачити його знову.

Позаду них здійнялася хмара куряви; вони помчали шляхом прямим, наче чітка лінія в шкільному зошиті, прокреслена величезною трав’янистою рівниною, де не було видно дерев.

— Це новий шлях, мамо? — Здавалося, він відчайдушно намагається зав’язати розмову, щоб надати ситуації природності й невимушеності.

— Так, дорогу проклали навпростець від Джилі до Мільпарінки щойно скінчилася війна.

— Могли б її хоч трохи смолою обробити, щоб не залишати ту остогидлу пилюку.

— А навіщо? Ми вже звикли ковтати пилюку, а уяви, скільки грошей пішло б на полотно достатньо міцне, щоб витримувати дощі й багнюку! Цей шлях прямий, як стріла, його регулярно розрівнюють грейдером, до того ж він скоротив тринадцять із наших двадцяти семи воріт. Між Джилі та Дрогедою лишилося тільки чотирнадцять, і постривай трохи — невдовзі ти побачиш, що ми з ними зробили, Френку. Не треба відчиняти і зачиняти ворота.

«Роле» підкотився по апарелі до сталевих воріт, і ті неохоче піднялися; щойно авто проїхало під ними і здолало кілька ярдів дороги, як вони знову опустилися.

— Чудеса, та й годі!

— Ми були першою тутешньою фермою, котра встановила автоматичні звідні ворота — але тільки між дорогою на Мільпарінку та господарством, ясна річ. Ворота між вигонами так само треба відчиняти й зачиняти вручну.

— Тому, хто вигадав їх, напевне, доводилося відчиняти й зачиняти ворота мільйон разів, однозначно, — весело вишкірився Френк; це була перша ознака доброго настрою, яку він виявив.

Але потім він замовк, тож його мати зосередилася на дорозі; вона не поспішала підштовхувати його до розмови. Коли вони проїхали в останні ворота й опинилися на пасовиську Гоум Педдок, Френк аж охнув.

— Я й забув, як тут красиво, — сказав він.

— Це наша домівка, — відповіла Фіона, — тому ми стараємося доглядати за нею.

Вона підігнала «ролс» до гаража і рушила разом із Френком до великого будинку.

— Де хочеш зупинитися — у великому будинку, чи у будиночку для гостей, який увесь буде у твоєму розпорядженні? — спитала мати.

— Я вибираю гостьовий будиночок, дякую. — Виснажені очі Френка завмерли на її обличчі. — Буде приємно пожити окремо від людей, — пояснив він. Це був єдиний натяк на умови в тюрмі, який він зробив за увесь час.

— Я теж гадаю, що там тобі буде краще, — погодилася Фіона, проводячи Френка до вітальні. — Великий будинок тепер повен по вінця — там і кардинал, і Дейн із Джастиною приїхали на канікули, а післязавтра на різдвяні свята до нас приїдуть Людді та Енн Мюллери. — Смикнувши сигнальну мотузку, щоб принесли чаю, Фіона швидко обійшла кімнату й запалила гасові лампи.

— Людді та Енн Мюллери? — спитав він.

Мати на мить кинула викручувати гніт і поглянула на нього.

— То було дуже давно, Френку. Мюллери — добрі приятелі Меґі. — Відрегулювавши лампу, Фіона сіла в крісло. — За годину вечеря, але спочатку поп’ємо чаю. Хочу змити з горла дорожню пилюку.

Френк боязко всівся скраєчку отоманки, оббитої кремовим шовком, і з побожним захватом оглянув кімнату.

— Тут все так змінилося з часів тітоньки Мері!

Фіона всміхнулася.

— Ще б пак, — відповіла вона.

Увійшла Меґі, й Френк збагнув, що усвідомити той факт, що його сестра стала дорослою жінкою, важче, аніж те, що його мати постаріла. Коли Меґі обнімала й цілувала брата, він відвертав обличчя, аж зіщулився у своєму мішкуватому піджаку і благально поглядав через плече сестри на матір, а та сиділа мовчки і дивилася на нього, й очі її промовляли: то нічого, невдовзі ти призвичаїшся і ставитимешся до цього нормально, просто на все потрібен час. Через хвилину, поки він намагався придумати, що ж сказати цій незнайомці, увійшла донька Меґі — висока худорлява дівчина зі світлими очима; вона манірно сіла, поклавши великі руки на складки свого плаття, й уважно поглянула спочатку на матір, а потім — на нього. Увійшов син Меґі з кардиналом і всівся на підлозі біля сестри — вродливий, спокійний і якийсь відсторонений хлопчина.

— Френку, це чудово, що ти приїхав, — сказав кардинал Ральф, потиснувши йому руку, а потім повернувся до Фіони і запитально підняв ліву брову. — Чашка чаю? Прекрасна ідея.

Чоловіки Клірі увійшли до кімнати всі разом, і атмосфера відразу ж стала напруженою, бо вони й не думали пробачати його. Френк знав чому — він завдав болю їхній матері. Але він не знав, що сказати їм, щоб вони хоч трохи його зрозуміли, не міг він розповісти їм про свій біль та самотність, не міг благати у них прощення. Єдиною людиною, яка мала для нього значення, була мати, а вона ніколи не вважала, що має щось прощати йому.

Вечір тримався завдяки кардиналу, який вів розмову за столом, а потім у вітальні, з невимушеністю дипломата говорячи про те й се і навмисне намагаючись залучити Френка до спілкування.

— Бобе, все я хотів у тебе спитати — куди поділися кролі? — поцікавився кардинал. — Я бачив тисячі нір, але не бачив жодного кролика.

— Вони всі повиздихали, — відповів Боб.

— Повиздихали?

— Так, від якоїсь хвороби, що зветься міксоматоз. Через кролів та багаторічну засуху на 1947 рік Австралії як головному виробнику вовни мало не настав гаплик. Ми були у відчаї, — сказав Боб, радо підхоплюючи цю тему і вдячний кардиналу за можливість обговорювати щось таке, що виключить із розмови Френка.

Та раптом Френк мимоволі розчарував свого найближчого за віком брата, втрутившись у розмову своїм коментарем.

— Я знав, що було погано, але щоб так! — зауважив він і відкинувся на спинку крісла, сподіваючись, що задовольнив кардинала своїм крихітним внеском у розмову.

— А я й не перебільшую, повір мені! — в’їдливо і різко відказав Боб. Звідки ж Френку це знати?

— А що конкретно сталося? — швидко докинув кардинал.

— Позаминулого року Науково-промислова дослідницька організація Співдружності започаткувала у Вікторії експериментальну програму з інфікування кролів вірусом, який вивели їхні науковці. Не знаю, що таке вірус, знаю лише, що це такий собі мікроб. Як би там не було, його назвали вірусом міксоматозу. Спершу здавалося, що він поширюється недостатньо швидко, хоча ті кролі, які його підхопили, всі повмирали. Та через рік після експериментального зараження він почав ширитися, немов пожежа в сухій траві, гадають, що завдяки комарам, але кажуть також, що і завдяки сафлоровим будякам. Відтоді вухаті почали мерти мільйонами і невдовзі геть щезли. Інколи ще можна побачити жменьку хворих кролів із великими шишаками по всій пиці — вкрай огидні створіння, між іншим. Але то була прекрасна робота, Ральфе, правду кажу. Ніщо більше не може заразитися міксоматозом, навіть найближчі родичі. Тому завдяки отим хлопцям із науково-промислової організації кроляча чума нам більше не загрожує.

Кардинал Ральф уважно поглянув на Френка.

— Ти ж розумієш, про що йдеться, Френку?

Бідолашний Френк похитав головою, відчайдушно бажаючи, щоб всі дали йому спокій і змогу стати маленьким і непомітним.

— Йдеться про широкомасштабну біологічну війну. Цікаво, чи знає решта світу, що ось тут, в Австралії в період між 1949 та 1952 роками велася вірусна війна проти популяції, яка нараховувала трильйони трильйонів і скінчилася повним її знищенням? Отак! Бачите, як легко це можна зробити? Можна викинути на смітник атомні та водневі бомби, вони більше не потрібні. Знаю, це треба було зробити, це було необхідно, і це, мабуть, є найменш відоме у світі велике наукове досягнення. Та стає страшно.

Дейн уважно слідкував за розмовою.

— Біологічна війна? Ніколи про таку не чув. А що це таке, Ральфе?

— Це нові слова, Дейне, але я дипломат Ватикану і, на жаль, маю постійно бути в курсі таких негарних слів, як «біологічна війна». У двох словах — цей термін означає міксоматоз. Виведення мікроба, котрий цілеспрямовано вбиває або калічить лише якийсь один вид живих істот.

Дейн мимовільно перехрестився і прихилився спиною до колін Ральфа де Брикасара.

— Треба помолитися, щоб такого не було, еге ж?

Кардинал поглянув на русяву голову хлопця і всміхнувся.

* * *

Френку вдалося таки призвичаїтися до життя на Дрогеді, й це сталося виключно завдяки Фіоні, яка, долаючи жорсткий опір чоловіків Клірі, поводилася так, наче Френк ненадовго кудись від’їздив і ніколи не накликав ганьбу на родину, ніколи не завдавав болю своїй матері. Тихо й непомітно прилаштувала вона його в нішу, яку він, здавалося, і сам був радий зайняти, подалі від решти своїх братів. Вона не спонукала Френка знову бути бадьорим і жвавим. Бо він давно не був таким — це вона помітила, щойно побачивши його на платформі в Джилі. Це поглинуло тюремне життя, природу якого він не бажав із нею обговорювати. Максимум, що вона могла зробити для нього — дати можливість почуватися щасливішим, і найкращим шляхом до цього було намагання сприймати нинішнього Френка як Френка колишнього.

Питання про його роботу на пасовиськах не стояло взагалі, бо брати його не бажали там бачити, та він і сам не хотів вести життя, яким завжди гидував. Йому подобалося споглядати, як ростуть рослини, тож Фіона прилаштувала Френка на непильну роботу в фермерському саду — і дала йому спокій. Поступово чоловіки Клірі призвичаїлися до того, що Френк повернувся, поступово усвідомили, що загрози їхньому благополуччю, яку колись становив Френк, більше не існує.

Ніщо й ніколи не могло вплинути на те, що відчувала до нього їхня мати, ці почуття залишалися незмінними, незалежно від того, де він був — у тюрмі чи на фермі. Найважливішим було те, що, як їм здавалося, його присутність на Дрогеді робила Фіону щасливою. Френк не намагався втручатися в їхнє життя, для них він був таким, як і завжди, — не більше й не менше.

Однак Фіоні було мало радощів від того, що Френк повернувся додому, та й із якого дива могло бути інакше? Бачити його щодня було їй так само болісно й сумно, як і не бачити зовсім. Яке то страшне горе — дивитися на скалічене життя скаліченого чоловіка. Того, хто був її улюбленим сином і зазнав стільки болю, що їй і уявити важко.

Френк був із родиною близько півроку, коли одного дня Меґі увійшла до вітальні й застала там матір; та сиділа і дивилася у великі вікна на Френка, який підстригав на під’їзній алеї великий кущ троянд. Фіона повернула до неї голову, і щось у її спокійному обличчі змусило Меґі скинути руки і вхопитися за серце.

— Ой, мамо! — розпачливо мовила вона.

Фіона поглянула на неї, похитала головою і посміхнулася.

— Та все нормально, Меґі, — сказала вона. — Це не має значення.

— Якби ж то я могла хоч чим-небудь зарадити!

— Можеш. Живи, як жила раніше. Я вдячна тобі. Ти стала моєю спільницею.

ЧАСТИНА ШОСТА

1954–1965, Дейн

17

— Так от, — сказала Джастина матері. — Я вирішила, чим буду займатися.

— А я гадала, що ти вже давно вирішила. Факультет мистецтв у Сіднейському університеті, хіба ні?

— О, та то я відволікала маневром, щоб створити у тебе фальшиве відчуття безпеки, поки я вибудовувала свої справжні плани. Але тепер, коли все вирішено, можу поділитися ними з тобою.

Меґі відірвала голову від свого заняття — вона формочками для печива вирізала із тіста ялинки: місіс Сміт захворіла, і вони підміняли її на кухні. Мати поглянула на дочку нетерплячим, роздратованим і безпорадним поглядом. Хіба ж можна хоч якось вплинути на таку людину, як Джастина? Навіть якби вона заявила, що завтра вирушає до Сіднея на курси повій, її не зупинити. Люба, страхітлива Джастина, цариця, сила безжалісна й невмолима, наче багатотонна вантажівка!

— Кажи, я вся — увага, — мовила Меґі й знову заходилася вирізати з тіста ялинки.

— Я вирішила стати акторкою.

— Ким?

— Акторкою.

— Господи милосердний! — Ялинки знову довелося облишити. — Послухай мене, Джастино, я не хочу обламувати тебе і псувати тобі настрій, не хочу ображати тебе, але невже ти гадаєш, що маєш… ну… відповідні фізичні дані для того, щоби стати акторкою?

— Ой, мамо, та що ти кажеш! — презирливо пирхнула Джастина. — Я збираюся стати не якоюсь там зіркою кіноекрану, а акторкою! Я не хочу вихляти стегнами, виставляти свої цицьки і надувати пухкі вологі губки! Я хочу грати на сцені. — Вона взялася накладати обрізані від жиру шматки яловичини в діжку для соління. — Я маю достатньо грошей для життя, коли навчатимуся на курсах, які я оберу, хіба ж ні?

— Так, маєш. Завдяки кардиналу де Брикасару.

— Тоді ми про все домовилися. Я вивчатиму акторське мистецтво в Альберта Джонса в театрі «Каллоден», і я вже написала листа до Королівської академії драматичного мистецтва в Лондоні з проханням внести мене до списку кандидатів.

— А ти впевнена, що добре подумала, Джассі?

— Абсолютно впевнена. Бо давно цього хотіла. — Поклавши останній шматок скривавленої яловичини в солоний розчин, Джастина грюкнула лядою діжки. — Ось так! Сподіваюся, що більше ніколи в житті я не побачу жодного шматка солонини!

Меґі подала їй деко з печивом.

— Постав оце в духовку, добре? На чотириста градусів. Мушу сказати, що я здивована. Взагалі-то, дівчатка, які хочуть стати актрисами, постійно грають якусь роль, когось із себе видаючи, а ти весь час грала лише одну роль — свою. Ти грала себе.

— Ой, мамо, знову ти за своє — плутаєш фільмових зірок з актрисами. Ти безнадійна, чесне слово.

— А хіба фільмові зірки не актриси?

— Так, але найнижчого ґатунку. Звісно, якщо вони спочатку не виступали на сцені. Тобто навіть Лоуренс Олів’є інколи знімається в фільмах.

На туалетному столику Джастини стояло фото Лоуренса Олів’є з його автографом; колись Меґі вважала це суто дівчачою закоханістю, хоча тоді подумки відмітила, що Джастина принаймні має непоганий смак. Бо зазвичай подруги, яких вона інколи привозила з собою додому на кілька днів, як найдорожчий скарб плекали фотографії Теба Гантера та Рорі Колхауна.

— Не розумію, — похитала головою Меґі. — Актриса!

Джастина стенула плечима.

— А де ж іще я зможу верещати, волати й завивати, як не на сцені? Мені не дозволялося цього робити ані тут, ані у школі, ані будь-де! А мені подобається волати, верещати й завивати, чорт забирай!

— Але ж тобі так добре вдається образотворче мистецтво, Джассі! Чому б тобі не стати художницею? — не здавалася Меґі.

Джастина відвернулася від величезної газової плити і постукала пальцем по балону.

— Треба сказати кухонним робітникам, щоб замінили балон, бо там уже мало газу. Хоча, гадаю, на сьогодні вистачить. — У її світлих очах промайнула жалість, коли вона поглянула на Меґі. — Ти така непрактична, мамо. Хоча вважається, що саме діти не переймаються практичними аспектами своєї майбутньої кар’єри. Тож дозволь мені пояснити ось що: я не збираюся померти з голоду під парканом, а прославитися — після смерті. Мені хочеться хоч трохи викупатися у власній славі, доки я жива, ще й добряче заробляти. Тому я малюватиму для душі, а акторським ремеслом зароблятиму собі на життя. Як тобі така ідея?

— Та ти ж маєш дохід із Дрогеди, Джассі, — розпачливо мовила Меґі, порушуючи дану самій собі обітницю мовчати, щоб там не було. — Ти ніколи не дійдеш до того, що помиратимеш із голоду під парканом. Тому, якщо ти малюватимеш, це добре. Малювання тобі вдається.

Джастина пожвавилася, зацікавившись.

— А скільки я маю на рахунку, мамо?

— Достатньо для того, щоб усе життя не працювати, якщо, звісно, ти цього захочеш.

— Господи, як же це нудно! Я скінчу тим, що безперервно висітиму на телефоні або гратиму в бридж; принаймні саме цим і займаються більшість матерів моїх шкільних подруг. Я збираюся жити в Сіднеї, а не на Дрогеді. Бо Сідней подобається мені набагато більше за нашу ферму. — В її очах блиснув вогник надії. — А чи достатньо я маю грошей, щоб вивести моє ластовиння отим новітнім електричним методом?

— Ще б пак. Звісно, що маєш. Але навіщо тобі це?

— Бо в такому разі можна буде нарешті роздивитися моє обличчя — ось навіщо.

— Здається, хтось мене щойно запевняв, що зовнішність для актриси — не головне?

— Не будьмо про це, мамо, тут і так все зрозуміло — раз і назавжди. Моє ластовиння завдає мені багато неприємностей і болю.

— Ти впевнена, що не хочеш бути художницею?

— Абсолютно впевнена. — Вона зробила маленьке танцювальне па. — Я гратиму в театрі, місіс Вортінґтон![12]

— А як же ж ти примудрилася потрапити до театру «Каллоден»?

— Я пройшла співбесіду.

— І вони тебе прийняли?!

— Ваша віра у власну доньку зворушує, шановна мамо. Ясна річ, вони мене прийняли! Ти ж знаєш, що я найкраща! І одного дня стану надзвичайно знаменитою.

Меґі вилила зелений харчовий барвник у миску з рідкою глазур’ю і заходилася кропити спечені ялинки.

— А це для тебе так важливо, Джастино? Ну, я маю на увазі успіх та славу.

— Аякже. — Вона всипала цукор у миску на масло, але воно розтопилося на рідке — попри те, що звичайну дров’яну плиту замінили газовою, в кухні було дуже жарко. — Моє бажання прославитися тверде, мов криця.

— А заміж ти не хочеш?

Джастина гидливо поморщилася.

— Та ні за що у світі, чорт забирай! Змарнувати своє життя, витираючи сопливі носи та перучи засрані пелюшки?! Низько вклонятися якомусь телепню, котрий і мізинця мого не вартий, хоча щиро вважає себе кращим за мене? Хо-хо-хо! Розсмішила! Хто завгодно, тільки не я!

— Як же ти мене дістала! Звідки ти набралася цих виразів?

Джастина почала швидко і вправно, однією рукою, розбивати яйця в миску.

— У моєму коледжі для вихованих та благочестивих дівиць, де ж іще? — Взявши спеціальний маленький віночок, вона заходилася немилосердно збивати яйця. — Насправді, ми досить пристойні дівчата. Надзвичайно культурні. Бо не кожна дурну-вато-язиката дівчина-підліток зможе оцінити всю витонченість ось такого, наприклад, латинського лимерика:

Якось римлянин з Вінідію,

Сорочку вдягнув із іридію;

Всі йому — дивний жест!

А він каже: Id est

Bonum sanguinem praesidium.

Меґі скривила губи.

— Соромно демонструвати своє невігластво, але що ж відповів отой римлянин?

— Сказав, що то до біса міцна одежина!

— І все? А я гадала, що буде щось набагато гірше, якась непристойність. Ти мене дивуєш. Але повернімося, моя розумнице, до теми, з якої ти так елегантно з’їхала. Чим тобі не подобається заміжжя?

Джастина пирхнула й іронічно розсміялася, імітуючи в цьому свою бабусю, яка зрідка вдавалася до такого полемічного прийому.

— Мамо, ну ти молодець, їй-богу! Таке спитала — хоч стій, хоч падай.

Меґі відчула приплив крові, й поглянула на тацю з яскраво-зеленими ялинками.

— Не будь такою нахабною, навіть якщо ти — доросла сімнадцятирічна дівиця.

— Дивно, еге ж? — спитала Джастина, втупившись поглядом у миску зі збитими яйцями. — Щойно хтось ступає на батьківську територію, як відразу ж стає «нахабним». Коли я сказала: «Ну ти й молодець!» — я сказала те, що мала на думці, чорт забирай!

Я не збиралася натякати, що ти — невдаха, грішниця чи навіть гірше. Навпаки, я вважаю, що ти виявила винятковий здоровий глузд, коли спекалася свого чоловіка. Навіщо він був тобі потрібен взагалі? Тут і так є купа чоловіків, щоб справляти на твоїх дітей суто чоловічий вплив — он скільки у мене та Дейна дядьків, до того ж ти маєш достатньо грошей для безбідного життя. Я з тобою цілком згодна: заміжжя — це для дуреп.

— Ти така ж, як і твій батько!

— Іще один оманливий маневр. Щоразу, коли я тебе дратую, я стаю схожою на свого батька. Що ж, доведеться тобі на слово повірити, бо мені так і не довелося хоч краєм ока на цього джентльмена поглянути!

— Коли ти збираєшся їхати? — розпачливо спитала Меґі.

Джастина весело вишкірилася.

— Ждеш не діждешся, коли спекаєшся мене, еге ж? Та все нормально, мамо, я ні в чому тебе не винувачу. Але нічого не можу з собою вдіяти — ну подобається мені шокувати людей, і все! Особливо тебе. Відвезеш мене завтра на аеродром, добре?

— Краще післязавтра. А завтра я відвезу тебе до банку. Тобі варто дізнатися, скільки ти маєш грошей. До того ж, Джастино…

Джастина вправно досипала борошно і розколочувала суміш, коли раптова зміна тону материного голосу змусила її підвести погляд.

— Що?

— Якщо з тобою трапиться лихо, неодмінно повертайся додому, благаю. Знай, що у нас на Дрогеді завжди знайдеться для тебе місце. Що б ти не зробила, це не буде настільки поганим, щоб ти не змогла повернутися додому.

Погляд дочки полагіднішав.

— Дякую, мамо. У душі ти не така вже й погана стара калоша.

— Я стара калоша?! — аж охнула Меґі. — Я ще не стара! Мені лише сорок чотири!

— Господи, так багато?

Меґі кинула в Джастину тістечком і поцілила їй у носа.

— Ах ти ж негіднице! — розсміялася вона. — Ти справжнє чудовисько! Тепер я почуваюся так, наче мені сто років.

Донька весело вишкірилася.

І саме тоді до кухні увійшла Фіона, щоб перевірити, як просуваються справи. Її появу Меґі привітала полегшеним зітханням.

— Мамо, а знаєш, що тільки-но сказала мені Джастина?

Очей Фіони ледь вистачало на ведення бухгалтерських книг, та й то через зусилля, але розум, що крився за цими помутнілими зіницями був гострий, як і завжди.

— Звідки ж мені знати, що тобі тільки-но сказала Джастина? — спокійно спитала вона, злегка здригнувшись, коли забачила зелені ялинки.

— Бо інколи мені здається, що ви з Джассі приховуєте від мене якісь маленькі гиденькі таємниці, бо щойно моя донька ошелешила мене новиною, а тут і ти, наче випадково.

— М-м-м, а на смак вони не такі страшні, як на вигляд, — прокоментувала Фіона, відщипнувши шматочок зеленої ялинки. — Запевняю тебе, Меґі, я не схиляю твою доньку до змовництва поза твоєю спиною. На який мозоль ти наступила цього разу, Джастино? — спитала Фіона, обернувшись туди, де Джастина розливала пухку суміш по змащених та посиланих борошном бляшанках.

— Я сказала мамі, що збираюся стати актрисою, бабуню, тільки й того.

— Тільки й того, кажеш? Це правда чи це один із твоїх хитромудрих жартів?

— Ой, правда. Невдовзі я починаю навчання в театрі «Каллоден».

— Ну-ну… — проказала Фіона, прихиляючись до столу і саркастично поглядаючи на свою доньку. — Дивно, як самостійно мислить сучасна молодь, правда ж, Меґі?

Меґі промовчала.

— А ти що — не схвалюєш мого рішення, бабуню? — прогарчала Джастина, готуючись дати відсіч.

— Я? Не схвалюю? Це не моє діло, що ти збираєшся робити зі своїм життям, Джастино. До того ж мені здається, що з тебе вийде добра актриса.

— Ти й справді так вважаєш? — аж рота роззявила Меґі.

— Звісно, я так вважаю, — відповіла Фіона. — Джастина — не та людина, що робитиме нерозумний вибір, правда ж, дівчинко моя?

— Правда. — Джастина засяяла усмішкою і змахнула з очей змокріле кучеряве пасмо. Меґі побачила, як її донька глянула на бабусю з симпатією, яку вона ніколи не виказувала до своєї матері.

— Ти гарна дівчина, Джастино, — заявила Фіона і, смакуючи, прикінчила печиво-ялинку, яке спочатку з таким острахом куштувала. — Ти ба, досить смачно, але слід було їх білою глазур’ю полити.

— Ялинки білими не бувають, — заперечила Меґі.

— А от і бувають — коли вкриті снігом, — настійливо сказала мати.

— Надто пізно, вони вже такі зелені, що на ригачку схожі, — розреготалася Джастина.

— Джастино!

— Ой, вибач, мамо, не хотіла тебе образити. Завжди забуваю, що ти у нас гидлива.

— Я прийшла подивитися, чи не можна тут у вас чаю попити, — втрутилася Фіона, підсовуючи крісло і сідаючи. — Джастино, будь гарною дівчинкою, постав, будь ласка, чайник.

Меґі теж присіла.

— Ти й справді гадаєш, що у Джастини все вийде, як вона хоче? — стурбовано спитала вона матір.

— А чом би й ні? — відповіла Фіона, спостерігаючи, як Джастина виконує чайний ритуал.

— Це може бути всього-на-всього минуща стадія в її розвитку й змужнінні.

— Джастино, це в тебе — скороминуща стадія розвитку, чи як? — спитала Фіона.

— Ні, — відказала Джастина, розставляючи чашки та тарілочки на старому кухонному столі.

— Виклади печиво на тарілку, Джастино, не став сюди всю миску, — механічно зауважила Меґі, — й, заради Бога, не став на стіл увесь глек із молоком, налий трохи у чайний глечик.

— Так, мамо, вибач, мамо, — відповіла Джастина так само механічно. — Не бачу сенсу дотримуватися етикету на кухні.

Все, що треба зробити — це поставити недоїдене туди, звідки я його взяла — і вимити двійко-трійко додаткових тарілок.

— Роби, як тобі кажуть, так набагато краще.

— До речі, повернімося до нашої теми, — наполягла Фіона. — На мою думку, тут немає чого обговорювати. Треба дати Джастині можливість спробувати, тим більше, що в неї, напевне, все вийде добре.

— От якби я була така ж впевнена, — похмуро зазначила Меґі.

— Ти прагнеш слави, Джастино? — спитала її бабуся вимогливим тоном.

— Серед аргументів на користь такого рішення вони присутні, — відповіла Джастина, виклично ставлячи на стіл старий коричневий чайник і похапливо сідаючи. — І не здумай заперечувати, мамо; я не заварюватиму на кухні чай у срібному чайнику, і моє рішення — остаточне.

— Та чого ти, цей чайник цілком доречний, — усміхнулася Меґі.

— О-о-о-о, як приємно! Немає нічого кращого за чашку доброго чаю, — солодко зітхнула Фіона. — Джастино, чому ти так погано все пояснила матері? Ти ж знаєш, що це не питання слави і багатства. Це питання самої себе. Свого «я».

— Самої себе, бабуню?

— Звісно. Це питання власного «я». Акторська гра, це коли ти чиниш так, як вчинила б на місці персонажу, хіба ж ні?

— Так.

— Тоді чому ж ти не пояснила це саме так своїй матері? Навіщо засмучувала її зухвалими й легковажними дурницями?

Джастина здвигнула плечима, допила чай і підсунула матері чашку за добавкою.

— Хтозна, — буркнула вона.

— Не «хтозна», а «не знаю», — поправила її Фіона. — Хочеться вірити, що на сцені твоя дикція буде бездоганною. То ти бажаєш стати актрисою через власне «я», щоб самовиразитися?

— Та, мабуть, — неохоче відповіла Джастина.

— Ох вже ця вперта й дубоголова гординя у стилі Клірі! Вона тебе й прикінчить, Джастино, якщо ти не навчишся вгамовувати її.

Отой дурний страх, що з тебе сміятимуться чи виставлять у невигідному світлі. Хоча я не розумію, чому ти вважаєш, що твоя мати буде така жорстока, що зробить із тебе посміховисько? — Вона легенько поплескала Джастину по шиї. — Будь простішою, Джастино, йди назустріч.

Але Джастина вперто похитала головою.

— Я не можу.

Фіона зітхнула.

— Що ж, яке починання ти не замислила б, бажаю тобі на тій стезі всіляких гараздів.

— Дякую, бабуню, ціную твою підтримку.

— Тоді віддяч мені за мою підтримку в цілком конкретний спосіб: знайди, будь ласка, свого дядька Френка і скажи йому, що в кухні він може попити чаю.

Джастина вийшла, а Меґі здивовано витріщилася на Фіону.

— Мамо, ти приголомшлива, правда!

Фіона всміхнулася.

— Маєш визнати, що я ніколи не повчала нікого зі своїх дітей, що вони мають робити.

— Справді ніколи, — ніжно мовила Меґі. — І ми теж тобі за це вдячні.

* * *

Переїхавши до Сіднея Джастина щонайперше почала виводити ластовиння. На жаль, процес виявився досить тривалим; вона мала його так багато, що виведення зайняло у неї аж рік, і потім вона мала решту життя уникати сонця, інакше ластовиння виступить знов. Другим ділом — вона знайшла собі квартиру, хоча це було вкрай непростим трюком у ті часи, коли люди частіше будували собі будинки, а сумісне проживання у багатоквартирних спорудах вважали мало не анафемою. Та нарешті вона орендувала двокімнатне помешкання у Ньютрал-бей в одному зі старих вікторіанських особняків на набережній, чиї власники переживали не найкращі часи, і тому змушені були розділити їх на тісні напівквартири. Оренда складала п’ять фунтів десять шилінгів на тиждень — обурливо висока ціна, зважаючи, що туалет і кухня були спільними, і ними користувалися всі мешканці. Одначе Джастині все подобалося. Хоча вона й виросла в приватному помешканні й мала відповідні звички, у неї був майже відсутній інстинкт до створення затишного домашнього гніздечка.

Життя в районі Ботвелл-гарденс було цікавішим за акторське учеництво в театрі «Каллоден», яке, здебільшого, зводилося до переховування за декораціями і спостерігання за тим, як інші люди репетирують, а також до випадкової участі в масових сценах, заучування напам’ять величезних шматків із Шекспіра, Шоу та Шерідана.

Разом із помешканням Джастини, комуналка у Ботвелл-гарденс налічувала шість квартир, а ще там була квартира місіс Дівайн, домовласниці. Місіс Дівайн — шістдесятип’ятирічна уродженка Лондона з великою пихою, булькатими очима та величезним презирством до Австралії та австралійців, що аж ніяк не заважало їй дерти з них три шкури за проживання. Здавалося, головним інтересом її життя були рахунки за газ та електрику, а її головною слабкістю був молодий англієць, сусід Джастини, який нещадно й життєрадісно експлуатував своє британське походження.

— Я не промину кинути цій старій лисиці трохи кісток у вигляді лестощів, коли ми віддаємося спогадам про Англію, — зізнався він у розмові Джастині. — Тоді, знаєш, вона дещо послаблює хватку на моєму горлі. Вам, дівчатам, вона навіть узимку не дозволяє користуватися електричними обігрівачами, а мені вона видала обігрівач і дозволила користуватися і в холоди, і взагалі — коли мені заманеться.

— От свинюка! — прокоментувала Джастина безпристрасним тоном.

Звали цього молодика Пітер Вілкінс, і він працював комівояжером.

— Заходь до мене, коли буде настрій, чаю поп’ємо, — якось кинув він їй услід, заворожений отими загадковими блідими очима.

І Джастина прийшла, ретельно вибравши час, коли місіс Дівайн не нишпоритиме ревниво неподалік; і досить швидко навчилася давати відсіч нахабним наскокам Пітера. Роки, проведені на Дрогеді, верхова їзда та важка праця виробили в ній чималу фізичну силу, і вона без зайвої скромності й упередженості могла зацідити будь-кому по яйцях.

— Чорти б тебе забрали, Джастино! — охнув Пітер, витираючи сльози, що виступили від болю. — Здавайся, дівчино! Ти ж знаєш, що рано чи пізно доведеться втратити цноту! Тут тобі не вікторіанська Англія, тож і не думай, що збережеш її до заміжжя.

— А я й не збираюся зберігати її до заміжжя, — відказала Джастина, поправляючи плаття. — Ще не знаю, кому надати таку честь, от і все.

— Чи й не красуня знайшлася! Та на тебе навіть глянути страшно! — відрізав Пітер, бо дуже боліло.

— Ні, це не так. Можеш казати, що завгодно, Пітере. Словами ти мене не діймеш. До того ж є чимало чоловіків, які багато дадуть за зустріч із незайманкою.

— І багато жінок також! Лишень поглянь, що коїться в квартирі на першому поверсі.

— О, та знаю, знаю, — запевнила його Джастина.

Дівчата, що мешкали в цій квартирі, були лесбіянками, вони радо вітали її приїзд, але невдовзі переконалися, що вона не лише не зацікавилася, а й навіть не здивувалася. Спочатку вона не второпала, на що їй натякали, а коли дівчата сказали напрямки, вона лише байдуже стенула плечима. Після взаємного призвичаювання вона стала їхнім камертоном, резонатором, нейтральною повіреною особою, їхнім безпечним портом у всяку негоду; вона добилася, щоб Біллі випустили з тюрми під заставу, возила Боббі до шпиталю «Матер», щоб відкачати її після крововиливу в живіт — так вони побилися з Біллі; вона відмовлялася ставати на той чи інший бік, коли на горизонті маячили різні суб’єкти — Пет, Ел, Джорджі й Ронні. От яким небезпечним та невлаштованим буває життя на суцільних емоціях, зробила висновок Джастина. Чоловіки теж не подарунок, але принаймні мають одну родзинку — вони внутрішньо інакші.

Тож і в «Каллоден», і в Ботвелл-гарденс, і серед дівчат, яких вона знала ще з інтернатських часів у «Кінкоппалі», Джастина мала багато подруг і сама їм була доброю приятелькою. Вони довіряли їй свої біди та проблеми, а вона — ні, бо для цього в неї був Дейн, хоча ті нечисленні проблеми, існування котрих вона визнавала, не заважали їй жити. Подруг Джастини захоплювала її надзвичайна самодисципліна; у них складалося таке враження, oо вона змалечку привчала себе не дозволяти зовнішнім обставинам впливати на її життя. А найбільше всіх, хто вважався її другом чи подругою, цікавило ось яке питання: як, коли та з ким Джастина зрештою стане повноцінною жінкою. Та вона не поспішала.

Артур Лестрейндж найдовше затримався в трупі Альберта Джонса, спеціалізуючись на амплуа молодих героїв, хоча за рік до того, як в театрі «Каллоден» з’явилася Джастина, він із сумом попрощався зі своїм сорокаріччям. Він мав гарну фігуру, був надійним актором, який ніколи не підводив, а його правильне мужнє обличчя в обрамленні солом’яних кучерів завжди гарантовано зривало аплодисменти публіки. Впродовж першого року він не помічав Джастини, яка поводилася тихо, як мишка, і робила точнісінько те, що їй казали. Та коли її лікування від ластовиння завершилося, вона вже виділялася на тлі декорацій, а не зливалася з ними. Без ластовиння та з косметикою, яка затемнила її брови та вії, вона стала симпатичною елегантно-стриманою стильною дівчиною, наче фея з казки. Вона не мала ані звабливої краси Люка О’Ніла, ані материної витонченості. Фігура непогана, хоча й не вражаюча, зі схильністю до худоби. Вирізнялося лише яскраво-руде волосся. А на сцені вона перевтілювалася, ставала інакшою, змушувала глядачів повірити, що вона прекрасна, як Єлена з Трої, або страшна, як відьма.

Артур вперше помітив Джастину ще в період навчання, коли вона мала прочитати напам’ять уривок із роману Джозефа Конрада «Лорд Джим», користаючись різними акцентами. Вона зробила це надзвичайно добре, настільки добре, що Артур відчув збудження і захват Альберта Джонса і нарешті збагнув, чому Ел присвячував цій дівчині так багато часу. Виявилося, що вона — вроджена мімічна акторка, але більш того: Джастина надавала неповторного звучання кожному мовленому нею слову. А ще вона мала голос — справжній скарб для кожної актриси: низький, хрипкуватий, пронизливий.

Тож коли Артур побачив її з чашкою чаю в руці та з книжкою на колінах, він підійшов і сів поруч.

— А що ви читаєте?

Вона всміхнулася і підняла очі.

— Пруста.

— А він не здається вам нуднуватим?

— Пруст — нуднуватий? Та ні, якщо цікавитися плітками. А він саме цим і займається, ви ж знаєте. Жахливий старий пліткар, ось хто він такий.

У нього виникло неприємне відчуття, що вона ставиться до нього з інтелектуальною зверхністю, але він її вибачив. Звичайний радикалізм молодості.

— Я чув, як ви читали Конрада. Прекрасно.

— Дякую.

— Може, якось поп’ємо кави й обговоримо ваші плани на майбутнє?

— Можна й попити, якщо хочете, — відповіла вона і повернулася до Пруста.

Артур був радий, що запропонував каву, а не вечерю, бо дружина тримала його в чорному тілі, а вечеря передбачала таку міру вдячності, яку, як він побоювався, Джастина ще неготова виявити. Однак, він не забув про своє невимушене запрошення і повів її до маленького затишного кафе внизу Елізабет-стрит, де, як він небезпідставно сподівався, дружина і не подумає його шукати.

Заради самозахисту і психологічного комфорту Джастина навчилася палити, бо їй набридло видаватися благочестивою дівицею, коли їй пропонували цигарки, а вона відмовлялася. Вони сіли, і Джастина видобула з сумочки нерозпечатану пачку цигарок і ретельно обірвала верхню частину целофанової упаковки з відкидної кришки, а нижню залишила на пачці. Артур із цікавістю спостерігав за її ретельними маніпуляціями.

— А навіщо завдавати собі стільки мороки? Зірвіть її всю, Джастино.

— Та це ж страшенно неохайно!

Він узяв пачку і задумливо погладив вцілілу частину целофану.

— Так ось — якби я був учнем всесвітньо відомого Зігмунда Фрейда…

— Якби ви були Фрейд що? — Вона підвела очі й побачила біля себе офіціантку — Капучино, будь ласка.

Його роздратувало, що вона сама зробила замовлення, але він не подав знаку, бо був надто зосереджений на власній думці.

— Каву по-віденськи, будь ласка. Так от, повертаючись до того, що я сказав про Фрейда. Цікаво, що б він подумав про оце? Він міг би сказати…

Джастина забрала у нього пачку, відкрила її, витягнула цигарку і підкурила її, не давши йому часу знайти сірники і виявити галантність.

— Ну, і?

— Він подумав би, що ви схильні тримати мембранні субстанції неторканими, хіба ж ні?

Її сміх із веселим дзюрчанням пронизав прокурену кав’ярню і змусив кількох чоловіків із цікавістю обернутися.

— А справді цікаво, що б він подумав! Це у вас такий обхідний спосіб дізнатися, чи я й досі незаймана, Артуре?

Він розпачливо зацокав язиком.

— Джастино! Бачу, що крім всього іншого, мені доведеться вчити вас витонченому мистецтву ухиляння від прямої відповіді.

— Окрім якого іншого, Артуре? — Вона поставила лікті на стіл, поблискуючи очима в півтемряві кав’ярні.

— А що вам треба вчити?

— Та я, взагалі-то, є досить добре освіченою людиною, Артуре.

— В усьому?

— Господи, ну й вмієте ж ви робити наголос на потрібних вам словах! Прекрасно, я запам’ятаю інтонацію, з якою ви це сказали.

— Є речі, яким можна навчитися лише з безпосереднього досвіду, — ніжно мовив він, простягаючи руку, щоб поправити їй за вухо кучеряве пасмо.

— Та невже? Я завжди вважала, що уважного спостереження цілком достатньо.

— Чудово, але як же стосовно кохання? — Останньому слову він надав ніжність і глибину. — Як же ви гратимете Джульєтту, якщо не знаєте, що таке кохання?

— Слушно сказано. Я з вами згодна.

— А ви коли-небудь кохали?

— Ні.

— А ви знаєте що-небудь про кохання? — Цього разу Артур зробив наголос на «що-небудь», а не на «коханні».

— Анічогісінько.

— Ага! То Фрейд мав би рацію, еге ж?

Джастина взяла пачку цигарок, поглянула на її обтягнуту целофаном нижню частину і всміхнулася.

— В дечому, може, й мав би.

Артур швидко вхопився за край целофану, зірвав його і підняв догори, а потім драматичним жестом зіжмакав і кинув у попільницю, де целофан пискнув і, звиваючись, знову розкрутився.

— Я хотів би, якщо ви дозволите, навчити вас, що то є таке — бути жінкою.

Якусь мить вона мовчала, пильно вдивляючись у кривляння зіжмаканого целофану на дні попільниці, а потім чиркнула сірником і підпалила його.

— А чом би й ні? — спитала вона, звертаючись до короткого яскравого спалаху. — Так — чом би й ні?

— Чи буде це божественна подія з місячним сяйвом та трояндами, чи це має бути дещо коротке й гостре, як стріла? — продекламував він, приклавши до серця руку.

Джастина розсміялася.

— Та годі вам, Артуре! Особисто я сподіваюся що він буде довгим та гострим. Але без місячного сяйва та троянд, благаю. В мене серце не лежить до пристрасного й надокучливого залицяння.

Він увіп’явся в неї трохи сумним поглядом і похитав головою.

— Ой, Джастино! У кожної людини лежить серце до пристрасного залицяння, навіть ваше. Ви, холоднокровна молода незайманко! Ось побачите: одного дня вам самій страшенно цього захочеться.

— Тю! — Вона підвелася. — Ходімо, Артуре, зреалізуємо нашу оборудку, доки я не передумала.

— Як негайно? Сьогодні увечері?

— А чом би й ні, заради Бога? Я маю достатньо грошей на готельний номер, якщо у вас забракне коштів.

Готель «Метрополь» розташовувався неподалік. Джастина комфортно взяла його під руку і вони пройшли сонними вулицями, сміючись і перемовляючись. Було надто пізно для охочих повечеряти в ресторані чи кафе і надто рано для закінчення вечірніх театральних вистав, тому їм траплялося мало людей, лише купки американських матросів з ескадри, що зайшла до Сіднея, і зграйки дівчат, що начебто розглядали вітрини магазинів, а самі поглядали на матросів. Ніхто не звернув на них ані найменшої уваги, що було на руку Артуру. Він заскочив до аптеки, поки Джастина чекала на вулиці, й вигулькнув звідти, радісно сіяючи.

— Тепер ми повністю устатковані всім необхідним, моя кохана.

— А що ти купив? «Французькі привіти»?

Артур скорчив гримасу.

— Став би я ганьбитися! Французька штучка — то наче кохатися, загорнувши його в сторінку з «Рідерз дайджест». Сама клейкість та тягучість — і більше нічого. Ні, я придбав тобі гель. А звідки ти, до речі, знаєш про «привіти з Франції»?

— Як це звідки? А навіщо я сім років училася в католицькому інтернаті? Як ти гадаєш, що ми там робили? Молилися? — Вона вишкірилася. — Власне, ми не стільки робили, скільки говорили про все.

Пан та пані Сміт огледіли своє царство — досить непогано як для сіднейського готельного номера тієї доби. Епоха «Хілтонів» ще не настала. Номер був величезний, із прекрасним краєвидом на Сіднейський міст над гаванню. Ванни, звичайно, у ньому не було, зате на підставці з мармуровою стільницею стояли таз і глечик — цілком доречний додаток до величезних реліктових меблів вікторіанської доби.

— Ну, і що я маю робити тепер? — спитала Джастина, розпинаючи штори. — Прекрасний пейзаж, еге ж?

— Так. А стосовно того, що тобі робити — труси знімати, що ж іще?

— І більше нічого? — пустотливо спитала вона.

Артур зітхнув.

— Все знімай, Джастино! Якщо не відчувати шкіру до шкіри, то не буде того задоволення.

Швидко і вправно, анітрохи не соромлячись, вона скинула одяг, увібралася до ліжка і лягла, розставивши ноги.

— Отак, Артуре, чи як?

— О, Боже! — злегка вигукнув він, акуратно складаючи свої брюки: жінка завжди придивлялася, чи вони, бува, не пожмакані.

— Що? Щось не так?

— Так ти й справді рудоволоса?

— А як ти думав — що там пурпурове пір’я?

— Пустотливість не створює відповідного настрою, люба, тож негайно припини, прошу тебе. — Артур втягнув живота, обернувся і широким кроком підійшов до ліжка. Ліг поруч із Джастиною і почав уміло покривати маленькими поцілунками спочатку її щоку, потім спустився до шиї, а потім до грудей.

— М-м-м-м, яка ти гарна. — Він обійняв її. — Ось так! Скажи, приємно?

— Та, мабуть. І справді, досить приємно.

Запала тиша, її переривали лише звуки поцілунків та інколи — бурмотіння. Біля дальнього краю ліжка стояв величезний і старий туалетний стіл, його дзеркало якийсь надміру еротично налаштований коханець із попередніх постояльців навмисне повернув так, щоби було видно всю любовну арену.

— Вимкни світло, Артуре.

— Ні, люба, ні! Урок номер один. Немає у коханні нічого такого, що треба ховати від світла.

Виконавши пальцями підготовчу роботу, він намастив гелем там, де треба, і вмостився у Джастини між ногами. Їй було трохи боляче, але досить зручно, хоча й на екстаз аж ніяк не схоже. Відчуваючи якусь навіть материнську ніжність, вона дивилася через Артурове плече на ліжко, яке відбивалося у дзеркалі.

Неприродно короткі, бо деформовані кутом віддзеркалення, їхні ноги видалися такими химерними: його кінцівки, вкриті темним волохатим смухом і затиснуті між її ногами — гладенькими і без ластовиння; але більшу частину зображення складали половинки Артурової дупи. Коли він вовтузився і міняв положення, вони то розсовувалися, то стискалися, то підскакували, то падали, а два жмута жовтого волосся, що стирчали над округлими половинками, немов весело їй помахували.

А Джастина дивилася й дивилася в дзеркало. Несамовито притиснувши кулак до рота, вона стогнала й придушено скрикувала.

— Ось так, ось так, моя люба, я вже у тебе ввійшов, тепер уже не так болітиме, — прошепотів він.

Її груди почали здійматися і опускатися; Артур міцніше обхопив її руками, нерозбірливо бурмочучи всілякі ніжності.

Раптом вона закинула голову, її рот розкрився в протяжному зболеному зойку, який перейшов у гримучі напади сміху. І чим більше він шаленів, поступово слабнучи, тим гучніше вона реготала, безпорадно тицяючи пальцем у дзеркало біля краю ліжка, а по її обличчю ручаями текли сльози. Все її тіло стрясали конвульсії, але не від того, на що сподівався бідолашний Артур.

* * *

Багато в чому Джастина була Дейну ближча за матір, а те, що вони до неї відчували, належало їй. Це не заважало і не суперечило тому, що вони відчували одне до одного. Ці відчуття виникли дуже рано і з часом навіть посилилися, а не послабшали. На той час, коли їхня матуся звільнилася від тягаря своїх обов’язків на Дрогеді, вони були вже досить дорослими і сиділи за столом у кухні місіс Сміт, виконуючи заочні шкільні завдання. Тому їхня звичка знаходити втіху в компанії одне одного залишилася назавжди.

Попри розбіжності в характерах, Джастина та Дейн мали багато спільних смаків та схильностей, а ті, які спільними не були, вони інстинктивно берегли, як родзинку відмінності, таку необхідну у стосунках. Тобто вони знали одне одного досить добре. Джастина мала природну схильність гудити людські вади і не помічати їх у собі, його ж природною схильністю було розуміти і прощати людські вади в інших, а до себе ставитися з безжальною вимогливістю. Вона почувалася невразливо сильною, він вважав себе безнадійно слабким.

І якимось чином із всього цього витворилася майже бездоганна дружба, в ім’я якої не могло бути нічого неможливого. Однак, оскільки Джастина була балакучішою, Дейн дізнавався про неї та її почуття більше. У дечому в ній було трохи морального слабоумства, бо нічого святого для неї не існувало, і Дейн усвідомлював, що його завдання — забезпечити їй ті моральні принципи, яких їй бракувало. Отак він і взяв на себе роль пасивного слухача — з ніжністю та співчуттям, які б страшенно розізлили Джастину, якби вона про це здогадалася.

Та вона ніколи не здогадувалася і вкладала йому у вуха все і про все відтоді, як Дейн став достатньо дорослим, щоб звертати на це увагу і дослухатися.

— Вгадай, що я утнула вчора ввечері, — сказала вона, ретельно поправляючи солом’яний капелюшок, щоб він добре затіняв їй обличчя й шию.

— Зіграла свою першу зіркову роль, — сказав Дейн.

— Лопух! Якби це мало статися, я б тебе попередила. Вгадай іще раз.

— Нарешті вхопила удар, який Боббі призначала для Біллі.

— Влучив як пальцем у небо.

Він здвигнув плечима, бо йому набридло.

— І гадки не маю.

Вони сиділи на траві у парку, під готичною громадиною собору Святої Марії. Дейн зателефонував Джастині й сказав, що приїде на особливу церемонію до собору, а перед тим вони могли б зустрітися у парку. Звісно, що вона погодилася. Бо аж помирала від нестримного бажання розповісти брату про останню пригоду.

Наприкінці випускного року в інтернаті «Риверв’ю» Дейн був старостою школи, капітаном крикетної команди, а також команд із регбі, гандболу та тенісу. У своєму класі він користувався беззаперечним авторитетом ватажка. У свої сімнадцять він на два дюйми переріс шість футів, його голос остаточно оформився в баритон, і він якимось чудесним чином уникнув таких юнацьких лих, як прищі, незграбність та гострий борлак. Через русявість він іще не голився, але в решті аспектів більше скидався на молодика, аніж на школяра. Лише уніформа інтернату «Риверв’ю» чітко вказувала на його вікову категорію.

День був теплий та сонячний. Знявши свого шкільного солом’яного капелюха, Дейн розтягнувся на траві, а Джастина сіла, біля нього, обхопивши руками коліна і зігнувшись так, щоб значна частина відкритого тіла залишалася в тіні. Він ліниво поглянув на неї, розплющивши одне блакитне око.

— І що ж ти утнула вчора уночі, Джассі?

— Втратила незайманість. Принаймні мені здається, що втратила.

Він розплющив обидва ока.

— Не тринди.

— Тю, чесно. Та вже давно пора. Як же я можу сподіватися стати гарною акторкою, якщо й гадки не матиму про те, що відбувається в стосунках між чоловіком та жінкою?

— Треба було зберегти себе для чоловіка, за якого ти вийшла б заміж.

Її обличчя скривилося гримасою безнадійного розпачу.

— Дейне, їй-богу, інколи ти буваєш таким архаїчним, що мені аж моторошно стає! А якщо я й до сорока років не зустріну чоловіка, якого покохаю? Що ж, на твою думку, мені тоді робити? Сидіти всі ці роки і плекати свою незайманість? Ти теж збираєшся чинити саме так — берегти цноту аж до одруження?

— Не думаю, що коли-небудь одружуся.

— От я теж не збираюся. Навіщо ж тоді перев’язувати цю велику цінність блакитною стрічкою і урочисто зберігати її у своїй неіснуючій скрині з приданим? Я не збираюся померти, так нічого і не пізнавши.

Дейн усміхнувся.

— Тепер це тобі не загрожує.

Перекотившись на живіт, брат підпер підборіддя рукою і поглянув на неї — спокійно, уважно й стурбовано.

— Все пройшло нормально? Ну, чи не було це жахливо? Огидно?

Вона злегка скривила губи, пригадуючи.

— Огидно мені не було, це я точно можу сказати. Жахливо теж не було. З іншого боку, боюся, я так і не второпала, з чого, власне, всі так шаленіють? Приємно — так, але не більше. Втім, я не віддалася кому попало. Я вибрала чоловіка дуже привабливого та достатньо дорослого, аби знати, що він робить.

Він зітхнув.

— Ну ти й дурбас, Джастино. Мені було б набагато приємніше почути від тебе отаке: «Він ніякий на вигляд, але так вийшло, що ми зустрілися, і я не змогла втриматися». Я ще можу зрозуміти, що ти не хочеш чекати, поки вийдеш заміж, але це те, чого ти маєш прагнути через людину, а не заради самого акту, Джас-сі. Тому я не дивуюся, що ти не в захваті від пережитого.

Вираз веселого тріумфу враз зійшов із її лиця.

— Чорт забирай, як ти мене обламав! Якби я не знала тебе краще, то могла б подумати, що ти намагаєшся принизити мене — або принаймні мої мотиви.

— Але ж ти знаєш мене краще, еге ж? Я ніколи тебе не принижуватиму, але інколи твої мотиви бувають відверто дурними. — Він навмисне перейшов на монотонний менторський тон. — Я — голос твоєї совісті, Джастино О’Ніл.

— Ти теж дурбас. І лопух. — Забувши про необхідність ховатися в тіні, вона гепнулася на спину поруч із Дейном, щоб він не бачив її обличчя. — І ти знаєш чому. Еге ж?

— Облиш, Джассі, — сумно мовив він, та не встиг нічого додати, бо вона перервала його, і в її голосі зазвучали жорстокі й немилосердні нотки.

— Я ніколи й нікого не покохаю! Ніколи! Коли ти кохаєш людей, вони вбивають тебе! Правду кажу — вбивають!

Йому завжди боліло те, що вона почувалася так, наче її оминуло кохання, а ще більше це боліло тому, що він знав: все через нього. Якщо й існувала причина, чому Джастина була для нього такою важливою, то вона полягала в тому, що сестра любила його достатньо сильно, щоб не тримати на нього зла, ніколи не давала йому відчути, що її любов хоч на мить ослабла через ревнощі чи образу. І для нього стало жорстоким ударом те, що вона вийшла за межі кола, осердям якого був він. Він молився й молився, щоб все змінилося, але нічого так і не змінилося. Утім, це не послабило його віри, лише вкотре виразно нагадало, що десь, колись йому доведеться заплатити за ту симпатію та любов рідних, що незаслужено й даремно дісталися йому, а не їй. Джастина спробувала виставити це в найкращому світлі, примудрилася переконати навіть себе, що на зовнішній орбіті у неї все вийшло добре, але він таки відчув її біль. Бо він знав. Вона варта кохання, а не він! Не маючи змоги поглянути на ситуацію під іншим кутом зору, Дейн вважав, що левова частка любові оточуючих дістається йому завдяки його вроді, його зговірливій вдачі, його здатності спілкуватися з матір’ю та рештою мешканців Дрогеди. А ще тому, що він належав до чоловічої частини людства. З того, що траплялося йому на очі, мало що прослизало повз його увагу, і він бачив — Джастина довіряє йому і товаришує з ним так, як ні з ким іншим. Але матуся значила для неї набагато більше, аніж вона була готова визнати.

«Я спокутую все це, я компенсую, — думав він. — Бо вся любов діставалася мені. Я мушу це якось повернути, віддати данину, надолужити Джастині те, чого вона недобрала».

Випадково зиркнувши на годинника, він швидко скочив на ноги; хоч яким би великим не був його борг перед сестрою, декому Іншому він заборгував ще більше.

— Знову йдеш до своєї гидотної церкви! І коли ти вже з неї виростеш?

— Сподіваюся, ніколи.

— Коли побачимося?

— Ну, оскільки сьогодні п’ятниця, то завтра неодмінно, об одинадцятій, на цьому ж місці.

— Гаразд, будь слухняним і гарним хлопчиком.

Він був відійшов на кілька ярдів, вдягаючи солом’яний бриль, але раптом обернувся і з усмішкою сказав:

— А хіба я не завжди такий?

— Звісно, що завжди, помагай тобі, Боже. Ти такий добрий та гарний, що аж не віриться. Це я завжди вскакую у якусь халепу. Завтра побачимося.

До собору Святої Марії вели величезні двері, оббиті червоною шкірою; прочинивши одну половинку, Дейн прослизнув всередину. Він полишив Джастину трохи раніше, бо любив заходити до церкви до того, як вона заповнювалася людьми, перетворюючись на переливчасте й мінливе скупчення зітхань, покашлювання, перешіптування та шерхотіння одежі. Було набагато приємніше бувати в церкві самому. На головному вівтарі служитель запалював свічки. Диякон — безпомилково визначив Дейн. Схиливши голову, він став навколішки, перехрестився, коли священнослужитель, проминувши раку, тихо пройшов до лавки.

Дейн, стоячи на колінах, схилив голову на складені поперед себе руки і відпустив на волю думки. Він не молився навмисне й свідомо, а радше ставав невід’ємною частиною атмосфери храму, яку відчував щільною, хоча й ефемерно, невимовно святою цілісністю, що спонукала до роздумів. Йому здавалося, що він перетворюється на вогник у маленькому вівтарному світильнику з червоним склом; такі завжди мерехтіли так, наче ось-ось згаснуть і незмінно підтримувані невеличким згустком якоїсь життєдайної енергії, кидали слабке, але стійке світло в неосяжну й далеку темряву.

Непорушність, безформність та нечутливість до своєї людської особистості — ось що виносив Дейн із церкви. Більше ніде він не відчував у собі таку внутрішню упорядкованість, більше ніде не був у мирі з самим собою, таким відстороненим від болю. Його вії опустилися, очі заплющилися.

З органної галереї почулося човгання ніг, а потім — пробний свистячий звук, видих повітря з органних труб. То співаки з хору Хлопчачої школи при соборі Святої Марії прийшли заздалегідь, щоб попрактикувати співи перед початком ритуалу. Мала відбутися лише денна п’ятнична бенедикція, але один із друзів Дейна та кілька вчителів інтернату прийшли відзначити її, от і йому захотілося прийти.

Орган видав декілька акордів, стишився до дзюркотливого акомпанементу, і раптом під тьмяні арки з вишуканим кам’яним мереживом злетів один-єдиний хлопчачий голос неземної краси, високий, тоненький і наповнений такою безневинною чистотою, що жменька присутніх у великій порожній церкві тужливо заплющили очі, сумуючи за тим, що ніколи не повернеться.

Panis angelicus

Fit panis hominium,

Dat panis coelicus

Figuris terminium,

O res mirabilis,

Manducat Dominus,

Pauper, pauper,

Servus et humilis…

Янгольський хлібе, хлібе небесний, чудо чудесне! Моя душа взивала до Тебе, о, Боже; Боже, мій голос почуй! Налаштуй Свої вуха на благання мої. Не відвертайся від мене, о, Господи! Не відвертайся. Бо Ти — мій Володар, Ти — мій Господар, мій Бог, а я — Твій покірний слуга. Одне лиш важить в очах Твоїх — доброчесність. І байдуже Тобі, чи прекрасні слуги Твої, чи огидні. Тобі важливе лише серце; в Тобі все зцілюється, в Тобі я пізнаю спокій.

Боже, як мені самотньо. Молюся, щоб це невдовзі скінчилося — цей біль життя. їм не зрозуміти, чому мені, такому обдарованому, так болісно жити. Але Ти — розумієш, і Твоя утіха — це єдине, що тримає мене. Що б Ти від мене не вимагав, мій Господи, все Ти від мене отримаєш, бо я Тебе люблю. І якщо я наважуюсь що-небудь у Тебе просити, то це — назавжди забути всіх інших у Тобі…

* * *

— Ти увесь час мовчиш, мамо, — сказав Дейн. — Про що ти думаєш? Про Дрогеду?

— Ні, — сонно відповіла Меґі. — Я думаю про те, що старію. Сьогодні вранці я виявила у себе кілька сивих волосин, а мої кістки ниють.

— Ти ніколи не постарієш, мамо, — заспокоїв він її.

— Хотілося б, щоб було так, мій любий, але, на жаль, так не буває. Я відчуваю потребу бувати в гарячій воді біля свердловини, а це вірна ознака старості.

Вони лежали під теплим зимовим небом на розстелених на траві біля свердловини рушниках. На дальньому краю великого ставка булькала, сичала й бризкала кипляча вода, а над нею плив і розчинявся у повітрі сморід сірки. То була одна з великих зимових розваг — поплавати у ставку на свердловині. «Як добре, що тут можна змити з себе всі болі та болячки підступно підповзаючої старості», — подумала Меґі й перевернулася горілиць так, що її голова опинилася в тіні колоди, на якій колись давно вони сиділи з отцем Ральфом. Дуже-дуже давно, бо вона навіть приблизно не могла відтворити у пам’яті те відчуття, яке з’явилося у неї, коли Ральф поцілував її.

Почувши, як Дейн піднявся, вона розплющила очі. Він завжди був її малюком, її гарненьким маленьким хлопчиком; і хоча Меґі з материнською гордістю спостерігала, як він зростав і мужнів, вона безперервно накладала на його дедалі доросліше обличчя образ маленького усміхненого дитинчати. Раніше до неї якось не доходило, що насправді Дейн вже давно не дитина у всьому.

Момент прозріння і розуміння настав миттєво, коли вона побачила його фігуру в коротеньких плавках — чіткий силует на тлі чистого неба.

О, Боже, все скінчилося! Скінчилося дитинство, скінчилася юність. Дейн — мужчина. Гордість, образа, суто жіноче замилування, моторошне передчуття якоїсь неминучої трагедії, захват, печаль — все це та інші почуття змішалися в душі Меґі, поки вона дивилася на сина. Лячно сотворити чоловіка, а ще більш лячно сотворити саме такого чоловіка. Такого навдивовижу мужнього і прекрасного чоловіка.

Ральф де Брикасар і трохи від неї самої. Як тут не розчулитися, коли бачиш надзвичайно молоде тіло чоловіка, який з’єднався колись із нею в коханні? Меґі сором’язливо заплющила очі, не бажаючи думати про свого сина як про мужчину. Може, він теж останнім часом бачить у ній жінку, чи вона й досі для нього є прекрасна й загадкова мама? Чорт його забери! Чорт забери! Як він посмів стати дорослим?

— А ти знаєш що-небудь про жінок, Дейне? — раптом спитала вона, знову розплющуючи очі.

— На прикладі пташок та бджіл, чи як? — усміхнувся він.

— З такою сестрою, як Джастина, ти це знаєш, я не сумніваюся. Коли вона виявила, що міститься між обкладинками підручника з фізіології, то розбазікала про це всім, кого бачила. Ні, я ось що мала на увазі: тобі ще не доводилося втілювати на практиці медичні трактати Джастини?

Дейн швидко похитав головою — мовляв, не доводилося, ковзнув на траву побіля матері й поглянув їй у вічі.

— Дивно, що ти про це питаєш, мамо. Мені давно хотілося про це з тобою поговорити, але я не знав, як почати.

— Тобі лише вісімнадцять, любий мій. Чи не зарано думати про те, як втілити теорію у практику? — Лише вісімнадцять. Всього-на-всього. Але ж він уже мужчина, чи не так?

— Ось саме про це я й хотів із тобою поговорити. Про те, щоб не втілювати це у практику.

Який холодний вітер дме з Великого Водорозділу! Дивно, як вона раніш цього не помічала. Де ж її халат?

— Не втілювати це у практику, — глухо повторила вона, і це було не запитання.

— Так, саме так. Я цього не хочу, взагалі не хочу. Не те, щоб я не думав про це чи мені не бажалося мати дружину й дітей. Думав і бажалося. Але я не можу. Бо в моїй душі недостатньо місця, щоби любити і їх, і Бога. Я вже давно це знав. І не пам’ятаю, відколи саме я це знав, і чим старшим стаю, тим сильнішою є моя любов до Бога. То є велика таємниця — любити Бога.

Меґі лежала, вдивляючись у спокійні й відчужені блакитні очі сина. Ральфові очі, такі самі, як у нього. Але в цих очах палало щось не притаманне Ральфу. Чи мав він оцей вогонь в очах у вісімнадцять років? Мав чи не мав? Може, це відчувається саме у вісімнадцятирічному віці? На той час, коли вона ввійшла в життя Ральфа, йому додалося до вісімнадцяти ще десять років. Однак її син був містиком — вона завжди це знала. Меґі сумнівалася, що на якійсь стадії життя Ральф виявляв містичні нахили. Вона прокашлялася і щільніше загорнула у халат своє самотнє тіло.

— Тому я питав себе, — продовжив Ральф, — що я можу зробити, щоб продемонструвати, як сильно Його люблю? Я довго не бажав давати відповіді на це запитання, не бажав її бачити. Бо теж хотів жити як мужчина, дуже хотів. Однак я знав, що жертва має бути, знав… Тому є лише одне, чим я можу пожертвувати заради Нього, щоб показати, що в моїй душі немає нікого, хто займав би важливіше місце, аніж Він. Я мушу відмовитися від єдиного, хто може стати його суперником, — ось та пожертва, якої Він вимагає від мене. Я — Його слуга, і Він не мусить мати суперників. Мені довелося вибирати. Або всі радощі, якими Він дозволить мені насолоджуватися, — або оте, з чого ми почали нашу розмову. — Дейн зітхнув і висмикнув буру дрогедську травинку. — Я мушу показати Йому, що розумію, навіщо Він дав мені так багато, коли я народився. Мушу продемонструвати Йому, наскільки важливим є моє життя як чоловіка.

— Ти цього не зробиш, я не дозволю тобі! — скрикнула Меґі й потягнулася, щоб вхопити його за руку.

Яка ж вона ніжна й гладенька, його шкіра, яка сила відчувається під нею — зовсім, як у Ральфа. Зовсім, як Ральф! Вважає, що не має права дозволити якійсь гарненькій дівчині покласти руку на його красиве тіло?

— Я збираюся стати священиком, — заявив Дейн. — Я хочу усього себе віддати служінню Богу, і як Його священик офірувати Йому все, що я маю, і все, ким я є. Бідність, цнотливість і послух. Від Своїх слуг Він вимагає не менше, аніж усе. Це буде нелегко, але я це зроблю.

Ой, який вираз з’явився в її очах! Наче він убив її, повергнув у пилюку під своїми ногами. Не думав він, що завдасть стільки болю! Навпаки, йому здавалося, що мати з гордістю за нього і радістю подарує сина Богу. Вони сказали йому, що вона відчує піднесення й захват і підтримає його рішення. Натомість мати витріщалася на нього так, немов перспектива його священицького сану була для неї смертним вироком.

— Я тільки священиком хотів бути, і більше ніким, — розпачливо мовив він, побачивши оті охоплені смертною тугою очі. — Як же ти цього не розумієш, мамо? Ніколи і ніким не хотів я бути — тільки священиком! І я не зможу бути ніким іншим — лише священиком!

Її рука впала з його руки; він опустив очі додолу й побачив білі плями на своїй шкірі там, де вхопилася мати, і маленькі дуги від її нігтів, що глибоко вп’ялися йому в шкіру. Вона закинула голову й розреготалася. Її тіло довго здригалося від потужних вибухів злого істеричного сміху.

— О, це занадто, щоби бути правдою! — нарешті мовила вона, хапаючи ротом повітря і витираючи тремтячою рукою сльози в куточках очей. — Яка жахлива іронія! Трояндовий попіл, сказав він тієї ночі, коли ми їхали сюди, до свердловини. А я не зрозуміла тоді, про що він казав. Прахом ти був, на прах і обернешся. Попелом. Церкві ти належиш, і Церкві тебе офірують. О, як прекрасно! Згинь, Боже, кажу Тобі я! Згинь, негіднику й ідіоте! Найстрашніший ворог жіноцтва — ось хто такий Бог! Все, що ми прагнемо зробити, Він прагне знищити!

— Ой, мамо, ні! Не треба, мамо! — Він розплакався, розплакався через її біль, через своє нерозуміння її болю та слів, які вона казала. Його сльози падали, спотворені, у його серце; офіра почалася, та ще й так, як він і подумати не міг. І хоча він плакав за матір’ю, але навіть заради неї не був він у змозі скасувати офіру. Бо мусив її зробити, і чим важче вона йому давалася, тим ціннішою ця офіра буде в Його очах.

Вона змусила його плакати, хоча досі такого не траплялося за все його життя. І Меґі рішуче придушила власний гнів та горе. Ні, це несправедливо — мститися йому за себе. Його зробили таким гени. Або його Бог. Чи Ральфів Бог. Він був світлом її життя, її син. І ніколи він не страждатиме через неї, ніколи.

— Дейне, не плач, — прошепотіла вона, погладжуючи почервонілі мітки на його передпліччі. — Пробач, я не хотіла. Ти шокував мене, от і все. Звісно, я за тебе рада, справді рада! Хіба ж може бути інакше? Це потрясіння, я ніяк цього не очікувала, повір мені. — І вона розсміялася, хоча губи її тремтіли. — Цю звістку ти кинув на мене, наче камінь.

Його очі прояснилися, і він із сумнівом подивився на матір. Чому ж їй здалося, наче він її убив? Бо то були не ті мамині очі, до яких він звик: повні любові, такі жваві. Сильні молоді руки Дейна обійняли матір.

— Ти й справді не заперечуєш? Ти впевнена?

— Заперечувати? Хіба ж може мати, благочестива католичка, заперечувати проти того, щоб її син став священиком? Цього не може бути! — Меґі скочила на ноги. — Б-р-р-р-р! Як холодно стало! Повертаймося додому.

Вони приїхали не верхи, а на всюдиході-«лендровері». Дейн сів за кермо, мати вмостилася поруч.

— А ти вирішив, куди підеш навчатися? — спитала Меґі, зі схлипом втягуючи в легені повітря і знімаючи з очей скуйовджені кучері.

— Та, мабуть, до коледжу Святого Патрика. Принаймні поки не стану на ноги. Можливо, опісля я вступлю до якого-небудь ордену. Мені подобаються єзуїти, але я остаточно не вирішив, чи вступлю відразу ж до ордену єзуїтів.

Меґі невідривно дивилася крізь заляпане комахами вітрове скло на буру траву, що стрибала у неї перед очима.

— Я маю набагато кращу ідею, Дейне.

— Он як? — Йому довелося зосередитися на дорозі, бо колія трохи заросла, стала менш помітною, і на ній з’явилися нові впалі колоди.

— Я відправлю тебе до Рима, до кардинала де Брикасара, ти ж його пам’ятаєш?

— Чи пам’ятаю я його? Що за питання, мамо? Та я його й через мільйон років не забуду! Він взірець для наслідування, я вважаю, що саме таким має бути ідеальний священик. Якби я зміг стати таким священиком, як і він, це було б для мене щастя.

— Мало здаватися ідеальним, треба ідеальним бути, — в’їдливо зауважила Меґі. — Але я віддам тебе під його начало, бо знаю, що заради мене він опікуватиметься тобою. Ти зможеш поступити до семінарії у Римі.

— Та невже, мамо? Ти не жартуєш? — Занепокоєння витіснило радість із його обличчя. — А грошей вистачить? Було б набагато дешевше, якби я залишився в Австралії.

— Завдяки кардиналу де Брикасару, мій любий сину, ти ніколи не потерпатимеш від нестачі грошей.

Коли вони опинилися біля будинку-кухні, Меґі підштовхнула Дейна до дверей.

— Піди й про все розкажи дівчатам та місіс Сміт, — сказала вона. — Вони в екстаз впадуть від захвату.

Меґі, повільно, одна за одною, опустила ноги на землю і, важко доплентавшись до великого будинку, зайшла у вітальню, де сиділа Фіона, але — о, диво! — не працювала, а розмовляла з Енн Мюллер за чашкою вечірнього чаю. Коли увійшла Меґі, вони попіднімали голови і з її обличчя побачили, що трапилося щось серйозне.

Вісімнадцять років Мюллери регулярно відвідували Дрогеду і сподівалися, що так воно буде й далі, але минулої осені Людді Мюллер раптово помер, і Меґі відразу ж написала Енн, що та, якщо захоче, може перебиратися до Дрогеди на постійне проживання. Місця багато, для усамітненості можна оселитися в гостьовому будиночку; вона може платити за проживання, якщо гордість не дозволяє жити просто так, хоча, Бог свідок, грошей достатньо для того, що розмістити й тисячу гостей, які постійно проживали б тут. Меґі побачила в цьому шанс віддячити Енн за підтримку в ті самотні роки, коли їй довелося жити в Квінсленді, а Енн побачила в цій пропозиції порятунок. Бо без Людді в Хіммельхосі було страшенно самотньо. Втім, ферму вона продавати не стала, а найняла розпорядника, бо хотіла, щоб після її смерті все успадкувала Джастина.

— Що сталося, Меґі? — спитала Енн.

Меґі важко опустилася у крісло.

— Схоже, мене вразив караючий удар блискавки.

— Що?!

— Виявилося, що ви обидві мали рацію. Ви колись казали, що я його втрачу. Я вам не повірила, бо думала, що зможу перемогти Бога. Бо не народилася ще та жінка, яка впоралася б із Богом. Бо Він — Чоловік.

Фіона налила Меґі чашку чаю.

— На, випий, — сказала вона таким тоном, наче чай мав від-новлювальні властивості бренді.

— І як саме ти його втратила?

— Він збирається стати священиком, — відповіла Меґі, сміючись і плачучи разом.

Енн сперлася на свої палиці, дошкутильгала до Меґі й, незграбно вмостившись на підлокітнику крісла, ніжно погладила її красиве золотаво-руде волосся.

— Отакої! Хоча це не так вже й погано.

— А ти знаєш про Дейна, Енн? — спитала у неї Фіона.

— Завжди знала, — відповіла вона.

Меґі швидко протверезіла.

— Кажеш, не так вже й погано? Та це ж початок кінця, невже ти не розумієш? Відплата. Я вкрала Ральфа у Бога, і відплачую за це моїм сином. Ти сказала мені, мамо, що це крадіжка, хіба ж ти не пам’ятаєш? Мені не хотілося вірити тобі, але ти казала правду, як і завжди.

— Він збирається до Святого Патрика? — спитала Фіона діловитим тоном.

Меґі розсміялася, але цього разу менш химерним сміхом.

— Погано ж ти уявляєш собі відшкодування, яке я маю зробити, мамо. Я пошлю його до Ральфа, ясна річ. Він — наполовину Ральф, тож нехай Ральф і втішається своїм сином. — Вона стенула плечима. — Втім, він мені важливіший за Ральфа, до того ж я знала, що він захоче податися до Рима.

— А ти так і не сказала Ральфу про Дейна? — спитала Енн, бо ця тема ніколи не обговорювалася.

— Ні, й ніколи не скажу. Ніколи!

— Вони такі схожі, він зможе здогадатися.

— Хто, Ральф? Та він ні за що не здогадається! Про це я потурбуюся. Бо посилаю йому свого сина — і не більше. Але я не посилаю йому його сина.

— Побійся ревнощів богів, Меґі, — тихо попередила її Енн. — Може, вони й досі мають на тебе злобу.

— Здається, вони й так зробили мені все погане, що могли, — тужливо відказала Меґі.

Коли Джастина дізналася новину, вона оскаженіла, хоча останні три-чотири роки мала невиразну підозру, що все до того йде.

Для Меґі ця новина стала раптовим ударом грому, але для Джастини — очікуваним крижаним душем.

Джастина була з ним у Сіднеї в школі і як близька товаришка слухала його розповіді про те, про що він не наважувався розказати своїй матері. Дівчина знала: для Дейна його релігія була життєво важливою. І не лише Бог, а й містична значущість католицьких ритуалів. На думку Джастини, Дейн, якби народився у сім’ї протестантів, навернувся б у католицтво, дослухаючись власного внутрішнього голосу, щоб задовольнити якісь одному йому відомі душевні потреби. Аскетичний кальвіністський Бог був не для Дейна. Його Бог зображався в мозаїці, курився в ладані, крився в мереживних золотистих прикрасах, прославлявся в складних музичних творах та чудових латинських речитативах.

І яка химерна іронія — настільки обдарований вродою хлопець вважав її непоправимою вадою і всіляко жалкував, що її має. Бо Дейн жалкував. Від усякої згади про його зовнішність він аж зіщулювався; і Джастині подумалося, що він радше волів би народитися бридким і непривабливим. Частково вона розуміла, чому він саме так почувався, і, можливо, через те, що її власна кар’єра стосувалася професії, горезвісної самозамилуванням її представників, вона, загалом, схвалювала його ставлення до власної зовнішності. От чого вона не могла второпати, то це його щирої ненависті до власної вроди; Дейн міг би її ігнорувати.

До того ж секс мало цікавив його, а чому — вона достеменно не могла пояснити: або він навчився бездоганно сублімувати свої пристрасті, або, попри видатні фізичні дані, йому бракувало якоїсь ділянки центральної нервової системи. Скоріш за все, справжньою причиною була перша, оскільки Дейн щодня займався тим чи іншим видом ігрового спорту, щоб лягати у ліжко виснаженим. Джастина добре знала, що його схильності були нормальні, тобто гетеросексуальні, і вона навіть знала, який тип дівчат подобався брату: високі, темноволосі й хтиві. Але йому бракувало усвідомленої чутливості — Дейн не помічав відчуття, яке давала та чи інша річ, яку він тримав у руках, не помічав довкола себе ароматів у повітрі, не усвідомлював того особливого і незвичайного задоволення від споглядання форми та кольору. Для того щоб Дейн відчув сексуальний потяг, потрібний невідпорний вплив на нього об’єкту, який міг би цей потяг спричинити, бо лише в рідкісні моменти він, здавалося, таки здогадувався про існування земної стезі, якою більшість чоловіків ідуть, керуючись своїм вибором, настільки довго, наскільки дозволяли їм фізичні можливості.

Про своє рішення стати священиком він розповів їй після вистави за кулісами театру «Каллоден». Того дня було досягнуто домовленості з Римом; Дейну страх як хотілося сказати їй про це, однак він знав, що його рішення їй не сподобається. Його релігійні амбіції були тією темою, яку він не міг обговорювати з сестрою стільки, скільки хотів, бо її це бісило. Та того вечора, коли він зайшов за куліси, йому було несила стримувати свою радість.

— Ти дурбас і лопух, — з огидою мовила Джастина.

— Це те, чого я хочу, те, що мені потрібно.

— Ти — ідіот.

— Лаючи мене, ти нічого не зміниш, Джас.

— Гадаєш, я цього не знаю?! Це дає мені можливість вихлюпнути емоції.

— А я гадав, що ти вже вихлюпнула їх на сцені, граючи Електру. До речі, грала ти її надзвичайно добре.

— Після цієї новини я гратиму ще краще, — похмуро відказала сестра. — Поїдеш до Святого Патрика?

— Ні. Я поїду до Рима, до кардинала де Брикасара. Мама про все домовилася.

— Дейне, ні! Це ж так далеко!

— А чому б і тобі не перебратися, скажімо, до Англії? З твоєю підготовкою й даними ти досить легко змогла б там влаштуватися.

Вона сиділа перед дзеркалом і стирала макіяж Електри, хоч і досі не скинула вбрання цієї героїні; сильно підведені колами широких чорних арабесок, її дивні очі здавалися ще дивнішими. Джастина повільно кивнула.

— Та могла б, і справді могла… — задумливо мовила вона. — Давно треба було… Бо Австралія стає для мене замалою… Маєш рацію, приятелю! Молодець! Моя мета — Англія!

— Суперово! Лишень подумай: я матиму канікули, ну знаєш, у семінарії теж бувають канікули, як і в університеті. Ми зможемо узгоджувати і проводити їх разом, скажімо, трохи подорожувати Європою, з’їздити додому, на Дрогеду. Ой, Джассі, я ж усе це продумав! Було б класно, якби ти влаштувалася неподалік.

Вона аж засвітилася від радості.

— І справді класно, еге ж? Бо моє життя зміниться у гірший бік, якщо я не матиму змоги з тобою розмовляти.

— Тому я й боявся, що ти залишишся. — Дейн усміхнувся. — Але якщо серйозно, Джас, я хвилююся за тебе. І волів би мати тебе десь поблизу, щоб час від часу бачитися з тобою. Інакше хто ж тоді буде голосом твоєї совісті?

Прослизнувши між шоломом важкоозброєного піхотинця та маскою жриці-провидиці, Дейн пробрався до місця, звідки міг бачити сестру, і сів на підлогу компактним клубочком, щоб на нього ніхто не наступив. Річ у тім, що «Каллоден» мав лише дві вбиральні для зірок, а Джастина ще не втрапила до того розряду. Вона сиділа у загальній вбиральні, де безустанку сновигали люди.

— Чортів старий пеньок, цей кардинал де Брикасар! — випалила Джастина. — Я зненавиділа його тієї миті, коли він трапився мені на очі!

Дейн стримано хихикнув.

— Це неправда, і тобі це добре відомо.

— Правда, правда!

— Ні, неправда. Тітка Енн якось розповіла мені, коли я був на різдвяних канікулах, і можу побитися з тобою об заклад, що ти про це не знаєш.

— Про що я не знаю? — підозріло спитала Джастина.

— А про те, що коли ти була ще немовлям, він годував тебе з пляшечки, а потім змусив тебе відригнути, після чого чукикав тебе, поки ти заснула. Тітка Енн розповіла, що ти була страшенно вередливим малям і не любила, коли тебе брали на руки. Та коли тебе взяв на руки Ральф де Брикасар, тобі сподобалося.

— Це нахабна брехня!

— Ні, не брехня. — Він весело вишкірився. — Тоді чому ти так ненавидиш його тепер?

— Ненавиджу — і все. Він схожий на старого кістлявого стерв’ятника, і мене від нього нудить.

— А мені він подобається. І завжди подобався. Ідеальний священик — ось як називає його отець Ветті. Я гадаю, що й отець Ветті теж ідеальний священик.

— Якщо він так тобі подобається, то піди і трахни його в сраку!

— Джастино!!!

— Ага, нарешті я тебе шокувала! Б’юся об заклад, ти навіть не здогадувався, що я знаю слово «трахатися».

В Дейнових очах затанцювали бісики.

— А ти й справді знаєш, що воно означає? Розкажи мені, Джассі, Нумо, вперед! Благаю тебе!

Вона не могла встояти, коли він піддражнював її; тож її очі теж пустотливо зблиснули.

— Може, одного дня ти, лопух, і справді станеш отцем Прутнем, але якщо ти й справді досі не знаєш, що це таке, то краще й не питай.

Дейн посерйознішав.

— Не хвилюйся, не питатиму.

Біля Дейна зупинилася, крутнувшись на місці, пара красивих жіночих ніг. Він поглянув угору, почервонів, як буряк, і, швидко відвернувшись, сказав невимушеним тоном:

— А, привіт, Марто!

— І тобі привіт.

То була надзвичайно красива дівчина; їй трошечки бракувало акторських здібностей, але її врода була цінним надбанням для кожної вистави; окрім того, сталося так, що вона належала саме до тієї категорії дівчат, які подобалися Дейну, бо Джастина не раз вислуховувала його захоплені компліменти на її адресу. Марта була висока, сексуальна (цей термін і увійшов у моду в кіношних журналах), мала темне волосся й очі, світлу шкіру та розкішні груди.

Примостившись скраєчку столу, за яким сиділа Джастина, вона звабливо погойдувала ногою прямісінько під носом у Дейна, дивлячись на нього з такою відвертою цікавістю та симпатією, що він збентежився. «Боже, оце так хлопець! Всім хлопцям хлопець! Звідки у кістлявої шкапи Джассі міг узятися такий брат? Мабуть, йому лише вісімнадцять, і якщо я його зваблю, то це буде, наче немовля з колиски поцупити, але мені начхати».

— А як щодо того, щоб прийти до мене на каву і таке інше? — спитала вона, дивлячись на Дейна. І неохоче додала: — Вам удвох, звісно.

Джастина рішуче похитала головою, і в її очах раптом спалахнув якийсь здогад.

— Та ні, дякую, я не зможу. Тобі доведеться вдовольнитися Дейном.

Він теж рішуче похитав головою, але з явним жалем, немов і справді долав спокусу.

— Дякую за запрошення, Марто, але я не можу. — Із цими словами Дейн зиркнув на годинник, наче на свого рятівника.

— Господи, на моєму лічильнику залишилася всього одна хвилина! Скільки ти ще тут будеш, Джассі?

— Хвилин із десять.

— Я почекаю тебе надворі, добре?

— Боягуз! — глузливо кинула вона.

Темні очі Марти сумно провели Дейна.

— Він розкішний! Чому ж він на мене й поглянути не схотів?

Джастина кисло посміхнулася, нарешті зіскрібши з обличчя грим. Ластовиння поволі поверталося. Може, Лондон допоможе — там мало сонця.

— О, не переймайся, він теж ласо позирав на тебе. І йому теж хотілося б із тобою зустрітися. Та чи зустрінеться? Тільки не Дейн.

— Чому? Що з ним не так? Невже він голубий? От зараза, ну чому кожен розкішний мужчина, якого я зустрічаю, виявляється педиком? Ніколи не думала, що Дейн — педик. Він на нього зовсім не схожий.

— Слідкуй за тим, що кажеш, ти, дурепо безмозка! Звісно, ніякий він не голубий. А якщо він колись хоч погляне убік Солоденького Вільяма, то я того ж дня горлянку переріжу — і йому, і Вільяму.

— Якщо він не гомік і задивляється на жінок, то чому ж він не клюнув? Чому не вхопився за моє запрошення? Може, вважає, що я для нього застара?

— Красунечко, ти й у сто років не будеш застарою для жодного нормального мужчини, в цьому будь певна. Ні, дурень Дейн поклявся виключити секс зі свого життя. Бо збирається стати священиком.

Марта ошелешено роззявила свого розкішного хтивого рота, на мить завмерла, а потім виклично гойднула гривою чорнильно-темного волосся.

— Не тринди.

— Та правда, кажу тобі!

— Ти хочеш сказати, що все оте багатство піде коту під хвіст?

— Боюся, що так. Бо він офірує його Богу.

— Тоді Бог — ще більший педик, аніж Солоденький Віллі.

— Може, ти й маєш рацію, — погодилася Джастина. — Втім, насправді його й жінки не дуже цікавлять. Ми для нього — як глядачки, що сидять на дешевих місцях верхнього ярусу. А партер та нижній балкон — виключно для чоловіків.

— Он воно як!

Джастина, звиваючись, вивільнилася з одежі Електри, вдягла через голову тонке бавовняне плаття, пригадала, що надворі прохолодно і накинула зверху джемпер, а потім поблажливо поплескала Марту по голові.

— Та не побивайся ти так, крихітко. Бог був милосердний до тебе — дав мало мозку. Повір мені, так значно легше. Ти ніколи б не склала конкуренції Творцю Всесвіту.

— Не знаю, не знаю. Хотілося б спробувати позмагатися з Господом за твого брата.

— Облиш і забудь. Бо тобі довелося б воювати з Церквою, а це відпочатку програшна справа. Ти скоріше б Солоденького Віллі звабила, аніж Дейна, повір мені.

* * *

Автомобіль із Ватикану зустрів Дейна в аеропорту і швидко повіз його бляклими сонячними вулицями з красивими усміхненими людьми; приклеївши носа до скла, він упивався, бо на власні очі бачив те, що раніше траплялося йому на фото: римські колони, палаци в стилі рококо, ренесансна велич собору Святого Петра.

І на нього чекав, цього разу весь у червоному, з голови до п’ят, Ральф Рауль, кардинал де Брикасар. Простягнулася вперед рука, зблиснув перстень; Дейн впав на обидва коліна і поцілував його.

— Встань, Дейне, дозволь мені на тебе поглянути.

Дейн підвівся, усміхаючись високому чоловіку майже одного з ним зросту; вони могли дивитися один одному у вічі. Дейн відчував надзвичайно сильну ауру духовної влади, яку випромінював кардинал, і це, в його розумінні, була радше аура Папи, а не святого. Але оті невимовно сумні очі не були очима Папи. Як, напевне, довелося страждати цьому чоловікові, щоби мати такі очі, але як, напевне, шляхетно він зміг піднятися над цим стражданням і стати найідеальнішим з ідеальних священиків!

А кардинал Ральф дивився на сина, не знаючи, що це його син, і відчував до нього любов, пояснюючи собі цю любов тим, що Дейн був сином Меґі. Саме таким він і хотів бачити власного сина: так само високим, як і він, так само граціозним, так само вражаюче красивим. Ніколи в житті він ще не бачив, щоб чоловік рухався так красиво. Але приємнішим за всяку фізичну красу була нехитра краса його душі. Тут відчувалася сила янголів і щось від їхньої неземної сутності. Чи був він і сам таким у вісімнадцять років? Він спробував пригадати і відмотав на три п’ятих назад щільний клубок подій — ні, він таким не був. Ніколи. Може, це тому, що Дейн прийшов сюди з власного вибору? Бо ж у Ральфа все було не так, хоча покликання він мав — в чому-чому, а в цьому кардинал упевнений.

— Сідай, Дейне. Ти зробив, як я тобі казав, — приступив до вивчення італійської?

— На нинішній стадії я розмовляю вільно, але без ідіоматичних виразів, і добре читаю. Можливо, вивчення полегшується тим, що італійська — вже четверта моя мова. Здається, я маю до мов талант. Іще тижнів зо два — і я буду в змозі взятися за місцевий діалект.

— Так, не сумніваюся, що зможеш. До речі, я теж маю хист до мов.

— Що ж, це корисна здібність, — ніяково мовив Дейн. Висока імпозантна постать у червоному трохи лякала його; вона на якусь мить затьмарила собою чоловіка, який їздив верхи на рудому мерині на Дрогеді.

Кардинал Ральф нахилився, пильно вдивляючись у хлопця.

«Я передаю відповідальність за нього тобі, Ральфе, — писала Меґі у своєму листі. — Я покладаю на тебе обов’язок про його щастя і добробут. Те, що я вкрала, повертаю тобі. Бо мушу. Лишень пообіцяй мені дві речі, і я заспокоюся, знаючи, що ти вчинив найкраще в інтересах Дейна. По-перше, пообіцяй мені, що перед тим, як прийняти його до себе, ти переконаєшся, що стезя священика є тим, чого він потребує, — правдиво і цілковито. По-друге, якщо виявиться, що це — те, чого він насправді бажає, зроби так, щоби він укріпився у своєму виборі. Якщо ж Дейн втратить бажання й ентузіазм, я хочу, щоб він повернувся до мене. Бо спершу він належить мені. І це я його тобі віддаю».

— Дейне, а ти впевнений у своєму виборі? — спитав кардинал.

— Абсолютно.

— А чому?

Очі хлопця були якимись дивовижно відстороненими, незручно знайомими, але це відчуття знайомства сягало чомусь у далеке минуле.

— Через ту любов, яку я маю до нашого Господа Бога. І я бажаю служити йому як Його священик всю решту свого життя.

— А чи розумієш ти, що означає служба Господу, Дейне?

— Так.

— Чи розумієш ти, що ніяка інша любов не може втрутитися між тобою і Ним? Що ти повністю належатимеш виключно Йому, відмовившись від усіх інших?

— Так, розумію.

— Що це стосуватиметься усього, що на Господній службі ти муситимеш поховати свою особистість, свою індивідуальність, саме уявлення про самого себе як унікального і єдино важливого?

— Так.

— Що, за потреби, ти муситимеш стійко прийняти смерть, ув’язнення і голод у Його Ім’я? Муситимеш нічого не мати, і не цінувати нічого, що загрожуватиме зменшити твою любов до Нього?

— Так.

— А ти сильний, Дейне?

— Я чоловік, ваше преосвященство. Спершу я чоловік. Знаю, буде важко. Але я молюся, щоби з Його поміччю знайти сили.

— А чи мусить твоє покликання бути саме таким? Може, ти вдовольнишся чимось меншим та скромнішим?

— Ні.

— А якщо згодом станеться так, що ти передумаєш — що ти станеш робити?

— Як що? Попрошуся відпустити мене, — здивовано відповів Дейн. — Якщо я передумаю, то це станеться тому і тільки тому, що я щиро помилився у своєму покликанні. І тоді я спитаюся дозволу піти. Я не буду любити Його ані краплини менше, але я знатиму, що це не той спосіб, у який Він хоче, щоб я Йому служив.

— Але коли ти даси остаточні обітниці й тебе висвятять, то чи розумієш ти, що тоді вороття не буде, не існує звільнення від обітниці, ніякого відпущення взагалі?

— Я це добре розумію, — спокійно сказав Дейн. — Але якщо треба приймати рішення, то я зроблю це заздалегідь.

Кардинал Ральф відхилився на спинку крісла і зітхнув. Чи був він сам коли-небудь таким упевненим? Чи був коли-небудь сам таким сильним?

— А чому ти приїхав саме до мене, Дейне? Чому не лишився в Австралії?

— Мама запропонувала Рим, але я ще раніше мріяв про це. Я боявся, що мені грошей забракне.

— Твоя мати — мудра жінка. А вона тобі нічого не розповідала?

— Розповідала про що, ваше преосвященство?

— Що ти маєш дохід п’ять тисяч фунтів на рік і чимало тисяч фунтів на своєму іменному банківському рахунку?

Дейн заціпенів.

— Ні, вона ніколи мені про це не казала.

— Мудро. Але гроші є, і Рим — до твоїх послуг, якщо ти цього хочеш. Тобі потрібен Рим?

— Так.

— А навіщо тобі потрібен я, Дейне?

— Бо ви — взірець ідеального священика для мене, ваше преосвященство.

Кардинал поморщився.

— Ні, Дейне, не треба так ідеалізовано мене сприймати. Я — не бездоганний священик. Бо порушив усі свої обітниці, розумієш? Мені довелося вчитися того, що ти, напевне, уже знаєш, і вчитися у найболючіший для священика спосіб — порушуючи свої обітниці. Бо я відмовлявся визнати перед самим собою, що спершу я смертний чоловік, а лише після цього — священик.

— Ваше преосвященство, це не має значення, — тихо й лагідно мовив Дейн. — Те, що ви кажете, аж ніяк не зменшує вашої значущості як ідеального священика в моїх очах. Ви, мабуть, не зрозуміли, про що я. Я не мав на увазі автомат, позбавлений людських почуттів, автомат, який стоїть вище за слабкості людської плоті. Я мав на увазі, що ви страждали — і зросли. Мої слова не звучать претензійно? Я не хотів, чесно. Якщо я образив вас, то хочу перепросити. Інколи так важко висловити свої думки! Я лише хотів сказати те, що, аби стати ідеальним священиком, потрібні роки, жахливий біль, а ще треба завжди бачити перед собою ідеал — нашого Господа Бога.

Задзвонив телефон; коли кардинал Ральф підняв слухавку, його рука злегка тремтіла, і він заговорив італійською.

— Так, дякую, ми прийдемо негайно. — Він підвівся. — Час до вечірнього чаю, і ми поп’ємо його з одним моїм добрим старовинним приятелем. Окрім самого папи, він, напевне, є найвпливовішим священиком нашої Церкви. Я сказав йому, що ти приїдеш, і він висловив бажання з тобою познайомитися.

— Дякую, ваше преосвященство.

Вони пішли коридорами і опинилися в гарному саду, зовсім не схожому на сад у Дрогеді — високі кипариси й тополі, акуратні квадратики трави поміж проходів із колонами, вкриті мохом кам’яні плити; проминувши готичні арки, вони пройшли під містками епохи Відродження. Дейн всім цим упивався, бо любив це. Такий відмінний від Австралії світ, такий древній і вічний!

До палацу вони добралися за п’ятнадцять хвилин швидкої ходи і, увійшовши всередину, піднялися величними мармуровими сходами, завішаними прекрасними гобеленами.

Вітторіо Скарбанца, кардинал ді Контіні-Верчезе, якому було вже шістдесят шість, страждав від ревматизму, але розум його був ясний та жвавий, як і зазвичай. Його теперішня кішка російської блакитної породи на ім’я Наташа стиха мурчала, лежачи в нього на колінах. Через хворобу, яка призвела до часткового каліцтва, кардинал не міг підвестися, щоби привітати своїх гостей, він натомість широко всміхнувся і поманив їх до себе рукою. З обличчя любого друга Ральфа він перевів погляд на Дейна О’Ніла — і непорушно уставився на нього, звузивши очі. Відчувши, як у грудях зрадливо тьохнуло серце, він звичним жестом швидко приклав до грудей руку, немов захищаючи його, і сів, отетеріло витріщившись на молоду копію Ральфа де Брикасара.

— Вітторіо, з вами все гаразд? — стурбовано спитав кардинал Ральф, взявши тендітну й слабку п’ясть друга, і помацав пульс.

— Так, все нормально, слабкий скороминущий біль, не більше. Сідайте, сідайте!

— Спершу я хотів би, щоби ви познайомилися з Дейном О’Нілом, котрий, як я вже казав, є сином моєї дорогої приятельки. Дейне, знайомся. Це його преосвященство кардинал ді Контіні-Верчезе.

Дейн став навколішки й поцілував перстень, а кардинал Вітторіо, дивлячись через його голову, розшукав поглядом обличчя Ральфа і придивився до нього прискіпливіше, аніж будь-коли за багато років. І трохи розслабився: то вона йому про це не сказала. Звісно, Ральф і не підозрював того, що відразу ж припускали ті, кому доводилося бачити їх разом. Не обов’язково батько й син, але неодмінно кревні родичі. Бідолашний Ральф! Він ніколи не бачив, як він ходить, не спостерігав за зміною виразів на своєму обличчі, ніколи не помічав, як запитально злітає догори його ліва брова. Воістину Бог милосердний, що створив людей сліпими.

— Сідайте. Чай зараз принесуть. Що ж, молодий чоловіче! То ви бажаєте стати священиком і вдалися до підтримки кардинала де Брикасара?

— Так, ваше преосвященство.

— Ви зробили мудрий вибір. Під його опікою лихо вам не загрожує. Але ви трохи знервований, сину мій. Це від незвичності ситуації?

Дейн усміхнувся Ральфовою усмішкою, якій, може, бракувало усвідомлення власного шарму, але ця усмішка, яка так нагадувала усмішку Ральфа, зачепила старе стомлене серце, наче шпичак колючого дроту.

— Я приголомшений, ваше преосвященство. Я навіть не здогадувався, якими впливовими людьми є кардинали. Я й не думав, що мене в аеропорту зустріне авто, я й мріяти не міг, що мені доведеться пити з вами чай.

— Так, це незвично… Тепер розумію. Може, це і справді є причиною вашої нервозності. Ага, а ось і чай принесли! — Він з приємністю спостерігав, як розставляють чашки та тарілочки, він застережливо підняв угору палець. — Е, ні! Сьогодні я буду господинею. Як ти питимеш чай, Дейне?

— Так само, як Ральф, — відповів він — і густо почервонів. — Вибачте, ваше преосвященство, я не хотів!

— Та все нормально, Дейне, кардинал ді Контіні-Верчезе прекрасно розуміє. Спершу ми познайомилися, як Дейн та Ральф, і в такому стилі спілкування узнали один одного набагато краще, хіба ж ні? Офіційність є новим і незвичним аспектом у наших стосунках. Тому я волію, щоб у приватному спілкуванні так і було. Його преосвященство не заперечуватиме, правда ж, Вітторіо?

— Не заперечуватиму. Мені подобається звертатися до людей на ім’я. Але повернімося до того, що я казав про друзів у високих колах, сину мій. Для тебе тривала дружба з нашим Ральфом може стати джерелом певного психологічного дискомфорту після того, як ти підеш навчатися до семінарії, яку сам обереш. Щоразу, коли зв’язок між вами будуть помічати, тобі доведеться вдаватися до довгих та нудних пояснень. Інколи Наш Господь дозволяє нам дещицю безневинної неправди, — усміхнувся кардинал, блиснувши золотими зубами, — тому для спокою кожного з нас я пропоную вдатися до однієї невеличкої вигадки. Бо невимушені дружні зв’язки інколи важче пояснити, аніж зв’язок, скріплений червоною ниточкою крові. Тому всім і всяким охочим знати ми пояснимо, що кардинал де Брикасар — твій дядько, мій любий Дейне, і нехай так воно й буде, — закінчив кардинал Вітторіо змовницьким тоном.

Дейн не міг приховати свого потрясіння, а кардинал Ральф беззаперечно погодився.

— Не розчаровуйся у сильних світу цього, сину мій, — лагідно мовив кардинал Вітторіо. — Бо вони теж мають глиняні ноги, і часто вдаються до безневинної неправди заради того, щоб когось утішити. Щойно ти отримав важливий урок, хоча дивлюсь на тебе і розумію, що ти навряд чи коли-небудь ним скористаєшся. Однак мусиш зрозуміти, що ми, добродії в пурпурових мантіях, є дипломатами до кінчиків пальців. Воістину, я думаю лише про тебе й твоє майбутнє, сину мій. Заздрощі та образа в семінаріях — таке саме звичне явище, як і в мирських закладах. Ти трохи страждатимеш через те, що вони гадатимуть, наче Ральф — твій дядько, тобто брат твоєї матері, але твої страждання були б сильнішими, якби вони знали, що вас не пов’язує кревний зв’язок. Спершу ми — люди, а саме з людьми тобі доведеться мати справу в цьому та інших світах.

Дейн поштиво вклонився, потім подався вперед і виставив руку, щоб погладити кішку.

— Можна? Я люблю котів, ваше преосвященство.

Не можна було знайти шляху ближчого за цей до старого, але вірного серця кардинала Вітторіо.

— Можна. Зізнаюся, вона стає для мене надто важкою. Ти ненажера, Наташо, еге ж? Йди до Дейна, він у нас — нове покоління.

* * *

Джастина не мала можливості перебратися з південної півкулі до північної так швидко, як це зробив Дейн: на той час, коли вона відпрацювала сезон у «Каллоден» і без жалю попрощалася з квартирою в Ботвел-гарденс, її брат уже два місяці був у Римі.

— Як, у біса, я примудрилася назбирати стільки мотлоху? — спитала вона себе, сидячи в оточенні одежин, паперів та коробок.

Меґі розігнула спину з коробкою з металевими кухонними мочалками для миття посуду в руках.

— А що вони роблять у тебе під ліжком?

На розчервонілому обличчі доньки з’явився вираз глибокого полегшення.

— О, слава Богу! То онде вони! А я гадала, що їх проковтнув безцінний пудель місіс Дівайн, бо він аж тиждень ходив змарнілий, а я не наважилася сказати їй про зниклі мочалки для посуду. Але я була на сто відсотків упевнена, що ота огидна тварина зжерла їх, бо він зжирає все, що не встигає з’їсти його. Хоча, — задумливо мовила Джастина, — я б не дуже побивалася, якби сталося останнє.

Меґі сіла навпочіпки і розреготалася.

— О, Джассі! Ти така смішна! — І мати кинула коробку на ліжко до купи речей. — Дрогеда не зможе тобою пишатися, це точно. Після акуратності та охайності, яку ми пхали до твоєї голови, — такий розгардіяш!

— Я мала завчасно сказати вам, що марно стараєтеся. Може, забереш ці мочалки на Дрогеду? Я відпливаю кораблем, тому мій багаж необмежений за вагою, хоча, смію припустити, що в Лондоні залізних кухонних мочалок хоч греблю гати.

Меґі поклала коробку з мочалками до великого картонного ящика з написом місіс Д.

— Гадаю, краще подарувати їх місіс Дівайн, бо вона має передати квартиру наступному мешканцю в гарному стані. — Скраю столу вивищувалася нестійка споруда з немитих тарілок, що вже повкривалися пліснявою.

— Господи, ти хоч коли-небудь миєш тарілки?

Джастина захихотіла, анітрохи не розкаюючись.

— Дейн каже, що я їх не мию, а голю бритвою.

— Оці таки доведеться спочатку підстригти. І чому ти не миєш їх відразу ж після того, як поїси?

— Бо це означало б піший похід на кухню, а оскільки я зазвичай їм опівночі й пізніше, то нікому не сподобається тупотіння моїх маленьких ноженят.

— Дай-но мені порожній ящик, я повкладаю туди брудні тарілки і викину, — сказала мати, втомившись боротися з донькою; Меґі достеменно знала, що на неї чекає, ще до того, як виявила бажання поїхати до Сіднея, і тому анітрохи не здивувалася. Мало коли їй траплялася нагода допомогти Джастині; й щоразу все скінчалося тим, що Меґі почувалася повного дурепою. Але цього — єдиного — разу ситуація стосовно домашніх справ змінилася кардинально, і Меґі могла допомагати, скільки її душа забажає, і не почуватися дурепою.

Меґі й Джастина таки примудрилися впоратися з розгардіяшем і мікроавтобусом, на якому Меґі приїхала з Джилі, вирушили до готелю «Австралія», де Меґі знімала номер люкс.

— Чому б вам, мешканцям Дрогеди, не придбати будинок у Палм-біч або ж в Авалоні? — запропонувала Джастина, заносячи свою валізу до другої спальні люксу. — Це жахливо: наш номер — над вулицею Мартін-плейс. Уяви собі, як було б класно жити за три кроки від прибою! Може, тоді б ти частіше моталася літаком із Джилі до Сіднея!

— А навіщо мені мотатися до Сіднея, скажи на милість? Я була тут двічі за останні сім років: Дейна проводжала, а ось тепер — тебе. Якби ми мали будинок, то не користувалися б ним.

— Дурня!

— Чому це?

— Чому? Тому що у світі є не лише Дрогеда, чорт забирай! Мене від неї нудить!

Меґі зітхнула.

— Повір мені, Джастино, прийде час, коли тобі страшенно захочеться повернутися додому, на Дрогеду.

— Це й Дейна стосується?

Тиша. Не дивлячись на доньку, Меґі взяла зі стола свою сумку.

— Ми можемо спізнитися. Мадам Роше сказала бути о другій. Якщо ти хочеш, щоби твої сукні були готові до відплиття, краще поквапитися.

— Знову мене ставлять на місце і вчать, як жити, — іронічно зауважила Джастина.

— А чому це, Джастино, ти ні з ким зі своїх приятельок мене не познайомила? У Ботвелл-гарденс я не зустріла нікого, окрім місіс Дівайн, — сказала Меґі, коли вони сиділи в салоні Жермен Роше, спостерігаючи, як чепуряться манекенниці з удаваними усмішками на обличчях.

— Бач, вони трохи сором’язливі… їм бракує впевненості в собі. Мені подобається оте помаранчеве плаття, а тобі?

— Тільки не під твоє волосся. Краще сіре вибери.

— Тьху! Навпаки — я вважаю, що помаранчеве чудово пасує до мого волосся. У сірому я матиму вигляд дохлої миші, яку затягала кішка, — брудної і смердючої. Не відставай від часу і моди, мамо. Не треба вважати, що рудим дівчатам неодмінно треба носити щось біле, сіре, чорне, смарагдово-зелене або отой жахливий колір, до якого ти маєш непоясниму пристрасть — як його там? ага — трояндовий попіл! Який безнадійний архаїзм!

— Ти правильно згадала назву того кольору, Джастино, — зауважила Меґі й, обернувшись, впритул поглянула на дочку. — Ти справжнісіньке чудовисько, — сказала вона з кривою посмішкою, але й із любов’ю в голосі.

Джастина ж не звернула на ті слова ані найменшої уваги, бо не вперше чула її.

— Я виберу помаранчеве, яскраво-червоне, з пурпурового ситцю, темно-зелене, бордовий костюм…

Меґі сиділа, розриваючись між сміхом та люттю. Хіба ж можна дати собі раду з такою донькою, як Джастина?

Судно «Гімалаї» відплило з гавані Дарлінґ три дні по тому. То був гарний старий корабель, плоскодонний і з добрими мореплавними властивостями, збудований у ті дні, коли ніхто нікуди сторчголов не поспішав, і всі спокійно сприймали той факт, що до Англії через Суец — чотири тижні ходу, а через мис Доброї Надії — п’ять. Нині навіть океанські лайнери набули стрімких обрисів, їхнім корпусам надають форми есмінців, аби тільки підвищити швидкість. Але той ефект, який ця новація справила на чутливі шлунки, змусила здригнутися навіть бувалих моряків.

— От чудасія! — сміялася Джастина. — Першим класом із нами їде ціла футбольна команда, тому буде не так нудно, як я гадала. Декотрі з них — такі розкішні хлопці.

— Ти що, невдоволена, що я наполягла на першому класі?

— Та начебто задоволена.

— Джастино, ти збурюєш у мені все найгірше, ти завжди примудрялася це робити, — відрізала Меґі, розгнівавшись за те, що їй здалося невдячністю. Це мале стерво хоча б трохи могла удати, що сумує. — Ти вперта, як віслюк, самодурка! Я від тебе у розпачі!

Якусь мить Джастина не говорила нічого, відвернулася, удаючи, що прислухається до гонгу, який видзвонював команду «Всім, хто проводжає, — на берег», аніж до того, що говорила їй мати. Прикусивши губу, щоб та не тремтіла, вона сліпуче всміхнулася.

— Я знаю, що ти від мене у розпачі, — бадьоро сказала вона, дивлячись матері у вічі. — Та то нічого, ми такі, якими ми є. Ти ж завжди казала, що я вдалася у татка.

Вони ніяково обнялися, і Меґі з полегшенням прослизнула до натовпу, що стікався до трапів, і щезла з виду. Джастина пройшла на верхню палубу і стала біля поруччя, тримаючи в руках сувійчики кольорових стрічок. Далеко внизу, на пристані, вона побачила постать у рожево-сірому платті та капелюшку, що стала в обумовлене місце і прикрила обличчя від сонця рукою. Дивно, але з такої відстані добре видно, що матусин вік наближається до п’ятдесятирічної позначки. Час іще лишився, але з її постави це добре видно. Вони замахали руками одна одній, а потім Джастина кинула перший із сувійчиків, а Меґі вправно упіймала його кінець. Потім донизу полетіли червоний, блакитний, жовтий, рожевий, зелений та помаранчевий, сіпаючись під поривами вітру і падаючи вниз по спіралі.

Провести футболістів у далеку дорогу прийшов оркестр; майоріли вимпели, розвівалися картаті накидки, а музики вичавлювали з інструментів химерну, але цікаву версію пісні «Час настав». Поруччя корабля обліпили пасажири, що міцно тримали кінці тонких паперових стрічок; на пристані сотні людей повитягували голови догори, немов лелеки, жадібно вдивляючись наостанок в обличчя тих, хто від’їжджав так далеко; здебільшого то були молоді обличчя, яким кортіло подивитися, що ж насправді за центр цивілізації розташований із протилежного боку земної кулі. Вони там житимуть, працюватимуть, може, за два роки повернуться, а може, не повернуться взагалі.

Синє небо всипали баранці сріблясто-білих хмар, дув поривчастий сіднейський вітер. Сонце зігрівало задрані голови проводжальників та спини пасажирів, що витріщалися вниз; широка смуга різнокольорових стрічок бриніла, єднаючи корабель із берегом. Раптом між бортом старого корабля та дерев’яною пристанню утворилася прогалина, і повітря наповнилося криками та схлипами; один за одним тисячі стрічок перервалися, несамовито затріпотіли, безсило обвисли — і поперехрещувалися на поверхні води, змішавшись з апельсиновими скоринками та медузами, щоб згодом помандрувати водною гладдю.

Джастина вперто стирчала на своєму місці біля поруччя, аж поки пристань не перетворилася на відстані на кілька різких ліній та рожевих точок, схожих на булавочні головки. Буксири розвернули «Гімалаї» в інший бік і, протягнувши безпорадне судно під гулкими прольотами моста над гаванню, вивели його на середину надзвичайно красивого краєвиду Сіднея, що виблискував на сонці.

Ні, то було зовсім несхоже на подорож пороном до передмістя Менлі, хоча вони йшли тим самим курсом повз Ньютралбей, Роуз-бей та повз Креморн і Воклюз. Бо цього разу вони виходили крізь миси Саут-Гед і Норт-Гед до відкритого океану — повз немилосердно гострі стрімчаки скель із віялами мереживної морської піни. Дванадцять тисяч миль, аж до протилежного краю світу. І, незалежно від того, повернуться вони чи ні, вони не почуватимуться вдома ні там, ті тут, бо вони стануть людьми, яким довелося жити на двох континентах і спробувати два способи життя.

Джастина виявила, для тих, хто з грошима, Лондон — надзвичайно привабливе місце. Не для неї копійчане животіння на манівцях Графського двору, який іще називали Кенгуровою долиною через велику кількість австралійців, які там облаштувалися. Не для неї типова доля англійських австралійців — перебиватися з хліба на воду в дешевих гуртожитках, працюючи за мізерну платню в якійсь конторі чи школі або ж шпиталі, а увечері тремтячи, напівголодною, тулитися до маленького обігрівача у сирій холодній кімнаті. Однокімнатна квартира з центральним опаленням у лондонському районі Кенсінгтон неподалік Найтсбридж і місце в театральній трупі Клайда Далтінгема-Робертса, що належала до Єлизаветинської групи, — оце для Джастини.

Коли настало літо, вона сіла на поїзд до Рима. У наступні роки вона часто всміхатиметься, пригадуючи, як мало бачила під час тривалої подорожі Францією до Італії. Бо голова її була забита тим, що вона збиралася сказати Дейну при зустрічі, а найголовніше ще й намагалася вивчити напам’ять, щоби не забути. Але того, що вона мала сказати, так багато, тож дещо довелося викинути.

Невже це Дейн? Оцей високий світловолосий чоловік на платформі — невже це Дейн? Зовні він майже не змінився, але то була чужа людина. Він уже не належав до її світу. Вигук, яким вона збиралася привернути його увагу, застрягнув у неї в горлі; Джастина трохи подалася назад на сидінні, щоби мати змогу краще роздивитися Дейна, бо її вагон зупинився за кілька футів від того місця, де він стояв і безтурботно вдивлявся у вікна. Джастина відчувала, що коли почне розповідати брату про своє теперішнє життя, то розмова вийде досить однобокою, бо тепер Дейн не відчуватиме потреби ділитися з нею пережитим. От чорт! Він більше не її маленький братик; життя, яким він жив, мало до неї стосунок не більший, як до Дрогеди. Ой, Дейне! Жити одним і тим самим двадцять чотири години на добу — я не можу уявити собі, що це таке.

— Ага! Попався! А ти гадав, мабуть, що я тебе витягнула сюди, а сама не приїду? — сказала Джастина, непомітно підкравшись до нього ззаду.

Він обернувся, потиснув їй руки й усміхнено уставився на неї.

— Ти — дурбас, — люблячим тоном мовив він, підхоплюючи велику валізу сестри, більшу за його саквояж, і беручи її за вільну руку. — Приємно тебе бачити, — додав, коли саджав її в червону «лагонду». Дейн завжди був фанатом спортивних авто і придбав такий автомобіль відразу ж, як тільки отримав водійські права.

— І мені теж приємно тебе бачити. Сподіваюся, ти знайшов мені гарний готель, бо я не жартувала, коли писала тобі листа. Я не збираюся стирчати у ватиканській келії серед зграї дядьків, які дбають про свій целібат, — розсміялася Джастина.

— Та вони б тебе і не пустили з твоїм бісівським рудим волоссям. Я поселив тебе в невеличкому пансіоні неподалік, але там розмовляють англійською, тому ти не матимеш труднощів, коли мене з тобою не буде. І взагалі в Римі можна без проблем користуватися англійською, бо завжди поруч знайдеться хтось, хто нею володіє.

— У подібних ситуаціях я шкодую, що не маю твого таланту до іноземних мов. Але я впораюся, бо мені добре вдається мімічна гра та розгадування всіляких шарад.

— Я маю аж два місяці, Джассі, хіба ж це не суперово? Ми зможемо подивитися Францію та Італію. І місяць залишити на Дрогеду. Я сумую за нашою старою доброю домівкою.

— Та невже? — Вона повернулася і поглянула на нього, на ці красиві руки, що так вміло вели авто крізь божевільний транспортний потік Рима. — А я за нею і не сумую, бо в Лондоні дуже-дуже цікаво.

— Мене ти не обдуриш, — сказав Дейн. — Бо я знаю, як багато значать для тебе Дрогеда і мама.

Джастина стиснула на колінах руки, але нічого не відповіла.

— Ти не хочеш попити сьогодні увечері чаю з моїми друзями? — спитав Дейн, коли вони приїхали. — Я трохи випередив події і вже домовився про твій прихід. їм так хочеться зустрітися з тобою, що я не міг їм відмовити, тим паче що лише із завтрашнього дня я — вільна людина.

— От дурбас! Чому б це я стала відмовлятися? Якби ми були у Лондоні, то я б утопила тебе у своїх приятелях, тож чому б тобі не познайомити мене зі своїми? Я рада, що ти влаштуєш мені оглядини хлопців у семінарії, хоча щодо мене це несправедливо, еге ж? Бо їх не можна торкатися руками.

Джастина підійшла до вікна і поглянула на занедбану маленьку площу з двома старими платанами в квадраті землі у бруківці, під ними — три столи, з одного боку площі виднілася церква з облупленим тиньком, позбавлена краси та архітектурної грації.

— Дейне…

— Що?

— Тепер я розумію, справді розумію.

— Так, я знаю. — Усмішка зникла з його лиця. — От якби ще й мама розуміла.

— Мама не така. їй здається, що ти покинув її, і не розуміє, що насправді ти її не покидав. Та ти не переймайся через неї. З часом вона отямиться.

— Сподіватимуся, — усміхнувся він. — До речі, сьогодні ти зустрінешся не з хлопцями із семінарії. Я не став би тебе та їх спокушати. Це кардинал де Брикасар. Я знаю, що ти його не любиш, але обіцяй мені, що поводитимешся добре.

В її очах застрибали бісівські вогники.

— Обіцяю! Навіть поцілую всі персні, які він мені простягне.

— Ага, ти пам’ятаєш! Того дня я мало не сказився од злості, бо ти мене так зганьбила перед ним.

— Гаразд. Бо відтоді мені доводилося цілувати чимало речей менш гігієнічних, аніж перстень. У нашому акторському класі є один жахливий прищавий юнак із неприємним запахом із рота, хворими гландами та хворим шлунком, із яким мені на репетиції довелося поцілуватися аж двадцять дев’ять разів. Після нього мені вже нічого не страшно. — Джастина підійшла до дзеркала і поправила волосся. — Чи маю я час перевдягнутися?

— О, та про це не турбуйся, ти маєш чудовий вигляд.

— А хто ще буде на чаюванні?

Сонце було надто низько, щоб зігрівати старезну площу, тому платани з лускатими плямами на стовбурах видавалися якимись змарнілими та хворобливими. Джастина здригнулася.

— Там іще буде кардинал ді Контіні-Верчезе.

Джастина, пригадавши це ім’я, широко розплющила очі.

— Отакої! А ти, виявляється, обертаєшся у досить високих колах!

— Так. І намагаюся це заслужити.

— Це означає, що деякі люди намагаються ускладнити твоє тутешнє життя в інших аспектах, чи не так, Дейне? — проникливо спитала Джастина.

— Та ні, взагалі-то, ні. Неважливо, хто кого знає. Сам я про це не думаю, тому всі інші теж про це не думають.

Яка кімната! Які чоловіки в червоних мантіях! Іще ніколи у житті Джастина не відчувала настільки гостро непотрібність і вторинність жінок у житті декотрих чоловіків, як тоді, коли ввійшла у світ, де жінкам не було місця, окрім як у ролі скромних і покірливих служанок-черниць. На ній і досі був той оливково-зелений лляний костюм, який вона вдягнула перед Турином, трохи пожмаканий у поїзді, й дівчина, йдучи м’яким червоним килимом, кляла нетерпляче бажання Дейна опинитися тут, і шкодувала, що не наполягла вдягнути щось, що менш постраждало від поїздки.

Кардинал де Брикасар, приязно усміхнений, встав. Такий красивий літній чоловік!

— Моя люба Джастина, — мовив він із хитрим усміхом і подав їй руку з перснем, немов натякав, що добре пам’ятає той інцидент; кардинал пильно вдивлявся їй в обличчя, наче шукав там щось одному йому відоме. — Ви зовсім не схожі на свою матір.

«Стань на одне коліно, поцілуй перстень, покірливо всміхнися, підведись і всміхнись, але вже не так покірливо».

— Так, не схожа. У професії, яку я обрала, материна краса мені б знадобилася, але на сцені я примудряюся впоратися й без неї. Бо, знаєте, насправді краса не має нічого спільного з реальним обличчям. Саме актор та його мистецтво переконують глядачів, що його обличчя є саме таким і ніяким іншим.

З крісла почувся сухий сміх; знову їй довелося цьомкнути перстень на старій вузлуватій руці, але цього разу Джастина поглянула у темні очі і, як не дивно, побачила в них любов. Любов до неї, до тої, яку він раніше не бачив і чиє ім’я чув, у кращому випадку, декілька разів. Її ставлення до кардинала де Брикасара залишилося негативним, як і тоді, коли їй було п’ятнадцять років, але до цього старого чоловіка Джастина відчула теплу симпатію.

— Сідайте, люба, — сказав кардинал Вітторіо, вказуючи на крісло біля себе.

— Привіт, кицько, — мовила Джастина, полоскотавши синьо-сіру кішку на його вкритих червоною мантією колінах. — Яка гарна, еге ж?

— Справді гарна.

— А як її звуть?

— Наташа.

Відчинилися двері, але не для чайного візка. До кімнати увійшов чоловік, вдягнений, на щастя для Джастини, як мирянин. «Іще одна червона сутана — і я б кинулася на неї, як скажений бик», — подумала вона.

Але то був непростий чоловік, хоча й мирянин. Мабуть, у Ватикані було якесь внутрішнє правило — міркував непокірний розум Джастин — яке забороняло простим людям заходити сюди. Не те, щоб невисокого зросту, цей чоловік мав могутню статуру, від чого здавався навіть кремезнішим, аніж був насправді: масивні плечі, широкі груди, велика левина голова і довгі, як у стригаля, руки. Справжня людиномавпа, однак із тим винятком, що цей чоловік випромінював розум і рухався ходою людини, яка схопить все, що їй потрібно, швидко — за ним і думка не услідкує. Вхопити і, можливо, розчавити, але не безцільно й бездумно, ні, навпаки — після ретельного і витонченого обмірковування. Він був чернявий, але його густа грива мала точнісінько такий колір, як сталеві мочалки для миття посуду, і приблизно таку ж консистенцію — ніби ці сталеві мочалки накрутили правильними маленькими кучерями.

— Райнере, ви саме вчасно, — сказав кардинал Вітторіо, вказуючи на крісло біля себе і й досі говорячи англійською. — Люба моя, — сказав він, коли кремезний чоловік поцілував перстень і підвівся, — познайомтеся з моїм добрим другом. Це гер Райнер Мерлінґ Гартгайм. Райнере, знайомтеся, це Джастина, сестра Дейна.

Райнер вклонився, педантично клацнувши каблуками, коротко й без теплоти у погляді всміхнувся і сів збоку — достатньо далеко, щоби добре її роздивитися. Джастина полегшено зітхнула, особливо коли побачила, як Дейн, із легкістю звички вмостився на підлозі біля крісла кардинала Ральфа, у центрі її поля зору. Допоки вона добре бачить того, кого вона добре знала й любила, вона почуватиметься спокійно і впевнено. Але сама кімната, чоловіки в червоному та оцей чоловік у чорному дратували її сильніше, аніж Дейн заспокоював: її обурювало те, як вони відтіснили її на другий план. Тому вона нахилилася і ще раз полоскотала кішку, знаючи, що кардинал Вітторіо відчуває її обурення, і це його позабавило.

— Їй видалили яєчники? — спитала Джастина.

— Аякже.

— Аякже? Не розумію, навіщо було потрібно. Одне лише перманентне проживання у цьому палаці надійно забезпечить кастрацію будь-чиїх яєчників.

— Навпаки, люба моя, — відказав кардинал Вітторіо, задоволений співбесідницею. — Це ми, чоловіки, психологічно кастрували себе.

— Мушу з вами не погодитися, ваше преосвященство.

— То наш маленький світ вам не до вподоби?

— Ну, скажімо так — я почуваюся тут зайвою, ваше преосвященство. Тут добре гостювати, але мені б не хотілося тут жити.

— Я не можу вас винуватити. І маю сумнів, що вам приємно бути тут у гостях. Але ви звикнете до нас, бо нам хотілося б, щоб ви тут бували, будь ласка.

Джастина весело вишкірилася.

— Терпіти не можу, коли мені доводиться вести себе чемненько і бути цяцею, — зізналася вона. — Це збуджує мої найгірші риси, і я вже відчуваю переляк Дейна навіть звідси, не дивлячись на нього.

— А мені й самому цікаво — скільки ж вона протримається, — відповів брат, аніскілечки не знітившись. — Пошкрябайте Джастину — і під тонким верхнім шаром ви знайдете бунтарку. Саме тому мені й приємно мати таку сестру. Я, за своєю природою, не бунтар, але захоплююся ними.

Гер Гартгайм пересунув стілець так, щоб і далі тримати її у полі зору, навіть коли Джастина випрямилася і кинула гратися з кішкою. В цю мить красива тварина, втомившись від її ласк і незнайомого жіночого запаху, переповзла, не стаючи на лапи, з червоних колін кардинала до сірих колін гера Гартгайм і скрутилася там калачиком. Коли ж німець погладив її дужими кутастими руками, кішка замурчала так, що всі розсміялися.

— Тоді вибачаюся за те, що існую, — сказала Джастина, цінуючи добрий жарт, навіть якщо його мішенню була вона сама.

— Моторчик Наташі у доброму стані, як і завжди, — зауважив гер Гартгайм, і весела усмішка спричинила чудесні зміни на його обличчі. Його англійська була така добра, що він говорив майже без акценту, хоча й з легкою американською модуляцією — заокруглював звук «р».

Чай подали, і, як це не дивно, цього разу його розливав гер Гартгайм. Джастині він подав чашку з приязнішою усмішкою, аніж тоді, коли їх знайомили.

— У британському товаристві, — сказав він їй, — післяобіднє чаювання є найважливішою відпочинковою процедурою усього дня. За чашкою чаю відбувається багато важливого й цікавого, чи не так? Мабуть, це пояснюється самою природою чаю, який можна замовляти й споживати в будь-який час між другою та п’ятою тридцять, а розмова — то така справа, після якої пити хочеться.

Здавалося, наступні півгодини підтвердили його правоту, хоча Джастина не брала участі в цьому чоловічому конгресі. Розмова коливалася від слабкого здоров’я Його Святості до холодної війни та економічного спаду, і всі четверо чоловіків говорили зі жвавістю, яка спонукала Джастину уважніше прислухатися, і в результаті вона намацувала і роздивлялася спільні риси, навіть у Дейна, який за час їхньої розлуки став таким незнайомим… Він брав у розмові активну участь, і увагу сестри не оминув той факт, що всі троє старших чоловіків прислухалися до нього з дивовижною смиренністю, з підкресленою шанобливістю і навіть із благоговінням. У його коментарях не було ані необізнаності, ані наївності, й вони були інакшими, оригінальними, наче святими. Може, саме через цю святість вони приділяли його висловлюванням і йому самому таку увагу? Бо невже він цю святість мав, а вони не мали? Чи це дійсно була та чеснота, якою вони захоплювалися і прагнули для себе? Невже святість є такою великою рідкістю? Троє дорослих чоловіків, такі відмінні, однак міцно пов’язані між собою, набагато міцніше, аніж будь-хто із них — із Дейном. Як важко було їй сприймати Дейна так само серйозно, як і вони! Ні, не тому, що багато в чому він поводився не як старший брат, а як молодший, не тому, що вона не усвідомлювала притаманної йому мудрості, інтелекту чи святості. Але досі Дейн був частиною її світу. І їй доведеться звикати до того, що це вже не так.

— Дейне, якщо ви бажаєте відразу ж приступити до молитов, то я можу провести вашу сестру до готелю, — запропонував командним тоном гер Райнер Мерлінґ Гартгайм, не завдавши собі клопоту, що думають із цього приводу самі Дейн і Джастина.

І невдовзі Джастина спускалася сходами в компанії опецькуватого кремезного чоловіка, намагаючись знайти тему для розмови і не знаходячи. Надворі, у жовтому сяйві римського призахідного сонця, німець узяв її під руку і провів до чорного лімузину «мерседес», біля якого по стійці струнко завмер шофер.

— Поїхали, вам не слід проводити свій перший вечір у Римі самій, бо Дейн зайнятий іншими справами, — сказав він, саджаючи Джастину до авто і сідаючи в нього сам. — Ви втомилися, ви дещо спантеличені, й тому вам потрібна компанія.

— Та ви мені й вибору не залишаєте, гер Гартгайм.

— Краще звіть мене Райнер.

— Ви, напевне, теж впливова людина, бо маєте шикарне авто й особистого водія.

— Я буду ще впливовішим, коли стану канцлером Західної Німеччини.

Джастина пирхнула.

— Дивно, що ви ним досі не стали.

— Ну ви й нахаба! Я надто молодий.

— Та невже? — Повернувшись, Джастина пильніше придивилася до співбесідника і виявила моложаву смагляву шкіру без зморщок і глибоко посаджені очі без м’ясистих мішків, що з’являються з наближенням старості.

— Я кремезний і сивий, але я посивів у шістнадцять років, а кремезним став тоді, коли дістав змогу мати достатньо харчів. Мені всього-на-всього тридцять один рік.

— Що ж, повірю вам на слово, — мовила Джастина, скидаючи свої туфлі. — Хоча ви для мене застарі, бо я — квітуча двадцятиоднорічна дівчинка.

— Ви — чудовисько, — сказав Райнер з усмішкою.

— Та, мабуть, так воно і є. Моя мати каже мені те ж саме. Тільки я не впевнена, що саме кожен із вас має на увазі під цим словом, тому, будь ласка, дайте мені свій варіант пояснення.

— А з материним варіантом ви вже ознайомлені?

— Це питання спантеличило б її так, що їй мову відняло б.

— А вам не здається, що ви й мене спантеличуєте?

— Я маю сильні підозри, гер Гартгайм, що ви теж — чудовисько, тому навряд чи вас чимось можна спантеличити.

— Отже, чудовисько… — стиха мовив він. — Гаразд, пані О’Ніл, я спробую визначити для вас цей термін. Чудовисько — це той, хто лякає інших, зверхньо ставиться до решти людства і є таким самовпевненим і впертим, що його здатен перемогти лише Господь Бог, це той, хто не має принципів і має мало моральних гальм.

Вона захихикала.

— Це ви про себе? Бо я маю принципи і моральні гальма. Я ж сестра Дейна.

— Ви на нього ані краплини не схожі.

— Що ж, тим гірше для мене.

— Його обличчя не пасує до вашого характеру.

— Ви, безперечно, маєте рацію, але з його обличчям у мене б був інший характер.

— А це залежить від того, що є первинним — курка чи яйце? Взуйте ваші туфлі, нам скоро виходити.

Надворі було тепло, сутеніло, але повсюди яскраво горіли ліхтарі, й куди б вони не їхали, скрізь були натовпи людей, а дороги заполонили верескливі мопедики, маленькі прудкі «фіати» та пластмасові мікролітражки «гогомобіль», що скидалися на орди переляканих жабок. Райнер зупинив авто на маленькій площі, вимощеній гладенько зачовганою ногами за багато століть бруківкою, і провів Джастину до ресторану.

— Може, ви волієте поїсти на свіжому повітрі? — спитав він.

— Якщо ви нагодуєте мене, то мені, в принципі, байдуже, де — всередині, ззовні чи десь посередині.

— Можна замовити вам страви?

Її бліді очі зморено кліпали, але в її душі й досі точилася боротьба.

— Якщо чесно, мені не надто подобається, коли чоловіки командують мною з отакою безцеремонністю, — відказала вона. — До того ж звідки вам знати про мої гастрономічні вподобання?

— Ви у своєму репертуарі, — стиха пробурмотів Райнер. — Тоді скажіть, які харчі вам подобаються, і я гарантую, що ви будете задоволені. Риба? Телятина?

— А може, якесь компромісне рішення? Гаразд, я вам допоможу, чом би й ні? Мені хочеться паштету, трохи креветок із часниковим соусом, величезний шніцель із підливою, а після всього цього поласувати фруктовим тортом із капучино.

— Ви мене розорите, — сказав Райнер, чий гарний настрій анітрохи не погіршився. Він передав її замовлення офіціанту точнісінько так, як вона й забажала, але швидкою італійською скоромовкою.

— Ви сказали, що я зовсім не схожа на Дейна. Невже немає нічого такого, в чім я була б на нього схожою? — спитала Джастин із легким розпачем у голосі, сьорбаючи каву, надто голодна, щоби марнувати час на розмови, коли на столі було скільки всього.

Він підкурив їй сигарету, потім собі й, відхилившись у затінок, мовчки дивився на неї, пригадуючи свою першу зустріч із хлопцем два місяці тому: кардинал де Брикасар мінус сорок років життя. Він побачив це миттєво, а потім дізнався, що вони — дядько й племінник, що мати хлопця та дівчини є сестрою де Брикасара.

— Певна схожість є, — сказав він. — Інколи навіть у обличчі. Але скоріше у виразах, аніж у рисах. Довкола очей та рота: в очах широко розкритих, а ротах — стулених. Дивно, однак, що всього цього немає у вашого дядька кардинала.

— У мого дядька кардинала? — отетеріло перепитала Джастина.

— Ну, кардинала де Брикасара. Він же ваш дядько? Начебто саме так мені й сказали — дядько.

— Отой старий стерв’ятник? Він нам не рідня, слава Богу. Колись давно він був священиком нашої парафії, ще задовго до того, як я народилася.

Вона була дуже розумна, але дуже втомлена. Бідолашна маленька дівчинка — бо саме нею була Джастина: маленькою дівчинкою. Десять років, що розділяли їх, зяяли столітньою прірвою. Якщо в неї виникнуть підозри, її світ перетвориться на руїну, а вона так хоробро захищала його — свій світ! Можливо, вона не захоче цього бачити, навіть якщо сказати їй про це напрямки. То як зробити так, щоб не загострити її уваги? Не педалювати цю тему, але й не з’їжджати з неї негайно.

— Тоді все зрозуміло, — сказав Райнер невимушеним тоном.

— Зрозуміло що?

— Що схожість Дейна з кардиналом стосується загальних рис — зросту, кольору шкіри, постави…

— О! А моя бабуся казала мені, що наш із Дейном батько був дуже схожий зовні на кардинала, — дуже доречно зауважила Джастина.

— А ви коли-небудь бачили свого батька?

— Ні, навіть фото не бачила. Вони з мамою розлучилися назавжди до народження Дейна. — Джастина поманила рукою офіціанта. — Принесіть, будь ласка, ще один капучино.

— Джастино, ви дикунка немилосердна! Дозвольте мені робити вам замовлення!

— Нізащо, чорт забирай! Я здатна сама давати собі раду і не потребую огидних чоловіків, які вказували б, що, як і коли мені робити, затямили?

— Легенько пошкрябати — і виявиш бунтарку, саме так Дейн і сказав.

— Він має рацію. О, якби ви знали, як я не люблю, коли зі мною панькаються, коли мене улещують і метушаться біля мене!

Я люблю сама робити вчинки і не потерплю, щоб мені вказували! Я не прошу пощади, але й сама нікому її не дам.

— Та бачу, бачу, — сухо мовив Райнер. — А чому ви такі стали, Herzchen[13]? Це якась родинна риса?

— Родинна риса? Якщо чесно, то не знаю. Нас по одній на покоління — бабуня, мама і я. А чоловіків — тьма тьмуща.

— Але у вашому поколінні тьми чоловіків чомусь немає. Тільки Дейн.

— Це, гадаю, через те, що мама кинула мого батька. І, здавалося, більше ніким відтоді не зацікавилася. Я вважаю, що це погано. Моя мама — справжня домосідка, їй би подобалося пурхати над чоловіком і всіляко йому догоджати.

— Вона на вас схожа?

— Навряд чи.

— А найважливіше — ви любите одна одну?

— Ми з мамою? — Вона беззлобно всміхнулася, так само, мабуть, як усміхнулася б її мати, коли б її спитали, чи любить вона свою доньку. — Не впевнена, що ми любимо одна одну, але щось таке є. Можливо, то через біологічний зв’язок, не знаю. — Її очі загорілися. — Мені завжди хотілося, щоби вона розмовляла зі мною так, як із Дейном, і ладнати з нею так, як ладнає з нею Дейн. Та, може, їй чогось бракує, а може, — мені… Скоріш за все, мені. Вона набагато краща й добріша людина, аніж я.

— Я з нею не знайомий, тому не можу ані погодитися з вашим судженням, ані заперечити його. Якщо це вас хоч якось утішить, серденько, то мені ви подобаєтеся така, яка ви є. Ні, я нічого у вас не змінював би — навіть вашу сміховинну забіякуватість.

— Це так люб’язно з вашого боку, особливо після того, як я вас образила. Я зовсім не схожа на Дейна, еге ж?

— На Дейна взагалі ніхто у цьому світі не схожий.

— Ви хочете сказати, що він — не від цього світу?

— Та, мабуть, так. — Райнер нахилився із затінку вперед, до слабкого світла свічечки, вставленої у пляшку з-під к’янті. — Я католик, і моя релігія в моєму житті жодного разу мені не зрадила, хоча я зрадив їй багато разів. Не хочу говорити про Дейна, бо серце підказує мені, що декотрі речі обговорювати не слід. Звісно, ви не така, як він у своєму ставленні до життя і до Бога. Облишмо цю тему, добре?

Вона спантеличено поглянула на нього.

— Добре, Райнере, якщо ви так бажаєте. Можемо укласти з вами угоду: про що б ми не говорили, це не стосуватиметься ані вдачі Дейна, ані релігії.

* * *

Багато подій сталося в житті Райнера Мерлінґ Гартгайма після зустрічі з Ральфом Брикасаром у липні 1943 року. Тиждень по тому їхній полк відправили на Східний фронт, де він провів решту війни. Рваний сумнівами, без стерна та вітрил, надто молодий, щоб, піддавшись нацистській пропаганді, вступити до «гітлерюгенду» в неквапливі й безпечні роки довоєнного існування цієї організації, він пізнав наслідки гітлерівського правління — по коліна у снігу, майже без боєприпасів, на передовій такій розтягнутій, що на кожні сто ярдів припадав лише один солдат. З війни він виніс два спогади: жорстокі бої на жорстокому холоді й обличчя Ральфа де Брикасара. Страхіття й краса, диявол і Бог. Наполовину збожеволілий, наполовину замерзлий, безпорадно й беззахисно чекаючи, коли ворожі літаки скинуть у снігові замети сталінських партизан — із низької висоти, без парашутів[14], він каявся, бив себе в груди і бурмотів молитви. Але він погано усвідомлював, за що молився: і за кулі для гвинтівки, і за те, щоб не потрапити у полон до радянців, за свою безсмертну душу, за чоловіка в базиліці Святого Петра, за Німеччину і за полегшення страждань.

Навесні 1945 року він відступав через Польщу під натиском радянців, маючи перед собою, як і більшість його товаришів-солдат, лише одну мету: дістатися до американської чи британської зони окупації. Бо якби його спіймали росіяни, вони б неодмінно розстріляли його. Він порвав на дрібні шматки свої документи, закопав два Залізні хрести, поцупив цивільний одяг — і здався британським властям на кордоні з Данією. Його перевели до табору переміщених осіб у Бельгії. Там він цілий рік жив на одному хлібі та вівсянці, бо виснажені війною британці більше нічого не могли запропонувати тисячам тисяч людей, що опинилися у їхньому віданні; Райнер терпляче чекав, поки британці здогадаються, що єдиний для них вихід — відпустити цих людей.

Двічі табірне начальство викликало його на співбесіду і ставило перед вибором без вибору: в гавані міста Остенде чекає корабель, на який збирають іммігрантів до Австралії. Йому видадуть нові документи і безкоштовно відправлять до нової батьківщини, а він навзамін два роки працюватиме на уряд Австралії там, де цей уряд визнає за потрібне. А два роки по тому він стане повновладним господарем своєї долі. Ні, про рабський труд і мови не може бути: ясна річ, йому платитимуть стандартну зарплатню. Та в обох випадках йому вдалося відмовити табірне начальство піддавати його такому дисциплінарному покаранню, як, фактично, примусова депортація. Він ненавидів Гітлера, але не Німеччину, і він не соромився бути німцем. Домівка означала для нього Німеччину, якою повнилися його мрії та сни впродовж останніх трьох років. Йому була нестерпною сама думка про те, що він знову застрягне в якійсь країні, де люди не говорили його мовою, а він — їхньою. Тому на початку 1947 року він опинився на вулицях Аахена без гроша в кишені, готовий по шматочку відновлювати життя, якого йому так бракувало.

Він врятувався і врятував свою душу, але не для того, щоб повернутися до невизначеності та злиднів. Бо Райнер був більше, аніж просто амбіційною людиною, він був свого роду геній. Він влаштувався на роботу в фірмі «Ґрюндіг» і почав вивчати царину, яка захоплювала його уяву відтоді, як він вперше познайомився з радаром, — електроніку. Його голова повнилася новаціями, але він не збирався продавати їх фірмі за мільйонну частку їхньої вартості. Натомість Райнер ретельно вивчав ринок електроніки, а потім, оженившись на вдові чоловіка, який володів двома невеликими радіофабриками, сам зайнявся бізнесом. Те, що йому було лише двадцять із гаком, його не бентежило. Він мав інтелект значно старшого чоловіка, а хаос у повоєнній Німеччині створив сприятливі можливості для підприємливих молодих людей.

Оскільки їхній шлюб був цивільним, Церква дозволила йому розлучитися з дружиною; тож 1951 року Райнер, сплативши Аннелізі Гартгайм суму рівно вдвічі більшу за початкову вартість фабрик її колишнього чоловіка, саме це й зробив: розлучився з нею. Однак знову одружуватися не став.

Те, що трапилося з ним у зимному російському жахітті, не витворило з нього бездуховну карикатуру на людину; скоріше, цей страшний досвід затримав розвиток таких якостей, як доброта й ніжність, вивівши на передній план інші — розум, безжальність та рішучість. Людина, яка не має, що втрачати, здобуває все, бо не можна завдати болю людині без почуттів. Принаймні так він сам собі казав. Фактично, він дивовижним чином нагадував чоловіка, якого зустрів у Римі 1943 року: як і Ральф Де Брикасар, він розумів, що чинить погано навіть під час поганого вчинку. Ні, усвідомлення зла, що в ньому крилося, ані на секунду його не зупиняло, та от тільки за власний добробут він платив болем та самобичуванням. Багато людей вважало матеріальний здобуток не вартим таких страждань, але для нього цей здобуток значно перевищував моральні страждання, компенсуючи їх. Одного дня він керуватиме Німеччиною і зробить її такою, якою мріяв; він збирався обмежити арійсько-лютеранську мораль і замінити її ширшою і більш гнучкою. Через те, що він не наважився обіцяти кинути грішити, йому кілька разів відмовляли у відпущенні гріхів під час сповіді, але якимось незбагненним чином його гріхи уживалися з його релігією, аж поки накопичені гроші та вплив не підняли Райнера так високо над відчуттям провини, що він зміг нарешті покаятися й отримати прощення.

1955 року він, один із найбагатших та найвпливовіших людей нової Західної Німеччини і свіже обличчя її парламенту в Бонні, подався до Рима. Щоби розшукати кардинала де Брикасара і продемонструвати результат його молитов. Опісля він не міг пригадати, якою бачив цю зустріч, бо від її початку і до кінця Райнер усвідомлював лише одне: він розчарував Ральфа де Брикасара.

Він знав чому, не було потреби питати. Утім, Райнер не очікував, що кардинал скаже на прощання таке:

— Я молився, щоб ти став кращим за мене, бо ти був такий молодий. Жодна мета не варта того, щоб її досягали якими завгодно засобами. Але, здається, зерна нашої руїни сіються ще до того, як ми з’являємося на світ.

Повернувшись до свого номера в готелі, Райнер розплакався, але невдовзі заспокоїв себе такою думкою: «З минулим покінчено, а в майбутньому я буду таким, як він сподівався». І часом це йому вдавалося, часом не вдавалося. Але він старався. Його дружба з чоловіком із Ватикану стала найціннішим земним надбанням усього його життя, а Рим став тим місцем, куди він утікав тоді, коли йому здавалося, що лише розрада цих людей здатна врятувати його від нездоланного відчаю. Розрада. Вона була у них якоюсь дивною. Не заспокійливий дотик рук, не лагідні слова. А немов бальзам із їхніх душ, немов вони розуміли його біль.

І коли Райнер, провівши Джастину до її пансіону, йшов крізь теплу римську ніч, він подумав, що завжди буде їй вдячним. Бо, спостерігаючи, як вона впоралася з тим тяжким випробуванням, на яке перетворилася її сьогоднішня зустріч із кардиналами, він відчув, як у його душі ворухнулася ніжність. От мале чудовисько — дістало на горіхи, але не скорилося. Цікаво, чи розуміли ці чоловіки, що вона їм рівня у всьому? Мабуть, отак пишався б він власною донькою, та тільки доньки він не мав. Тож він поцупив її у Дейна і провів додому, щоб спостерігати, як вона, безпосередньо після цієї зустрічі, відреагує на оту приголомшливу церковність, на того Дейна, якого ще не доводилося бачити, на Дейна, який ніколи не міг стати повнокровною частиною її життя.

Найприємнішою рисою його Бога, міркував далі Райнер, було те, що Він міг простити все; він міг простити Джастині її природжену безбожність, а йому — закриття потужного джерела емоцій, поки йому стане внутрішньо вигідним та комфортним знову його відкрити. Лише одного разу він панічно перелякався, подумавши, що загубив ключ назавжди. Райнер усміхнувся і викинув недопалок. Ключ… Що ж, інколи ключі мають дивовижну форму. Можливо, знадобився кожен вигин у кожному кучері отієї рудоволосої, аж яскраво-червоної, голівки, щоб перемкнути якийсь потаємний вимикач у його душі, можливо, у тій яскраво-червоній кімнаті його Бог дав йому яскраво-червоний ключ.

Скороминущий день пролетів, наче за секунду. Але, поглянувши на годинник, Райнер побачив, що було досить рано, і відразу ж збагнув, що чоловік, який мав стільки сили і впливу тепер, коли Його Святість лежав на смертному одрі, й досі не спить, розділяючи зі своєї кішкою її звички нічної тварини. Оті моторошні гикавки, що заповнювали маленьку кімнатку в Кастель-Гандольфо… Вони болісно корчили схудле, бліде й аскетичне обличчя, яке багато років бачили під білою тіарою; цей чоловік помирав — чоловік, що був великим Папою. Бо він таки був великим Папою, щоб там не казали. Якщо він любив своїх німців, якщо й досі волів чути довкола себе цю мову — то що це змінювало? Не Райнеру про це судити.

Але Кастель-Гандольфо не був джерелом того, про що хотів дізнатися Райнер. Нагору, мармуровими сходами, до пурпурової кімнати, поговорити з Вітторіо Скарбанца, кардиналом ді Контіні-Верчезе. Який, може, стане наступним папою, а може, і не стане. Майже три роки він бачив, як ці мудрі люблячі очі зупиняли свій погляд там, де їм найбільше було до вподоби; так — краще шукати відповіді у нього, а не у кардинала де Брикасара.

* * *

— Ніколи не думала, що почую це від себе, але, хвала Господу, ми вирушаємо до Дрогеди, — сказала Джастина, відмовившись кидати монетку у фонтан Треві. Ми збиралися подивитися Францію та Іспанію, а натомість ми й досі у Римі, і я почуваюся непотрібною, як пуп. Тут суто чоловіче братство!

— Г-м-м-м, то ти вважаєш, що пупи непотрібні? До речі, Сократ теж так вважав, наскільки я пам’ятаю, — зауважив Райнер.

— Сократ? Щось я не пам’ятаю! Смішно сказати, але свого часу я, здається, перечитала ще й усього Платона. — Вона крутнулася і, поглянувши на нього, відзначила, що невимушений одяг туриста, що приїхав до Рима, личить Райнеру набагато більше, аніж отой аскетично-офіційний костюм, у якому він був на аудієнції у Ватикані.

— Сократ, взагалі-то, був переконаний, що пупи непотрібні. Настільки твердо переконаний, що на підтвердження цієї думки він відкрутив власний пуп і викинув його.

Джастина перелякано скривилася.

— І що трапилося?

— З нього впали брюки.

— Скажеш таке! — захихотіла Джастина. — У ті часи в Афінах не носили брюк. Але я маю страшну підозру, що в твоїй історії є мораль. — Її обличчя враз набуло серйозності. — Навіщо ти зі мною панькаєшся, Рейнере?

— От противна! Скільки разів треба повторювати, що правильно казати Райнер, а не Рейнер!

— Нічого ти не розумієш, — сказала вона задумливо дивлячись на дзюркотливі струмочки води, на брудний басейн, заповнений брудними монетами. — Ти коли-небудь був у Австралії?

Його плечі здригнулися, але він ані слова не вимовив.

— Двічі я мало не поїхав туди, Herzchen, але таки примудрився уникнути поїздки.

— От якби ти там побував, то зрозумів би мене. Для австралійців твоє ім’я мало б магічне звучання, якщо вимовляти його так, як я — Рейнер. Рейн. Дощ. А дощ — це життя у пустелі.

Спантеличений Райнер аж цигарку впустив.

— Джастино, ти ж не збираєшся в мене закохуватися?

— Які ж ви, чоловіки, егоїсти! Страшенно не хочеться розчаровувати тебе, але ні. — І вона, немов пом’якшуючи різкість своїх слів, взяла його долоню і стиснула її. — Це не кохання, це дещо набагато приємніше.

— А що може бути приємніше за кохання?

— Та майже все, на мою думку. Мені не хочеться, щоб у мене хтось був саме такий.

— Може, ти й маєш рацію. Якщо кохання приходить надто рано, то воно — наче болячка, що калічить людину. І що ж є приємнішим за кохання?

— Коли знаходиш друга. — І Джастина потерла рукою його долоню. — Ти ж мені друг?

— Так. — Він усміхнувся і кинув у фонтан монетку. — Ось так! За кілька років я кинув сюди, мабуть, тисячу німецьких марок, як запевнення, що я й далі відчуватиму тепло півдня. Бо інколи у своїх кошмарах я й досі замерзаю.

— Тобі слід відчути тепло справжнього півдня, — сказала Джастина. — Сто п’ятнадцять градусів у тіні — де іще ти знайдеш таке?

— Не дивно, що ти така холодна і не відчуваєш спеки. — Райнер беззвучно розсміявся, як і завжди — фронтова звичка, бо сміятися уголос часто означало спокушати долю. — І саме через спеку ти така крута, що крутіше тебе може бути лише круто зварене яйце.

— Твоя англійська є розмовною, але в її американському різновиді. Таке враження, що ти вивчав її у якомусь елітному британському університеті.

— Та ні. Я навчався англійської у бельгійському таборі — від солдат із Шотландії, простолюдних районів Лондона та з Центральної Англії. І не розумів ані слова, за тим винятком, коли розмовляв із чоловіком, який навчав мене англійської. Бо вони кожен по-різному вимовляли одне й те саме слово. Тому, повернувшись до Німеччини, я ходив на кожен англомовний фільм, коли тільки мав змогу, і придбав ті єдині записи англійською мовою, які зміг придбати, — платівки американських комедійних акторів. Вдома я прокручував їй знову і знову, аж поки не оволодів англійською на рівні, достатньому для того, щоб самотужки вивчати її далі.

Джастина була без туфель, як і завжди; Райнер захоплено спостерігав, як вона ходила босоніж бруківкою і тротуарами такими гарячими, що на них можна було смажити яєчню.

— Противне дівчисько! Вдягни туфлі!

— Я оссі, тобто австралійка, наші ноги надто широкі, щоб почуватися комфортно у взутті. Іще одна причина — відсутність по-справжньому холодної погоди; ми ходимо босяка, як тільки є змога. Я можу пройтися босоніж пасовиськом із гострими колючками, а потім повитягувати їх зі ступнів, навіть не відчуваючи їх, — гордо заявила Джастина. — Мабуть, я змогла б навіть пройтися по гарячих вуглинах. — Раптом вона змінила тему. — Ти кохав свою дружину, Рейне?

— Ні.

— А вона тебе?

— Так. І саме тому вийшла за мене заміж.

— Бідолаха! Ти використав її, а потім викинув.

— Ти в мені розчарувалася?

— Та ні, не думаю. Насправді я навіть захоплююся цим вчинком. Та мені шкода її, і це додає мені рішучості не вскакувати в халепу, до якої потрапила вона.

— Ти мною захоплюєшся?

— А чому б ні? Я ж шукаю в тобі те, що, безсумнівно, шукала в тобі й вона. Ти мені подобаєшся, ти — мій друг. Вона ж кохала тебе, а ти був її чоловіком.

— Боюся, серденько, — сказав Райнер із легким сумом, — що амбіційні чоловіки не надто добрі до своїх жінок.

— Це тому, що вони віддають перевагу жінкам безхарактерним, жінкам-ганчіркам на кшталт «так, любий, ні, любий, справ переробила — чортів копицю, що ще накажеш». Куди не кинь — скрізь клин, я так це розумію. Коли б я була твоєю дружиною, то послала б тебе під три чорти, якби ти мене дістав, але, б’юся об заклад, вона так цього й не зробила, еге ж?

Його губи скривилися болісною гримасою.

— Ні. Бідолашна Анналіза. Вона була з жінок-мучениць, які мовчки несуть свій хрест, тому користувалася зброєю, що й близько не була настільки прямою й «вишукано»-експресивною. От жаль, що немає австралійських фільмів, інакше я би вивчив твій лексикон. Ту частину твоєї філіпіки, де йшлося про «чортів копицю», я ще зрозумів, але я й гадки не маю, що таке «Куди не кинь — скрізь клин».

— Це означає невезіння, тільки ще гірше, щось на кшталт відсутності перспективи. — Міцно вчепившись у внутрішній край фонтана широкими пальцями ніг, Джастина ризиковано гойднулася і легко відновила рівновагу. — Втім, насамкінець ти повівся з нею благородно — ти її позбувся. Бо їй набагато краще без тебе, хоча вона, напевне, про це й не здогадується. А я зможу тебе утримати біля себе, бо ніколи не дозволю пролізти мені в душу і заволодіти нею.

— Ну, ти й крута, справді крута, Джастино. А звідки ти про мене все це дізналася?

— Дейна спитала. Звісно, Дейн є Дейн, тому він дав мені лише голі факти, ну, а я зробила з них власні висновки.

— Ще б пак — із «великої» комори твого досвіду! Ах ти ж шахрайко! Кажуть, ти добра актриса, але мені в це не віриться. Бо як ти можеш зображати відчуття, яких ти ніколи у житті не знала? Твій розвиток як особистості на рівні п’ятнадцятирічного дівчиська, а мо, навіть нижче!

Джастина зістрибнула з перепета фонтана і нахилилася вдягнути туфлі. Поворушивши пальцями ніг, вона скрушно похитала головою.

— От чорт, ступні набрякли. — На її обличчі не було жодної ознаки обурення чи образи через останню ремарку Райнера. Наче у ній вимикався якийсь внутрішній слухаючий пристрій, коли її критикували або ж у чомусь звинувачували. І, схоже, таке бувало часто, дуже часто. Те, що вона не відчувала ненависті до Дейна, здавалося дивом.

— Важко відповісти, — нарешті мовила Джастина. — Напевне, я все ж таки вмію це робити, інакше мене не вважали б доброю акторкою, правда ж? Це як… перечікування, розумієш? Ну, моє життя поза сценою. Я консервую себе, я не можу витрачати себе поза театром. Бо актор всього себе віддає публіці. На сцені я — це не я, точніше — послідовність, ціла низка моїх «я». Як на мене, то акторська гра — це спершу інтелект і тільки інтелект, а вже потім — емоції. Перше спричинює друге і доводить його до блиску, удосконалює. Гра — це набагато більше, аніж психологічно переконливо заверещати чи розсміятися. Знаєш, це як маленьке диво: силою думки проникнути до якогось іншого «я», стати тим, ким я могла бути за певних обставин. І це не лише диво — це таїна. Не просто стати кимось іншим, а вмонтувати роль у себе так, немов моя героїня — це я сама. І вона дійсно стає мною. — Збудившись і розхвилювавшись так, що їй несила було сидіти непорушно, Джастина зіскочила з фонтана.

— Уяви собі, Рейне! Років через двадцять я зможу сказати собі: я скоювала жахливі убивства, я накладала на себе руки, я божеволіла, я рятувала чоловіків або ж доводила їх до загибелі. О! Скільки всіляких можливостей для перевтілення!

— І всі вони будуть тобою. — Райнер підвівся і знову взяв її за руку. — Так, твоя правда, Джастино. Тобі не можна марнувати себе поза сценою. Хтось інший іще б міг собі це дозволити, але ти — я не певен…

18

Якби мешканці Дрогеди завдали собі клопоту подумати про Рим та Лондон, вони б сказали, що це десь неподалік Сіднея, а Дейн та Джастина — і досі діти, що вчаться в інтернаті. Зрозуміло, тепер вони не мали змоги приїжджати додому на всі короткі канікули, як колись, але раз на рік Дейн та Джастина заявлялися додому хоча б на місяць. Це траплялося зазвичай у серпні чи вересні, й дітлахи мали звичний, незмінний вигляд, тобто дуже молодих людей. Яка різниця, скільки їм було — п’ятнадцять та сімнадцять чи двадцять один і двадцять три? Коли настала весна, мешканці Дрогеди жили цим місяцем, але, звісно, не ходили туди-сюди, приказуючи, що до приїзду дітей лишилося кілька днів. Або щось на кшталт «Господи, та ще ж і місяця не минуло, як вони поїхали!» Але вже з липня всі метушилися, і радісні усмішки не покидали їхніх облич. Скрізь планувалися й обмірковувалися частування й подарунки — від кухонного будиночку й пасовиськ — до вітальні.

А в проміжку між відвідинами були листи. Здебільшого вони відображали особистості їхніх авторів, але інколи бувало навпаки. Наприклад, можна було подумати, що Дейн буде ретельним та сумлінним дописувачем, а Джастина — таким-сяким. Що Фіона взагалі писати не буде. Що чоловіки Клірі листуватимуться лише двічі на рік. Що Меґі щодня завалюватиме пошту листами, принаймні Дейну. Що місіс Сміт, Мінні та Кет надсилатимуть вітальні картки до днів народження та Різдва. Що Енн Мюллер писатиме Джастині, але Дейну — ніколи.

Наміри Дейна були добрі, й він писав регулярно. Та була одна проблема: він часто забував відносити на пошту результати своїх зусиль, і виходило так, що два-три місяці від нього не було ані слова, а потім Дрогеда за один раз отримувала від нього купу листів. Балакуча Джастина писала довжелезні послання — то був потік свідомості, в якому траплялися місця, котрі через грубість і відвертість змушували читаючих червоніти та занепокоєно квохтати, але загалом ці листи були надзвичайно цікаві й захопливі. Меґі писала лише раз на два тижні — обом своїм дітям. Від бабці Джастина листів не отримувала, зате Дейн — досить часто. Йому також регулярно надходили листи від його дядьків: про землю, овець та здоров’я дрогедського жіноцтва, бо вони, здавалося, вважали саме своїм обов’язком запевнити його, що вдома все в порядку й нормально. Однак, цей обов’язок вони не поширювали на Джастину, і слава Богу, бо їхні листи її тільки дратували б.

Читати листи було великою втіхою, а писати їх — великою докукою. Тобто для всіх, окрім Джастини, яка інколи страшенно обурювалася через те, що ніхто не писав їй таких листів, яких їй хотілося б: розлогих, багатослівних та відвертих. Саме від Джастини мешканці Дрогеди отримували відомості про Дейна, бо його листи ніколи не вводили читача в суть справи. А дописи Джастини — вводили. Якось вона написала таке:

«Рейн прилетів сьогодні до Лондона і сказав, що минулого тижня бачився з Дейном. Взагалі-то, він бачиться з Дейном частіше за мене, оскільки Рим у Рейна на першому місці у списку міст для відвідання, а Лондон — на самісінькому дні. Тож мушу визнати, що Рейн — одна з найважливіших причин, чому я щороку бачуся з Дейном перед поїздкою додому. Дейн любить бувати в Лондоні, тільки я не дозволяю йому приїжджати тоді, коли Рейн перебуває у Римі. Егоїстично з мого боку, погоджуюсь. Але ви навіть близько не уявляєте, як мені подобається Рейн. Він — один із небагатьох моїх знайомих, із яким варто зустрічатися, і тому мені хочеться, щоб такі зустрічі траплялися частіше.

У дечому Рейн щасливіший за мене. Бо має змогу зустрічатися з однокурсниками Дейна, а я ні. Мабуть, Дейн боїться, що я їх тут на місці й зґвалтую. Або вони мене зґвалтують. Ги-ги.

Це станеться тільки тоді, коли вони побачать мене в костюмі Чарміан. Людоньки, ви б попадали, якби мене у ньому вздріли. Типу того, що носила акторка Теда Бара в одному з її фільмів. На цицьках — два бронзові кружальця, купа ланцюжків і щось схоже на пояс вірності — і все. Втім, для того щоби його зняти, знадобився різак для жерсті. У довгій перуці, макіяжі «під засмагу» на всьому тілі, прикритому лише кількома смужками металу, я мала приголомшливий вигляд, глядачі мліли і падали з ніг.

…Про що це я? А, зовсім забула. Так от. Минулого тижня Рейн у Римі зустрівся з Дейном та його приятелями. Вони пішли трохи погуляти й порозважатися. Щоби Дейну не довелося червоніти, за все платив Рейн. Гулянка вийшла на славу. Та ні, без жінок, але все інше — повний набір. Можете уявити собі Дейна, який стоїть навколішки у смердючому римському барі й промовляє до вази з квітами: «О, прекрасні нарциси, яка шкода, що невдовзі ви зів’янете!»? Хвилин із десять намагався він правильно процитувати цей пасаж, але не зміг і кинув спроби, а натомість затиснув у зубах нарцис і виконав запальний танок? Ви можете уявити Дейна з такою витівкою? Рейн каже, що такі гулянки безневинні й необхідні, бо знімають напругу, що накопичується у хлопців під час навчання, і таке інше. Якщо спілкування з жінками не дозволяється, то найкраще з того що залишається — це добряче напитися. Принаймні так каже Рейн. Нехай у вас не складається враження, що таке буває часто, бо це не так, а коли такі гулянки трапляються, то всім верховодить Рейн, пильнуючи ватагу молодих наївних телепнів. Але я сміялася, уявляючи, як зблякнув німб святості над головою Дейна, коли він виконував запальний фламенко з нарцисом у зубах».

Щоби стати священиком, Дейн провів у Римі аж вісім років, і спочатку його рідні це здалося нескінченно довго. Але вісім років промайнули так швидко, що ніхто на Дрогеді й уявити собі не міг. Чим саме займатиметься Дейн після висвячення, ніхто на Дрогеді й гадки не мав, але чомусь думали, що він повернеться до Австралії. Лише Меґі та Джастина підозрювали, що він захоче залишитися в Італії, і принаймні Меґі заколисувала свої сумніви спогадами про те, з яким задоволенням її син приїздив щороку до Дрогеди. Раз він австралієць, він неодмінно захоче бувати вдома. З Джастиною було інакше. Ніхто навіть не мріяв, що дівчина назавжди повернеться додому. Вона ж актриса, а Австралія — це глухий кут для її кар’єри. Втім, Дейн теж міг ревно торувати свою кар’єру де завгодно.

Тож по восьмому року ніхто не будував планів стосовно того, чим займатимуться діти під час щорічних відвідин домівки, натомість мешканці Дрогеди планували поїздку до Рима: подивитися, як Дейна висвячуватимуть у священики.

* * *

— З нас вийшов пшик, — сказала Меґі.

— Прошу, моя люба? — спитала її Енн.

Вони сиділи у теплому закутку веранди й читали, але Меґі давно впустила книгу на коліна і байдужим поглядом спостерігала за витівками двох маленьких цуценят на галявині. Рік був дощовий; повсюди було повно черв’яків, і тому птахи були радісні й наїжені, як ніколи. Зі світанку до сутінок повітря повнилося їхніми піснями.

— Я сказала, з нас вийшов пшик, — повторила Меґі, мов каркнула. — Як з відсирілої петарди. А які ж були сподівання! Хто б подумав, що так станеться, коли ми тисяча дев’ятсот двадцять першого року прибули на Дрогеду?!

— Ти про що?

— Аж шість хлопців, та ще й я на додачу. А через рік — іще два хлопці. Як тут не сподіватися? Десятки дітей, півсотні внуків! І що з нами стало? Гал і Стю померли, ніхто з живих і не думає одружуватися, і тільки я, не маючи права передавати прізвище, тільки я дала Дрогеді нащадків. Але богам і цього було замало. Здавалося, б цілком нормально: син і донька, можна сподіватися принаймні на кількох онуків. Але що трапляється натомість? Мій син стає на стезю священика, донька перетворилася на стару діву і поглинута власного кар’єрою. Іще один глухий кут для Дрогеди.

— Не бачу в цьому нічого дивного, — мовила Енн. — Зрештою, чого можна було чекати від чоловіків? Стирчать собі на фермі, тихі й сумирні, як кенгуру, де їм зустріти дівчат, із якими можна побратися. Стосовно Джимса та Петсі — то це війна винувата. Хіба ж можна уявити, що Джимс одружиться, знаючи, що Петсі не може? Надто вже вони люблять один одного, щоб Джимс оженився. До того ж земля вимагає щоденної виснажливої праці, а це також нейтралізує їхнє чоловіче начало. Вона забирає у них майже всі їхні сили, а сил вони мають не так вже й багато. Ну отих, суто фізичних. Тобі це ніколи не спадало на думку, Меґі? Кажучи напрямки, твоя родина ніколи не була активною в сексуальному плані. Дейна та Джастини це теж стосується. Я хочу сказати, що є люди, яких їхня природа змушує безперервно полювати на сексуальну здобич, але це не про вас. Хоча, може, Джастина колись і вийде заміж. Є отой німець на ім’я Райнер, здається, він їй страшенно подобається.

— Ти влучила прямісінько в точку, — сказала Меґі, не бажаючи, щоб її заспокоювали. — Саме подобається. І не більше. Вона ж уже понад сім років із ним знайома. І якби захотіла вийти за нього заміж, то давним-давно могла б це зробити.

— Давним-давно? Сумніваюся. Бо знаю Джастину дуже добре, — щиро сказала Енн, і це було правдою: вона справді знала Джастину краще за будь-кого на Дрогеді, включно з Меґі та Фі. — Наскільки я розумію, вона страшиться обмежувати себе тим коханням, яке передбачає шлюб, а я, мушу зізнатися, захоплююся Райнером. Здається, він добре розбирається в Джастині. Ні, я не хочу сказати, що він її кохає, а якщо й кохає, то йому принаймні вистачає здорового глузду почекати, поки вона сама наважиться на цей крок. — Енн подалася вперед, і забута нею книга впала на кахлі веранди. — Ой, лишень послухай оту пташину! Мабуть, із нею й соловей не зрівняється. — І, трохи помовчавши, Енн висловила те, що хотіла сказати вже багато тижнів. — Меґі, а чому б тобі не поїхати до Рима на висвячення Дейна? Бо таке трапляється не щодня.

— Нікуди я не поїду, — відказала Меґі, зціпивши зуби. — Я більше нікуди й ніколи не поїду з Дрогеди.

— Меґі, що ти собі думаєш! Хіба ж можна так засмучувати хлопця? їдь, благаю тебе! Якщо ти не поїдеш, там не буде жодної з наших жінок, бо ти — єдина з нас здатна витримати тривалий переліт. Але кажу тобі, якби я хоч трохи була впевнена, що не помру в польоті, я не задумуючись вскочила б у літак.

— їхати до Рима і споглядати, як самовдоволено усміхатиметься Ральф де Брикасар? Та я краще помру!

— Ой, Меґі, Меґі! Ну чому ти зганяєш злість на ньому та на твоєму синові? Ти ж сама колись сказала, що це твоя помилка. Тому відкинь свою гордість — і гайда до Рима! Благаю тебе!

— Мова не про гордість, — відповіла Меґі, мимоволі здригнувшись. — Я боюся, Енн, як я боюся! Бо мені в це не віриться, просто не віриться! У мене мурашки по спині біжать, коли я думаю про це.

— А ти краще задумайся про те, що Дейн, ставши священиком, більше не зможе побувати вдома! Це тобі не спадало на думку? Йому вже не так щедро даватимуть відпустки, як тоді, коли він навчався в семінарії, бо, якщо він вирішить залишитися в Римі, тобі доведеться самій з’їздити туди. Інакше ти ніколи не зможеш його побачити. їдь до Рима, Меґі!

— Ні, не можу. Знала б ти, як мені страшно! Це не гордість чи боязнь визнати, що Ральф узяв наді мною гору, і не те, що я зазвичай відповідаю людям, коли хочу, щоб вони припинили ставити мені незручні запитання, ні. Господи, та я за ними обома так скучила, що ладна на колінах повзти, аби хоч трохи бути впевненою, що потрібна. Так, Дейн буде радий мене бачити, а Ральф? Він уже й забув, що я колись існувала. Тому я й боюся, кажу тобі. Я нутром відчуваю, що коли поїду до Рима, щось неодмінно трапиться. Не хочу їхати.

— А що таке може трапиться, скажи на милість?

— Не знаю… Якби ж то я знала — що, то могла б хоч якось його здолати. Як я можу здолати відчуття? Бо є лише невиразне відчуття — і все. Точніше, якесь недобре передчуття. Наче боги збираються докупи, щоби завдати вирішального удару.

Енн розсміялася.

— Ти стаєш старою бабцею, Меґі. Облиш цю дурню негайно.

— Не можу, не можу! Бо я й справді стара баба.

— Дурниці, ти ще моторна літня жінка. І достатньо молода, щоб, спритно вскочити до літака і гайнути до Рима.

— О, дай мені спокій врешті-решт! — визвірилася Меґі, піднімаючи з долівки книгу.

* * *

Час від часу до Рима з’їжджається натовп людей. З цілком конкретною метою. Не для туризму, щоб помацати очима шматочки славетної історії у вигляді вцілілих до наших днів реліквій, не для того, щоби заповнити часовий відрізок між пунктами А і В, у якому Рим лежить десь посередині. Натовп об’єднує одне сильне почуття: ці люди мало не лускаються від гордощів, бо вони приїхали подивитися, як їхнього сина, племінника, кузена чи друга висвячують у священики у величній базиліці, одній із найвідоміших та найшановніших церков у світі. Члени цього натовпу розселяються по скромних гуртожитках, люксових готелях та помешканнях друзів чи родичів. Але вони відчувають абсолютну єдність і перебувають у мирі один з одним та цілим світом. Вони сумлінно здійснюють туристичні екскурсії — Ватиканський музей із Сікстинською капеллою наприкінці як винагорода за терплячість; Форум, Колізей, Апієва дорога, Іспанські сходи, пожадливий на монети фонтан Треві, світломузика. Убиваючи час, дожидаючись призначеного дня. їм нададуть особливий привілей — приватну аудієнцію з Папою Римським, і ця зустріч буде для них найкращим із того, що здатен запропонувати Рим.

Цього разу Джастину зустрічав на платформі не Дейн, бо він був у затвірництві. Замість нього платформою, мов великий хижий звір, нетерпляче походжав Райнер Мерлінґ Гартгайм. Він не став вітати її поцілунком, бо не мав такої звички, а обійняв її за плечі й притиснув до себе.

— Ти як ведмідь, — сказала Джастина.

— Ведмідь?

— Коли я вперше зустріла тебе, мені здалося, що ти — така собі відсутня ланка у розвитку людини, але потім вирішила, що ти більше схожий на ведмедя, аніж на горилу.

— А ведмеді добрі?

— Ну, вони люблять пообніматися, хоча у своїх обіймах можуть ненароком і задушити. — Взявши його під руку, Джастина пішла поруч, легко підлаштувавшись під його широкий крок, бо була майже того ж зросту, що і Райнер.

— Як там Дейн? Ти бачив його перед затвірництвом? Я готова на шматки роздерти Клайда за те, що не відпустив мене раніше.

— Та все нормально — Дейн як Дейн.

— Ти не намагався збити його з путі істинного?

— Я? Звісно, що ні. Маєш прекрасний вигляд, Herzchen.

— Зараз у мене період ідеальної поведінки, і я придбала собі наряди чи не в кожного лондонського кутюр’є. Тобі подобається моя нова коротка спідниця? їх називають міні.

— А ти пройдись попереду, і я скажу.

Край шовкової спідниці ледь доходив до середини стегна; Джастина різко обернулася, крутнувши спідницею і повернулася до Райнера.

— Ну, що скажеш, Рейне? Не занадто епатажно? Скандалу не буде? Я помітила, що у Парижі таких коротких спідниць іще не носять.

— Маєш рацію, серденько: з твоїми гарними ногами носити спідницю хоч на міліметр довшу — це дійсно був би скандал. Гадаю, римляни зі мною погодяться.

— Ага, і це означає, що вся моя дупа за годину вкриється синцями. От чорт! Втім, знаєш, що, Райнере?

— Що?

— Мене ще жодного разу не вщипнув священик. Всі ці роки я заходила до Ватикану й виходила з нього, але не можу похвалитися, що мене бодай однісінький раз ущипнули. Тож тепер, коли на мені міні-спідниця, я маю надію, що деякі бідолашні прелати не втримаються.

— Твоя міні-спідниця може призвести до того, що не втримаюся я, — з усмішкою сказав Райнер.

— Та не може бути! У помаранчевій міні? А мені здалося, коли я пофарбувала волосся в помаранчевий колір, тебе це роздратувало.

— Цей колір дуже жвавий, і тому вмить розпалює мою чуттєвість.

— Та ти глузуєш із мене, — обурилася Джастина, убираючись у «мерседес» із німецьким вимпелом на капоті. — А коли ти причепив цей прапорець?

— Коли отримав нову посаду в уряді.

— Точно — я бачила повідомлення в «Світових новинах». А ти бачив його?

— Джастино, ти ж знаєш, я не читаю низькопробних газеток.

— Я теж не читаю, але мені хтось показав, — сказала вона і, змінивши голос на тоненький і манірно-аристократичний, пропищала: «Одна напориста й перспективна рудоголова актриса з Австралії зміцнює дуже теплі стосунки з одним урядовцем із Західної Німеччини!»

— Звідки їм знати, скільки часу ми зустрічаємося? — спокійно відказав Райнер, випростуючи ноги і вмощуючись зручніше.

Джастина пробігла схвальним поглядом по його одежі: невимушено, так по-італійськи. Райнер потрапив у струмінь останньої європейської моди і наважився вдягнути одну з тих сітчастих сорочок, які давали змогу італійським чоловікам демонструвати волохатість своїх грудей.

— Тобі взагалі не слід носити костюм та сорочку з краваткою, — раптом сказала Джастина.

— Не слід? Чому ж це?

— Тому що стиль «агресивний самець» — це, безперечно, саме твій стиль: оцей одяг та ще й золотим медальйоном на волохатих грудях. У костюмі ж ти маєш такий вигляд, наче у тебе затовста талія, хоча це не так.

Кілька секунд Райнер ошелешено витріщався на неї, а потім його обличчя стало настороженим та пильним, набувши, як полюбляла казати Джастина, «зосереджено-замисленого вигляду».

— Уперше.

— Що уперше?

— За сім із гаком років нашого знайомства ти ще ніколи не коментувала моєї зовнішності, хіба що зневажливо гудила її.

— О, Господи, та невже? — спитала Джастина з дещо винуватим виглядом. — Та ні, я часто думала про твою зовнішність, але щоб зневажливо — ніколи. — І чомусь похапливо додала: — Я маю на увазі, думала не про зовнішність взагалі, а проте, який вигляд ти маєш у тому чи іншому одязі.

Райнер нічого не відповів, а всміхнувся, немов думав про щось надзвичайно приємне.

Оця поїздка з Райнером виявилася чи не єдиною спокійною і не метушливою подією за останні дні. Невдовзі після того, як вони повернулися з зустрічі з кардиналами де Брикасаром та ді Контіні-Верчезе, найнятий Райнером лімузин висадив до готелю десант із Дрогеди. Краєм ока Джастина спостерігала реакцію Рейна на делегацію Клірі, котра складалася виключно з її дядьків. Джастину не покидала впевненість, що Меґі все ж таки передумає і приїде до Рима, аж до того моменту, коли вона переконалася, що матері серед гостей немає. Те, що вона не приїхала, стало жорстоким ударом; Джастина навіть не знала, за кого їй було болючіше — за себе чи за Дейна. Та все ж з нею були дядьки, і вона, безперечно, почувалася для них господинею.

«Ну чому ж вони такі несміливі та сором’язливі! Хто з них хто? Чим старшими вони ставали, тим більш схожими робилися. А в Римі вони були такі, якими були завжди: точнісінько як тваринники з Австралії, що приїхали у відпустку до Рима. Кожен був одягнений у класичну міську уніформу заможного скватера: рудувато-коричневі верхові чоботи з еластичними халявами, класичні брюки, рудувато-коричневі спортивні куртки з товстої ворсистої вовни з боковими вентиляційними отворами та безліччю шкіряних нашивок, у білих сорочках із в’язаними вовняними краватками та плосковерхих крислатих капелюхах. Під час великодньої виставки таке вбрання часто траплялося на сіднейських вулицях, але під осінь у Римі воно мало екстраординарний вигляд.

І можу сказати, не кривлячи душею: велика подяка Рейну! Він із ними такий приязний! Ніколи б не повірила, що хтось спроможеться розв’язати Петсі язика, але у Райнера це вийшло, слава Богу. І тепер вони торохтять, наче папуги; а до речі, де він примудрився дістати для них австралійське пиво? Мої дядьки йому сподобалися і, сподіваюся, йому з ними справді цікаво. Цьому німецькому промисловцю-політику все до снаги, все перемелює млин його особистості. Незбагненно — як він із такою вдачею примудряється зберегти вірність своїй вірі? Ви — дивовижна загадка, Райнере Мерлінґ Гартгайм. Приятель пап та кардиналів, друг Джастини О’Ніл. О, я вам така вдячна, що навіть поцілувала б вас, якби ви не були такі огидні! Господи, що б я робила, якби опинилася в Римі зі своїми дядьками, а Рейна поруч не було б? Що ж, вдале ім’я я придумала вам».

Рейн сидів, відкинувшись на спинку крісла і слухаючи розповідь Боба про стригальство, а Джастина, не маючи, що робити, бо німець все повністю взяв на себе, з цікавістю роздивлялася його. Здебільшого вона відразу ж помічала у людях їхні фізичні особливості, але зрідка пильність підводила її, могла застукати зненацька й утворити нішу в її житті, так і не отримавши від неї отої початкової оцінки. А якщо така оцінка не була зроблена, то могли пройти роки, і ці самі люди могли втрутитися в її думки як чужинці. Саме це й відбувалося, коли вона спостерігала за Рейном. Звісно, визначальною стала ота перша зустріч, коли вона, оточена з усіх боків церковниками, ошелешена й перелякана їхньої сановною величчю, поводилася підкреслено розв’язно й навіть нахабно. Тому їй вдалося запам’ятати лише найочевидніші риси: його кремезну статуру, його волосся, його чорнявість. А потім все це зблякло, бо він нав’язав їй сприйняття самого себе, яке виходило за межі суто фізичних атрибутів: Джастині було набагато цікавіше слухати, що промовляє рот, аніж на цей рот дивитися.

І тепер вона дійшла висновку, що він не був бридким. Вочевидь, зовнішність Райнера відображала не найкраще і найгірше, що в ньому було. Як у римського імператора. Тож не дивно, що йому подобався Рим. Широке обличчя з широкими й високими вилицями та невеликим, але орлиним носом. Оці чорні брови, чомусь прямі, хоча б мали повторювати вигин надочних дуг. Незвично довгі, майже жіночі вії та досить приємні чорні очі, здебільшого напівзаплющені, щоб приховати його думки. Але найціннішим надбанням Райнера був, беззаперечно, його рот: ані повний, ані тонкогубий, ані маленький, ані великий, гарної форми, з чітко окресленими обрисами губ і тою особливою рішучістю, з якою він стискав його, немов побоюючись, що коли він послабить контроль над ним, звідти повискакують таємниці його справжньої натури. Як це цікаво — аналізувати обличчя, яке вважалося знайомим, а виявилося незнайомим взагалі!

Джастина вийшла з задумливості й спостерігала за Райнером. Це було наче з тебе зірвали одіж перед натовпом, який готовий тебе закидати камінням. На мить його очі прикипіли до її очей — широко розкриті й уважні, й не стільки спантеличені, скільки здивовано-обережні. Потім Райнер спокійно перевів погляд на Боба і поставив йому цілком доречне запитання про методи підтримання високої якості вовни. Джастина подумки струсонула головою і наказала собі не фантазувати всілякі дурниці. Хоча цікаво було уявити можливим коханцем чоловіка, який скільки років був її другом. І виявити, що ця думка їй не огидна і не відразлива.

Після Артура Лестрейнджа вона мала низку його послідовників, та її не тягнуло пореготати під час статевого акту. О, довгий же шлях здолала я після тієї пам’ятної ночі. Та чи досягла я насправді хоч якогось прогресу? Втім, кохатися з чоловіком — це дуже приємно, і до біса те, що Дейн казав їй про одного-єдиного чоловіка. «Я ніколи не зупинюся на одному чоловікові, тому я не спатиму з Райнером, ні, тільки не це. Бо тоді багато чого зміниться, і я втрачу свого друга. А мені потрібен друг, я не можу дозволити собі втратити його. Тому я збережу його для себе так, як і Дейна, — людську істоту чоловічої статі, яка не має для мене жодного фізичного значення».

* * *

Церква вміщала двадцять тисяч людей, тому не була переповненою. Ніде у світі не було вкладено стільки часу, думки та генію у створення храму Божого, як у базиліку Святого Петра; перед нею жалюгідно бліднули всі язичницькі храми античності. І це не було перебільшенням. Скільки любові, скільки важкої праці, скільки поту. Базиліка Браманте, купол Мікеланджело, колонада Берніні. Пам’ятник не лише Богу, а й Людині. Глибоко під сповідальнею, у маленькій кам’яній камері був похований сам святий Петро; тут коронувався імператор Карл Великий. Здавалося, поміж тоненькими низочками світла відлунює шепіт давно замовклих голосів, давно померлі пальці пестять бронзові промені за головним вівтарем і ніжно гладять кручені бронзові колони baldacchino[15].

Він лежав долілиць на сходах, наче мертвий. Про що він думав? Чи відчував біль (якого не мав права відчувати) через те, що його мати не приїхала? Кардинал Ральф, дивлячись крізь сльози, знав, що такого болю не було. До цього — так, був. Опісля — теж, безумовно, буде. Але тепер болю не було. Все у ньому зосередилося на цьому моменті в очікуванні дива. Не мусить бути в ньому місця ні для чого, що не є Богом. Це був день його днів, найважливіший момент його життя, і ніщо не мало значення, окрім нагальної справи: обітниці присвятити своє життя й душу Богу. Мабуть, йому це вдасться, та скільком це вдалося насправді? Кардиналу Ральфу не вдалося, хоча він і досі згадував своє висвячення, як подію, сповнену святої чудесності. Він прагнув цього усією душею й тілом, але щось не дозволило йому це зробити.

«Моє висвячення не було таким пишним, але я знову переживаю його разом із Дейном. І це ж просто диво (а Дейн і є дивом), що він, попри наші побоювання за нього, провів між нами стільки років і не сотворив собі неприятеля, не кажучи про справжнього ворога. Всі його люблять, і він любить всіх. Йому навіть на думку не спадає, що такий стан справ є вкрай незвичайним. Однак, коли він вперше прийшов до нас, він не був такий упевнений у собі; ми дали йому цю впевненість, і заради цього, напевне, варто було жити. Багато священиків вийшли зі стін цієї церкви, тисячі тисяч, однак для нього ця подія є чимось надзвичайним. О, Меґі! Чому ж ти не приїхала поглянути на подарунок, який ти зробила Нашому Господу, подарунок, який я сам не в змозі був зробити? Оце, мабуть, і є причина — чому він сьогодні не відчуває болю. Бо саме сьогодні Бог наділив мене здатністю забрати той біль собі, позбавити Дейна від нього. Я плачу його сльозами, я сумую його сумом. І саме так воно й має бути».

Трохи згодом він повернув голову і поглянув на мешканців Дрогеди в незвичних темних костюмах. Боб, Джек, Г’юї, Джимс, Петсі. Вільний стілець для Меґі, а за ним — Френк. Полум’яне волосся Джастини, приглушене чорною мереживною вуаллю; єдина жінка серед присутніх Клірі. Побіля неї Райнер. А потім багато людей, яких він не знав, але ті переживали сьогоднішній день так само повно і яскраво, як і мешканці Дрогеди. Однак цей день і для нього є особливим. Сьогодні він почувається так, наче віддає Богу власного сина. Він усміхнувся і зітхнув. Що ж тоді відчуває Вітторіо, який наділяє Дейна саном священика?

* * *

Мабуть, через те, що він гостро переживав відсутність матері, Джастина була першою, кого Дейн відвів убік на прийомі, який кардинал Вітторіо та кардинал Ральф влаштували на його честь. У сутані з високим білим комірцем Дейн видавався пишним і величним, подумала Джастина, «але він зовсім не схожий на священика, скоріше, на актора, який священика грає». Але таке враження зберігалося доки не поглянути в його очі. А в них — внутрішнє світло, те невловиме й непоясненне, що перетворило його із надзвичайно вродливого хлопця на чоловіка воістину унікального.

— Здрастуйте, отче О’Ніл, — сказала вона.

— Я ще не звик до такого звернення, Джассі.

— Це неважко зрозуміти. Я ще ніколи не почувалася так, як у соборі Святого Петра, а що відчував ти під час висвячення, я навіть уявити не можу.

— Ой, та зможеш — десь у душі. Якби ти дійсно не могла, то не була б такою гарною акторкою. Але у тебе, Джассі, це йде з підсвідомості; воно не вибухає, перетворюючись на думку, допоки не стає тобі потрібним.

Вони сиділи на маленькій кушетці в дальньому кутку кімнати, де їм ніхто не заважав говорити.

Згодом Джастина сказала:

— Я така рада, що Френк приїхав, — і поглянула туди, де Френк розмовляв із Райнером із таким пожвавленням на обличчі, якого ані його племінник, ані племінниця ніколи не бачили.

— Я знаю одного втеклого румунського священика, — продовжив Дейн, — який часто приказує «От бідолаха!» із таким співчуттям у голосі, що мені відразу ж пригадується Френк, і коли я про нього говорю, то для нього знаходжу ці самі слова. Дивно, еге ж?

Та Джастина проігнорувала братове бажання звести розмову на манівці й відразу ж перейшла до суті справи.

— Я готова убити нашу рідненьку матусю! — просичала вона крізь зуби. — Яке вона мала право так вчинити з тобою?!

— Ой, Джассі, я її прекрасно розумію. І ти спробуй зрозуміти. Якби це було зроблено від злості чи через бажання помститися, тоді мені, можливо, і було б боляче, але ж ти знаєш маму не гірше за мене. Невдовзі я поїду до Дрогеди. І сам з нею поговорю й дізнаюся, у чім справа.

— Мабуть, сини завжди толерантніші до своїх матерів, аніж дочки. — Вона ображено опустила кінчики губ і здвигнула плечима. — Може, це й добре, що я індивідуалістка-одиначка і тому не маю права нав’язувати свою думку тій чи іншій матері.

Блакитні очі брата дивилися на неї з добротою та ніжністю; Джастині здалося, що то Дейн її жаліє, і відразу ж відчула, як у неї волосся на потилиці стало дибки.

— А чому ти не виходиш заміж за Райнера? — несподівано спитав він.

Вона аж рота роззявила від спантеличення.

— А він мені ніколи не пропонував, — відповіла вона тоненьким тремтячим голосом.

— Тільки тому, що гадає, що ти відмовиш йому. Але ситуацію можна владнати.

Джастина схопила його за вухо, як колись у дитинстві.

— І не здумай, ти, телепень у сутані! Ані єдиного слова — чуєш мене? Я не кохаю Рейна! Він мені лише друг, і я хочу зберегти з ним саме такі стосунки. Якщо ти про це хоч заїкнешся, клянуся — я сяду поруч, зведу очі в одну точку і накладу на тебе прокляття; пам’ятаєш, який страх наганяла я на тебе у дитинстві?

Дейн закинув голову і розсміявся.

— Нічого в тебе не вийде, Джастино! Тепер моя магія сильніша за твою. Але не варто через це казитися, дурненька. Ну помилився я, буває. Чомусь мені здалося, що у вас із Райнером роман.

— Ніякого роману немає. Через сім років? Не сміши мої капці! За такий час можна й свиню навчити літати. — Джастина замовкла, наче підшукуючи потрібні слова, а потім поглянула на брата ніжно і майже сором’язливо. — Дейне, я за тебе рада. Гадаю, якби мама була тут, вона відчувала б те саме. їй треба лише одного: побачити, яким ти став. Постривай, вона неодмінно з’явиться.

Лагідно він обхопив долонями загострене обличчя сестри і всміхнувся їй із такою любов’ю, що вона підняла руки і міцно обхопила його зап’ястя, всотуючи цю любов всіма порами. Немов враз пригадалося дитинство, що безцінним скарбом зберігалося в їхніх душах.

Поза ніжністю до неї, яку Джастина побачила в братових очах, вона відчула і якийсь сумнів; та, мабуть, «сумнів» — то надто сильно, радше занепокоєння. Загалом, Дейн не сумнівався, що матуся колись неодмінно все зрозуміє, але він був перш за все людиною, хоча всі, окрім нього вже почали забувати про цей факт.

— Джассі, ти не зробиш мені одну послугу? — спитав Дейн, відпускаючи її обличчя.

— Все, що завгодно, — щиро відповіла сестра.

— Я отримаю щось на кшталт відпустки, перепочинку, щоби подумати, як жити далі. Два місяці. І цю важку мозкову роботу я виконуватиму верхи на коні на Дрогеді після того, як поговорю з мамою: чомусь мені не хочеться приймати рішення ще до розмови з нею. Але спершу… Спершу мені треба зібрати докупи свою хоробрість і наважитися поїхати додому. Тож, якщо зможеш, — гайда зі мною до Пелопоннесу на тиждень-два, де ти пилятимеш мене за моє боягузтво, аж поки твій голос не обридне мені так, що я сяду на літак і чкурну геть, аби тільки не чути його. — Дейн поглянув на неї і всміхнувся. — До того ж, Джассі, мені б не хотілося, щоб ти думала, наче я збираюся виключити тебе зі свого життя, та й маму не збираюся виключати. Тобі ж потрібно, щоб час від часу поруч із тобою була твоя совість?

— Ой, Дейне, звісно, поїду!

— От і добре, — сказав Дейн і кинув на сестру пустотливий погляд. — Ти мені й справді потрібна, Джас. Коли будеш поруч і чіплятимешся й діставатимеш мене, мов стара мегера, це те, що треба. Як у старі добрі часи.

— Ой-ой-ой! Що за мова, отче О’Ніл — «діставатимеш», «мегера»! Це не личить новоспеченому священику.

Заклавши руки за шию, Дейн задоволено відкинувся на спинку кушетки.

— Ай справді! Я священик. Прекрасно, еге ж? Я побачуся з мамою і потім увесь зосереджуся на Нашому Господові. Ти ж знаєш, що саме в цьому моя схильність і моє покликання. Думати про Бога.

— Треба було тобі до ордену вступити, Дейне.

— Я й досі можу це зробити і, скоріш за все, зроблю. Маю все життя попереду, тому поспішати немає потреби.

Джастина поїхала з прийому в компанії Райнера, і коли вона розповіла йому, що поїде з Дейном до Греції, він розповів їй, що поїде до свого офісу в Бонні.

— Чорт, уже давно пора, — сказала вона. — Щось ти не надто завантажений роботою як для урядового міністра. Всі газети тільки й пишуть, що ти — гульвіса і приємно проводиш час із рудоголовою австралійською актрисою, старий ловеласе.

Він пригрозив їй величезним кулаком.

— Я плачу за свої нечисленні розваги так, як ти й уявити собі не можеш!

— Не хочеш поговорити, Райнере?

— Ні. Допоки ти не знімеш своїх туфель.

— Тепер не можу. Міні-спідниці мають свої недоліки: минули дні, коли можна було носити панчохи, які легко знімалися. Натомість придумали щось типу театрального трико, а їх не можна зняти привселюдно, не викликавши фурору на кшталт того, який свого часу влаштувала леді Годіва. Тому щоб не продерти страшенно дорогих колгот, мушу залишатися полонянкою своїх туфель.

— Що ж, ти принаймні допомагаєш мені поглибити мої знання у сфері жіночої білизни, як спідньої, так і верхньої, — спокійно зауважив він.

— Не тринди! Можу присягнутися, що ти маєш із десяток коханок і саме з ними й вивчаєш тонкощі жіночої білизни!

— Не десяток, а лише одну, і вона, як і усі добрі коханки, чекає на мене негліже.

— А знаєш, здається, ми ще ніколи не обговорювали твоє інтимне життя. Як дивно! А яка вона, твоя коханка?

— Русява сорокарічна ропуха з хворим шлунком.

Джастина аж заціпеніла.

— Не дуркуй, цього не може бути, — повільно промовила вона. — Я не можу уявити тебе з такою жінкою.

— Чом би й ні?

— У тебе надто гарний смак.

— У кожного свій смак, моя люба. Я й сам зовні аж ніяк не Аполлон, то чому ж ти гадаєш, що я здатен зачарувати молоду й красиву жінку, аби вона стала моєю коханкою?

— Бо ти це можеш! — обурено кинула Джастина. — Ще й як можеш!

— Ти про мої гроші, еге ж?

— Та які там гроші! Ти дражниш мене, як і завжди. Райнере Мерлінґ Гартгайм, ви чудово усвідомлюєте, наскільки привабливим ви є, інакше б не носили отих золотих медальйонів та сорочок-сіточок. Зовнішній вигляд — це ще не все, а якби це було так, мені й досі було б дивно.

— Твоя турбота про мене така зворушлива, Herzchen.

— Чому коли я з тобою, у мене виникає таке відчуття, що я постійно біжу, наздоганяючи тебе, але жодного разу мені це не вдавалося?

Вибух її роздратування вщух; Джастина вклякла, з сумнівом дивлячись на Райнера.

— Скажи — ти пожартував?

— А ти вважаєш, що пожартував?

— Так! Ти — не марнославний, але чудово усвідомлюєш свою привабливість.

— Знаю чи не знаю — це неважливо. Важливо те, що ти вважаєш мене привабливим.

Вона збиралася сказати йому: «Звісно, вважаю. Я навіть недавно подумки приміряла тебе до себе як коханця, але потім вирішила, що нічого путнього із цього не вийде, тож краще нам зберегти дружні стосунки».

Якби він дозволив їй це сказати, то міг би вирішити, що його час іще не настав, і тому повівся б інакше. Та не встигли слова зірватися з її вуст, як Райнер тримав її в обіймах і цілував. Не менше хвилини стояла Джастина, немов роздерта навпіл, роздавлена й вмираюча, її внутрішня енергія несамовито волала від шаленого піднесення, намагаючись вирватися назовні й злитися з такою самою несамовитою енергією Райнера. Його рот — о, як це прекрасно! А його волосся — таке неймовірно густе, таке повне життєвої сили, що їй захотілося в самозабутньому екстазі вчепитися в нього руками. А Райнер взяв її обличчя у свої долоні й сказав, усміхаючись:

— Я кохаю тебе.

Вона скинула руки догори, але не для того, щоб ніжно взяти його за зап’ястя, як нещодавно з Дейном: її нігті люто вгризлися у шкіру і продряпали її аж до м’яса. Відступивши два кроки назад, Джастина зупинилася, важко дихаючи, витираючи рукавом рота — очі великі від переляку, груди здіймаються.

— Нічого путнього з цього не вийде! — сказала вона, хапаючи ротом повітря. — І ніколи не вийде, Рейне!

Скинувши туфлі, вона нагнулася взяти їх, відвернулася і кинулася навтьоки. За кілька секунд швидке й м’яке тупотіння її ніг стихло.

Він і не думав кидатися за нею навздогін, хоча їй, мабуть, здавалося, що кинеться. Його зап’ястя кровоточили і боліли. Райнер притиснув хустинку спочатку до однієї руки, потім до другої, викинув просяклий кров’ю клаптик тканини геть і зосередився на вгамуванні болю. Згодом він видобув із кишені пачку цигарок, витягнув одну, підкурив і неспішно пішов. Ніхто з перехожих не міг би сказати з його обличчя, що він відчував. Все, що було у нього майже в руках, все до чого він прагнув, все втрачено. От дурне дівчисько! І коли вже воно подорослішає? Відчула оте, емоційно відгукнулася, але відразу ж перелякалася і втекла.

Та він був азартний гравець, із тих, хто багато не здобували, але й багато не програвали. Сім довгих років чекав він на можливість спіймати удачу і відчув у ній переміну саме сьогодні, в день висвячення. Однак він, вочевидь, поспішив. Ну то й Бог із ним. Він добре знав Джастину. І тому не мав сумніву, що матиме можливість повторити спробу завтра або наступного року або через наступний рік. Здаватися він не збирався. Якщо він пильнуватиме її, одного дня йому неодмінно пощастить.

Сміх розпирав його: «русява сорокарічна ропуха з хворим шлунком». Чому саме ці слова він несподівано для самого себе бовкнув — Райнер не знав, хоча пригадав, що колись давно чув їх від своєї колишньої дружини. Річ у тім, що ці слова зазвичай характеризували жінку, що страждала на каміння в нирках. А бідолашна Аннеліза мучилася через цю хворобу, хоча сама була темноволосою, п’ятдесятирічною, а з шлунком не мала ані найменшої проблеми. І чому це мені саме тепер спала на думку Аннеліза? Мабуть, тому, що моя терпляча багаторічна облога скінчилася гучною поразкою, і в цьому сенсі я так само невезучий, як і моя колишня дружина. Втім, постривайте, фройляйн Джастина О’Ніл! Ми ще побачимо, хто таки візьме гору.

* * *

У вікнах палацу горіло світло; він зайде туди на кілька хвилин, щоб поговорити з кардиналом Ральфом, який останнім часом сильно здав, у нього такий хворобливий вигляд. Треба переконати його пройти медогляд. Райнеру було боляче, але не за Джастину — вона ще молода і має час — за кардинала Ральфа: він бачив, як висвятили його рідного сина, але не знав про це.

* * *

Було ще рано, і в фойє готелю було повно людей. Взувши туфлі, Джастина швидко пройшла до сходів і стрімголов кинулася нагору. Тремтячими руками вона довго шукала у сумці ключ від номера, і не могла знайти; думка про те, що доведеться повертатися униз за дублікатом їй не сподобалася, бо біля столика адміністратора скупчився чималий натовп. Нарешті ключ знайшовся; виявляється, вона, нервуючи, провела по ньому кільканадцять разів руками, але не звернула уваги.

У номері вона не вмикала світла, а навпомацки знайшла дорогу до ліжка, сіла на край і спробувала заспокоїтися й упорядкувати думки. Джастина, тоскно витріщаючись на широкий прямокутник блідого світла — то крізь вікно на неї дивилося нічне небо — намагалася переконати себе, що вона обурена, нажахана і розчарована. їй хотілося брутально лаятися, хотілося плакати. Вже ніколи не буде, як раніше, і це була справжня трагедія. Втрата найближчого друга. Зрада.

Та то були порожні й неправдиві слова; раптом Джастина зрозуміла, що саме її налякало і змусило тікати від Райнера так, немов він намагався не поцілувати її, а вбити. Її налякала природність того, що сталося! Це було як повернення до самої себе, повернення додому, а повертатися додому вона не хотіла. Не хотіла й обов’язків, які накладає кохання. Повернення додому — це крах, фіаско, тому кохання — це теж фіаско. І не лише це, хоча й цього було достатньо для приниження; річ у тім, що вона не мала впевненості, що здатна кохати. А якщо й кохала колись, то раз чи два, і то лише тоді, коли не спрацювала її обережність — така собі система захисту Джастини. Так — раз чи два вона відчула, як серце боляче кольнуло щось значно більше, аніж поблажлива симпатія до її нечастих коханців. їй навіть на думку не спадало, що вона навмисне вибирає собі таких коханців, які не становитимуть загрози її добровільному психологічному відстороненню, яке стало невід’ємною частиною її вдачі, бо вона вважала його чимось цілком природнім. Вперше у житті вона не мала точки відліку, яка допомогла б їй зорієнтуватися. Не виявилося розради в минулому досвіді, не було тут згаслого пристрасного кохання, ані з її боку, ані з боку отих млявих коханців. Люди з Дрогеди теж нічим не могли допомогти, бо й від них вона завжди трималася на відстані принаймні психологічно.

Вона не могла не кинутися навтьоки від Райнера. Сказати «так» — означало прив’язати себе до нього. А навіщо? Щоби невдовзі побачити, як він відсахнеться від неї, усвідомивши всю глибину її неадекватності? Це таке приниження! Він дізнався б, якою вона є насправді, й це знання убило б його кохання до неї. Про таке й подумати страшно: сказати «так», щоб потім тебе відкинули назавжди. Тому краще відкинути самій. Так хоч гордість і самоповагу вона збереже, адже Джастина з лишком успадкувала материну гордість. Рейн ніколи не дізнається, що насправді криється за тим кам’яним фасадом зухвальства.

Він покохав ту Джастину, яку звик бачити; вона не дала йому можливості запідозрити, що під поверхнею вирує море бурхливих сумнівів. Про їх існування підозрював лише Дейн. Втім, ні, не підозрював, — знав.

Вона нахилилася і сперлася лобом об прохолодний туалетний столик, відчуваючи, як по щоках котяться сльози. Зрозуміло, що саме за це вона й любила Дейна. Бо він знав, яка вона насправді, а однаково любив її. Це пояснювалося і кревним зв’язком, і роками спільних спогадів, проблем, болю та радощів. А Рейн був чужинцем, не відданим їй так, як був відданий Дейн чи навіть інші члени її родини. Тому ніщо не зобов’язувало його кохати її.

Джастина пирхнула, витерла долонею сльози, здвигнула плечима і зайнялася важкою роботою: заштовхувати своє лихо до далеких закутків свідомості, де воно мирно лежатиме собі, позабуте нею. Вона знала, що вміє це робити, бо все життя вдосконалювала техніку цього психологічного прийому. Однак це потребувало безперервної діяльності, постійного всотування того, що існувало і відбувалося довкола. Джастина увімкнула нічну лампу.

Напевне, один із її дядьків заніс їй у номер листа, бо він лежав на туалетному столику: блідо-блакитний конверт авіапошти з зображенням королеви Єлизавети у верхньому куту.

«Люба Джастино! — писав їй керівник трупи Слайд Далтінгем-Робертс. — Повертайся до нашої кошари, бо ти страшенно потрібна! Негайно! Тут є одна невеличка вакантна роль у репертуарі нового сезону, яку ніхто не хоче грати, і одна маленька пташка принесла мені на хвості звістку, що ти можеш цією роллю зацікавитися. Як стосовно Дездемони, люба? З Марком Сімпсоном у ролі твого Отелло? Репетиції головних ролей розпочинаються наступного тижня — якщо це, звісно, тобі цікаво».

«“Якщо це тобі цікаво!” Дездемона! Дездемона в Лондонському театрі! Та ще й із Марком Сімпсоном у ролі Отелло! Та це ж роль усього мого життя!»

Її настрій блискавично шугонув угору, і недавня сцена з Райнером враз втратила усю значущість, хоча ні, радше вона набула іншого виміру значущості. Мабуть, якщо вона буде дуже-дуже обережною, то їй вдасться зберегти кохання Райнера; затребувана успішна актриса — людина надзвичайно занята і тому не має змоги приділяти багато часу спілкуванню з коханцями. Що ж, варто спробувати такий варіант стосунків. Якщо вона помітить, що він добирається надто близько до істини, вона завжди зможе знову його відштовхнути. Щоб зберегти Рейна у своєму житті, тим більше оцього нового Рейна, Джастина була готова на все, окрім того, щоб зірвати з себе маску.

Така новина заслуговувала на те, щоби її хоч якось відзначити. Джастина відчувала, що ще не готова знову постати перед Рейном, але були й інші люди, охочі відзначити з нею її тріумф. Тож вона взула туфлі, пройшла коридором до спільної кімнати відпочинку своїх дядьків, і коли Петсі відчинив двері й впустив її всередину, Джастина зі сліпучою усмішкою стала на порозі, широко розкинувши руки.

— Виставляйте пиво — я скоро Дездемоною буду! — оголосила вона дзвінким голосом.

Якусь мить всі мовчали, а потім приязно озвався Боб:

— Це дуже добре, Джастино.

Та відсутність ентузіазму у відповіді Боба анітрохи не зменшила її гарного настрою; навпаки, він підскочив ще вище, аж до неконтрольованого піднесення. Джастина розсміялася, упала у крісло і весело витріщилася на своїх дядьків. Які ж вони гарні чоловіки! Ясна річ, для них ця новина не означає нічого, бо вони не знають, хто така Дездемона. Якби вона зайшла і оголосила, що виходить заміж, відповідь Боба була б приблизно такою ж.

Скільки Джастина пам’ятала себе, дядьки завжди були частиною її життя, а вона, дурепа, цуралася і їх, і всього, пов’язаного з Дрогедою. Її дядьки! Спільнота, яка не має з Джастиною О’Ніл нічого спільного. Члени конгломерату, які то приїжджали на ферму, то покидали її, сором’язливо всміхаючись своїй племінниці й намагаючись уникнути її, щойно намічалася хоч якась розмова. Ні, не можна сказати, що вони не любили її, і вона це щойно збагнула; дядьки відчували, наскільки вона їм чужа, і тому почувалися некомфортно. А у цьому римському світі, чужому для них і такому звичному для неї, Джастина почала їх краще розуміти.

Раптом в неї зажеврів вогник відчуття, яке можна було назвати любов’ю до дядьків, й одне за одним вона оглянула їхні зморшкуваті усміхнені обличчя: Боб — двигун усієї спільноти, бос Дрогеди, але не суворий і ненав’язливий; Джек — у всьому повторював Боба, а може, так здавалося тому, що вони чудово ладили один з одним; Г’юї — зі схильністю до пустотливості, якої не мали решта братів, однак в усьому іншому такий на них схожий; Джимс та Петсі — негатив і позитив одного самодостатнього цілого; бідолашний мовчазний Френк, мабуть, єдиний з усіх, кого безперервно мучили страхи та відчуття небезпеки. Всі вони, за винятком Джимса та Петсі, мали сиве волосся, а Боб із Френком — ті геть посивіли, хоча, здавалося, вони так і не змінилися з того часу, коли вона була маленькою.

— Не знаю, чи можна мені тобі пиво давати, — мовив Боб із сумнівом у голосі, тримаючи у руці пляшку холодного пива.

Подібна ремарка ще півдня тому довела б її до сказу, а тепер Джастина була надто щаслива, щоб ображатися.

— Слухай, любий, я знаю, що тобі й на думку не спало запропонувати мені пива, коли ми були з Рейном, але ж, їй-богу, я вже доросла дівчинка і від пива зі мною нічого не станеться. Це не гріх, запевняю тебе, — сказала Джастина і всміхнулася.

— А де це Райнер? — спитав Джимс, беручи у Боба повну склянку і передаючи її Джастині.

— Я з ним побилася.

— З Райнером?

— А з ким ще. Але я сама винувата. І тому згодом збираюся побачитися з ним і вибачитися.

Жоден із дядьків не палив. Хоча раніше вона й не просила у них пива, зате під час їхньої розмови з Рейном кілька разів виклично курила; але щоб дістати цигарки тепер їй знадобилося б більше хоробрості, тому Джастина вдовольнилася маленькою пивною перемогою. їй страшенно хотілося спрагло осушити склянку кількома величезними ковтками, але вона стрималася, усвідомлюючи недвозначне ставлення дядьків до своєї особи. «Спокійно, Джастино, пий пиво маленькими жіночими ковточками, навіть якщо ти суха, мов торішній листок».

— Райнер — кльовий чувак, — сказав Г’юї, пустотливо зблиснувши очима.

Ошелешена Джастина раптом збагнула, чому вона так різко виросла в їхніх очах: бо підчепила собі чоловіка, якого вони хотіли б бачити у родині.

— Так, кльовий, — стисло кинула вона і відразу ж змінила тему. — Чудовий день був сьогодні, еге ж?

Всі разом закивали головами, навіть Френк, але, схоже, дядькам не хотілося говорити на цю тему. Джастина помітила, які вони зморені, однак не пожалкувала про своє імпульсивне бажання зайти до них у гості. За короткий час вона освіжила свої притуплені чуття й почуття, повернувши їм належні функції, тож дядьки в цьому стали доброю мішенню для практики. У тому-то й біда, коли ти сам схожий на ізольований острів, часто забуваєш про те, що діється за його берегами.

— А що таке Дездемона? — спитав Френк із затінку, в якому ховався.

Джастина пустилася яскраво й образно описувати персонаж, чимало втішена непідробним переляком дядьків, які щойно дізналися, що раз на вечір її душитимуть; вони так захопилися її розповіддю, що згадали про свою втому лише за півгодини, коли Петсі гучно позіхнув.

— Мушу йти, — сказала Джастина, ставлячи порожню склянку. Другої їй не запропонували, мабуть, для дам існував ліміт — одна склянка пива. — Дякую, що вислухали мої теревені.

На превеликий подив зніяковілого Боба, вона цьомкнула його на добраніч; Джек було боязко відсунувся, але Джастина легко спіймала його, а от Г’юї сприйняв прощальний поцілунок зі жвавою запопадливістю. Для Петсі — обійми й поцілунок, бо він сам був трішечки островом. Френку поцілунку не дісталося: він відвернув голову, але коли Джастина обняла його, то відчула слабке, але відчутне відлуння якоїсь внутрішньої сили, геть відсутньої в інших братах. Бідолаха Френк. І чому він такий?

Зачинивши за собою двері, вона на хвильку прихилилася до стіни. Райнер її кохає. Та коли вона зателефонувала до його номера в готелі, телефоністка поінформувала, що він виселився і повернувся до Бонна.

Байдуже. Буде навіть краще, коли вона дочекається його у Лондоні. Стисле вибачення поштою із запрошенням до вечері, коли він наступного разу буде в Англії. Джастина багато чого не знала про Райнера, а от стосовно однієї його риси вона не мала жодного сумніву: він неодмінно приїде, бо не мав ані найменшої схильності до злопам’ятства. Тепер закордонні справи стали сферою відповідальності Райнера, і Англія часто була його пунктом призначення.

— Поживемо побачимо, мій хлопчику, — мовила Джастина, дивлячись у дзеркало, але замість свого обличчя бачила обличчя Райнера. — Я зроблю Англію твоєю найважливішою закордонною справою, або я не Джастина О’Ніл.

їй ніколи й на думку не спадало, що, можливо, для Рейна її ім’я і було суттю справи. Її схеми поведінки вже давно усталилися, і заміжжя в ці схеми не вписувалося ніяк. Вона й подумати не могла, що Рейн, можливо, бажає перетворити її на Джастину Гартгайм. Бо всі думки були зайняті спогадами про отой незабутній поцілунок і мріями про нові поцілунки й обійми.

Залишалося одне: сказати Дейну, що вона не зможе поїхати з ним до Греції, але стосовно цього вона була спокійною. Дейн зрозуміє, він завжди її розумів. Тільки чомусь їй не хотілося казати йому про всі причини, через які вона не поїде до Греції. Хоч як би вона не любила свого брата, їй не хотілося вислуховувати його повчальну проповідь, котра обіцяла бути суворою й жорсткою, як ніколи. Дейн хотів, щоб вона вийшла заміж за Рейна, тож коли вона розкриє перед ним свої плани щодо новоспеченого боннського політика, брат неодмінно забере її з собою до Пелопоннесу, навіть якщо йому доведеться викрасти її. Серце Дейна не зможе сумувати за тим, чого не чули його вуха.

«Любий Рейне, — йшлося у записці. — Вибач, того вечора я повелася, мов скажена кішка, не знаю, що на мене найшло. Мабуть, тому той день видався напруженим та хаотичним.

Прошу, вибач мене за те, що поводилася, як остання дурепа. Мені соромно, що я зчинила такий ґвалт через дрібницю. Смію зазначити, що той важкий день, мабуть, і на тебе погано вплинув, — ну, слова про кохання і все таке. Тому ось що я тобі скажу: ти пробач мене, а я пробачу тебе. Будьмо друзями, благаю. Мені нестерпно усвідомлювати, що ми з тобою посварилися. Будеш наступного разу в Лондоні — заїжджай до мене додому, і ми з тобою офіційно складемо проект мирної угоди».

Як і зазвичай, записка була підписана просто «Джастина». Ані слова навіть про симпатію: вона цього ніколи не робила. Нахмурившись, він став уважно вдивлятися в артистично-безхитрісні фрази, немов крізь них міг побачити, що насправді думала Джастина, коли їх писала. Безумовно, то була передмова до дружби, але що ще? Зітхнувши, він змушений був визнати, що, мабуть, більше нічого. Він страшенно її налякав; те, що Джастина хотіла зберегти їхню дружбу, свідчило, як багато він для неї значив, але була не впевнена, що сама розуміє, що саме відчуває до нього. Зрештою, тепер вона дізналася, що він її кохає; якби вона розібралася у собі достатньо, щоб зрозуміти, що вона теж кохає його, то неодмінно відразу виклала це напрямки у своєму листі. Однак чому ж вона повернулася до Лондона, а не поїхала з Дейном до Греції? Райнер знав: не варто сподіватися, що це сталося через нього, але, попри свої побоювання, надія вже малювала барвами його думки, і він натиснув на дзвінок, викликаючи секретарку. Була десята ранку за Гринвічем — найкращий час, щоб застати Джастину вдома.

— З’єднайте мене з квартирою міс О’Ніл, — наказав він і кілька секунд чекав, насупивши внутрішні кінчики брів.

— Привіт, Рейне! — вигукнула Джастина, зрадівши. — Ти листа мого отримав?

— Щойно.

Витримавши делікатну паузу, вона спитала:

— А ти скоро приїдеш на вечерю?

— Я збираюся до Англії наступної п’ятниці й залишуся на суботу. Не надто швидко для тебе?

— Та ні, якщо суботній вечір тебе влаштує. Я репетирую Дездемону, тому п’ятниця випадає.

— Дездемону?

— Так, уяви собі! Ой, та ти ж іще не знаєш! Клайд написав мені у Рим і запропонував цю роль. Марк Сімпсон у ролі Отелло, головний режисер — Клайд. Прекрасно, еге ж? Тому я повернулася до Лондона першим же літаком.

Райнер затулив долонею очі, радіючи тому, що секретарка сидить так, що не бачить його обличчя.

— Джастино, Herzchen, це ж здорово! — сказав він з удаваним ентузіазмом у голосі. — А я все думав: що змусило тебе так швидко до Лондона повернутися?

— Ой, та Дейн все чудово зрозумів, — невимушено кинула вона, — і навіть задоволений, що їде сам. Він вигадав історію, наче я потрібна йому для того, щоб постійно дзижчати у вуха про необхідність з’їздити додому. Але мені здається, що тут, скоріше, інше, і він мені про це теж казав: Дейн не хоче, щоби я почувалася викинутою з його життя тепер, коли він став священиком.

— Можливо, — ввічливо погодився Райнер.

— Тоді у суботу ввечері, — сказала вона. — Десь о шостій, щоб ми з тобою провели мирні переговори за сприяння пляшки-другої, а коли ми досягнемо взаємоприйнятного компромісу, я тебе нагодую. Годиться?

— Звичайно ж, серденько. До побачення.

Зв’язок різко урвався звуком покладеної слухавки; якусь мить Райнер сидів, і досі тримаючи слухавку в руці, а потім стенув плечима і поклав її на важіль. Бісова Джастина! Вона вже вклинюється між ним та його роботою.

Вона вклинювалася між ним та його роботою і в наступні дні, хоча навряд чи хтось про це здогадався. І в суботу увечері він заявився до її квартири, як і завжди — з порожніми руками, бо знав, що Джастині важко догодити подарунком. До квітів вона була байдужа, тістечок не їла, а якесь дорожче підношення закинула б легковажно у якийсь куток — і відразу ж забула б про нього. Здавалося, Джастина дорожила тільки тими подарунками, які підніс їй Дейн.

— Шампанське перед вечерею? — спитав Райнер, здивовано поглянувши на неї.

— А хіба ти не вважаєш таку оказію доречною? Це ж наша перша сварка, перший розрив стосунків, і це наше перше примирення, — досить правдоподібно пояснила Джастина, вказуючи йому на зручне крісло, а сама вмостилася на рудувато-коричневий килимок із кенгурячої шкіри, і злегка розтуливши рота, наче вже репетирувала відповіді на всі його наступні репліки та запитання.

Але Райнеру розмова давалася туго принаймні доти, поки йому не вдалося вловити її настрою. До того поцілунку в Римі йому було легко триматися відсторонено і невимушено, але тепер, вперше побачивши її знову після того, він зізнався сам собі, що в майбутньому така поведінка даватиметься йому значно важче.

Мабуть, навіть під старість Джастина збереже щось не до кінця зріле в обличчі, в манері триматися, наче ота жіночність завжди її оминатиме. Здавалося, отой холодний, егоїстичний та логічний розум повністю опанував її, однак вона збуджувала цікавість та потяг такі потужні, що Райнер сумнівався, чи зможе він коли-небудь замінити Джастину іншою жінкою. Не раз ставив він собі питання: а чи варта вона такої тривалої боротьби? Може, з філософської точки зору і не варта. Втім, яка різниця? Вона — його мета, його натхнення.

— Маєш сьогодні чудовий вигляд, Herzchen, — нарешті озвався він, піднімаючи до неї келих із шампанським: цей жест був чи то тостом, чи то визнанням у ній супротивника.

У невеличкому вікторіанському каміні палав незакритий вогонь, але Джастина, наче не маючи нічого проти жару, скрутилася калачиком неподалік і не зводила з Райнера очей. Потім вона з дзенькотом поставила келих на кам’яну плиту під каміном, подалась уперед і обхопила руками коліна, сховавши босі ступні під складками чорнильно-чорного плаття.

— Терпіти не можу тягнути кота за хвіст, — сказала вона. — Ти правда мав це на увазі, Рейне?

Раптом відчувши, як у нього наче камінь із душі упав, він відкинувся на спинку крісла.

— Мав на увазі що?

— Те, що сказав у Римі… Що ти мене кохаєш.

— То он навіщо ти все це влаштувала, Herzchen!

Джастина відвернулася, стенула плечима, потім знову поглянула на нього — і кивнула головою.

— Але ж навіщо знову згадувати про це? Ти сказала мені, що думаєш із цього приводу, і я зрозумів, що сьогоднішнє запрошення замислювалося не для того, щоб ворушити минуле, а щоби планувати майбутнє?

— Ой, Рейне! Ти поводишся так, наче я навмисне влаштувала переполох. А навіть якщо й влаштувала, то ти прекрасно розумієш чому саме.

— Ні, не розумію. — Поставивши на підлогу келих, він подався вперед і уставився в неї уважним поглядом. — Ти недвозначно дала мені зрозуміти, що тобі моє кохання не потрібне, і я сподівався, що тобі принаймні вистачить делікатності утриматися від обговорення цієї теми.

Вона й не чекала, що ця зустріч, хоч яким буде її результат, складеться так некомфортно. Зрештою, Райнер сам поставив себе у становище прохача, який смиренно чекатиме, поки вона не передумає, а тепер перекрутив ситуацію на сто вісімдесят градусів. І вона відчула себе вередливою школяркою, яку змусили відповідати за свою ідіотську витівку.

— Послухай, хлопче, це ти змінив статус-кво, не я! Я не просила тебе приїздити сьогодні для того, щоб я просила вибачення за те, що поранила величне «я» пана Гартгайма!

— Ти захищаєшся, Джастино?

Вона роздратовано завовтузилася.

— Так, чорт забирай! Захищаюся! Як це в тебе добре виходить, Райнере! Хоч би раз дозволив мені взяти над тобою гору!

— Якби дозволив, ти негайно ж викинула б мене, як просмерділу стару ганчірку, — відказав він і весело вищирився.

— Я й тепер можу це зробити, хлопче!

— Дурниця! Якщо ти досі цього не зробила, то вже не зробиш ніколи. Ти бачишся зі мною тому, що я постійно тримаю тебе в напруженні: ти не знаєш, чого від мене чекати.

— То он чому ти сказав, що кохаєш мене! — кинула Джастина з біллю в голосі. — То була хитрість, щоб тримати мене в напруженні, змусити понервувати?

— А ти як гадаєш?

— Я гадаю, що ти першокласний негідник і вилупок! — процідила вона крізь зуби і на колінах пішла до нього по килимку, щоб дати йому відчути зблизька весь її гнів. — Ану скажи ще раз, жалюгідний фріце, — і я тобі межи очі плюну!

Він теж розізлився.

— Ні, не скажу! Ти ж не тому запросила мене до себе? Мої почуття тебе не стосуються, Джастино. Ти запросила мене в гості, щоб поекспериментувати з власними почуттями, а тобі навіть і близько на думку не спадає, що це принаймні несправедливо стосовно мене.

Не встигла вона відсахнутися, як він рвучко нахилився, вхопив її за передпліччя і міцно затиснув її тіло у себе між ногами. Її лють відразу ж щезла; вона поклала долоні йому на стегна і підняла на нього очі. Але він не поцілував її. Прибравши зі стегон її руки, він перекрутився, вимкнув лампу позаду себе, а потім ослабив хватку і відкинув голову на спинку крісла.

Джастина не могла збагнути — чи то Райнер затемнив кімнату до жевріння каміна як перший крок до акту кохання, чи то для того, щоб приховати вираз свого обличчя. Розгублена, побоюючись негайного відторгнення, вона чекала, поки їй скажуть, що робити. Вона мала раніше збагнути, що з такими людьми, як Райнер, жартувати не варто. Бо люди такого типу є непереможними, як сама смерть. Чому б їй не покласти голову йому на коліна і сказати: вибач мене Рейне, кохай мене, я без тебе не можу? О, безперечно, — якби їй вдалося підштовхнути його покохатися з нею, то повернувся б якийсь емоційний ключ, і всі вивільнені почуття хлинули б нестримним потоком…

Він сидів мовчки, з відстороненим поглядом, але дозволив їй зняти з нього піджак та краватку; та, коли Джастина почала розстібати йому сорочку, вона зрозуміла — нічого не вийде. Інстинктивні еротичні навички, здатні найбуденнішу дію зробити надзвичайно збуджуючою, не входили до її репертуару. Це було так важливо — а у неї нічого не виходило! Пальці її затремтіли, губи скривилися. І Джастина розплакалася.

— О, ні! Herzchen, люба, тільки не плач! — Райнер підняв її, всадовив на коліна і, прихиливши її голову собі на плече, обійняв. — Вибач, Herzchen, я не хотів! Я не хотів, щоб ти плакала.

— Тепер ти знаєш, — сказала вона, хлипаючи. — Я жалюгідна нікчема; я ж казала тобі, що нічого не вийде! Рейне, мені так хотілося утримати тебе, але я знала, що з цього нічого не вийде, особливо, коли ти дізнаєшся, яка я страшна!.

— Звісно, з цього нічого не вийде. Та й не могло вийти. Бо я тобі не допомагав, серденько. — Він наблизив її обличчя до свого, поцілував їй повіки, мокрі від сліз щоки, кутики рота. — Це моя помилка, Herzchen, а не твоя. Я хотів тобі відплатити тією ж монетою і подивитися, як далеко ти зайдеш, якщо тебе не заохочувати. Та, здається, я помилився щодо твоїх мотивів, nicht war[16]? — Його голос став грубішим, якимось більш німецьким. — Кажу тобі — якщо це те, що ти хочеш, ти його отримаєш, але ми зробимо це разом.

— Рейне, благаю, припинімо! Я не маю в собі того, що для цього потрібно. Я тільки розчарую тебе!

— О, маєш, серденько, певен, що маєш. Я бачив це на сцені. Як ти можеш сумніватися у собі, коли ти зі мною?

І це було настільки переконливо сказано, що Джастина кинула хлипати.

— Поцілуй мене так, як цілував тоді, у Римі, — прошепотіла вона.

Та тільки цей поцілунок виявився не таким, як у Римі. Там — то було щось дике, приголомшливе, вибухове; тут — млосне, глибоке, щось, що давало можливість скуштувати одне одного, понюхати, відчути, поступово занурюючись у хтиву знемогу. Її пальці повернулися до ґудзиків на його сорочці, а він потягнувся до блискавки її плаття, потім Райнер накрив руку Джастини своєю і засунув під сорочку, провівши її долонею по своїй шкірі, вкритій тоненьким м’яким волоссям. Раптовий і міцний поцілунок у шию викликав у неї млосну знемогу — таку потужну, що вона мало не зомліла; здалося, вона падає — вона й справді падала на шовковистий килимок, а Рейн нависав над нею. Він уже був без сорочки, а може, і не тільки без сорочки, їй не було видно, видно було тільки відблиск вогню в каміні на його плечах, який охопив усе її тіло, видно було тільки сувору лінію його красивого рота. їй страшенно захотілося порушити цю дисципліновану суворість, і вона, вчепившись пальцями йому у волосся, змусила Райнера поцілувати себе ще раз і ще раз, міцніше й міцніше!

О, як із ним приємно! Наче повернення додому, до свого,— губами, тілом та руками Джастина впізнавала кожну його часточку, яка була такою казково-незвіданою! Коли увесь світ зіщулився до невеличких омахів полум’я в каміні, що вистрибували в темряві, вона розкрилася його бажанню і дізналася те, що він надійно приховував від неї упродовж знайомства: напевне, Райнер подумки кохався з нею тисячі разів. Це підказав їй власний досвід та наново набута інтуїція. Джастина почувалася обеззброєною. З будь-яким іншим мужчиною така інтимність і приголомшлива чуттєвість відштовхнули б її, але Райнер дав їй зрозуміти: вона має право розпоряджатися ним. І вона розпоряджалася. Аж поки не скрикнула йому завершувати й оповила руками так міцно, що відчула під плоттю його кістяк.

Повільно спливали хвилини, загорнуті в насичені почуттями спокій і тишу. Вони стали дихати в унісон, повільно й легко; він поклав голову їй на плече, а вона закинула на нього ногу. Мало-помалу її хватка на його спині ослабла до мрійливого кругового погладжування. Райнер зітхнув, перевернувся і поклав Джастину на себе, мимоволі даючи їй можливість іще глибше зануритися у задоволення від перебування з ним. Вона поклала руку йому на бік, щоб насолодитися дотиком його шкіри, а потім, ковзнувши рукою по теплих м’язах, огорнула долонею важку й м’яку масу у нього в паху. І з цікавістю відчула, як та ожила, зарухалася сама по собі, що стало для неї новим і незвіданим відчуттям, бо колишні коханці ніколи не цікавили її настільки, щоб вона зберігала свою сексуальну цікавість і до цієї стадії — розслабленої та невимушеної. Та раптом те, що було в неї у долоні з розслабленого та невимушеного стало таким твердим, збуджуючим та привабливим, що їй знову захотілося його.

Застукана зненацька, вона пережила ще один приємний шок, Джастині аж дух перехопило, коли Райнер оповив їй руками спину, а потім пригнув голову до себе. І вона у темряві розгледіла, що в лінії його рота й сліду не лишилося від жорстко контрольованих емоцій: тепер його силует визначався виключно нею і для неї. І в її душі вперше у житті народилися ніжність та смиренність. Напевне, це виявилося у її обличчі, бо він вдивлявся в неї, сяючи від емоцій, що вона, не витримавши цього погляду, нагнулася і взяла його губами за нижню губу. Нарешті думки та почуття злилися в одне, але беззвучний скрик застигнув у неї на вустах, залишився невимовленим зойком задоволення, яке приголомшило її — вона втратила здатність усвідомлювати все, окрім цього потужного пориву, бездумно переживала кожну напружену мить. Світ досяг крайньої точки свого звуження, зібгався і повністю щез.

* * *

Напевне, Райнер підкинув у камін поліняк, бо коли крізь складки штор проникло м’яке світло лондонського дня, у кімнаті й досі було тепло. Цього разу, коли він поворухнувся, Джастина швидко зреагувала і зі страхом вчепилася йому в руку.

— Не йди!

— А я нікуди і не йду, Herzchen. — Стягнувши з софи ще одну подушку, він поклав її собі під голову, пригорнув Джастину ближче до себе і легенько зітхнув. — Все нормально?

— Так.

— Тобі не холодно?

— Ні, але якщо холодно тобі, то ми можемо перебратися до ліжка.

— Після того як кілька годин кохалися на тому килимку? Це буде жахливе падіння! Навіть якщо у тебе простирадла з чорного шовку.

— Та ні, вони звичайні, з білої бавовни. Кажеш, тобі сподобався оцей шматочок Дрогеди?

— Шматочок Дрогеди?

— Килим! Він зроблений із дрогедських кенгуру, — пояснила Джастина.

— Йому бракує екзотичності й еротичності. Я замовлю тобі тигрячу шкуру з Індії.

— Це нагадує мені один віршик:

Хочете впасти у гріх

З Елінорою Глін, наспіх

підстеливши під себе

Тигрячу шкуру,

Подаровану індійським гуру?

Чи ви, начитавшись Камасутри,

Кохатиметеся з нею на іншому хутрі?

— Що ж, серденько, мушу сказати, що тобі час оговтатися і прийти до тями. Інакше, розриваючись між вимогами Ероса та Морфея, ти й до кінця дня не зможеш відновити свою звичну зухвалість.

— Та мені наразі не хочеться, — усміхнулася вона у відповідь, зручно вмощуючи його руку в себе між ногами. — Дурнуватий віршик про тигрячу шкуру вискочив із мене тому, що він надто вже гарний і я не могла його не процитувати. Але в моїй шафі не залишилося скелетів, які я мала б ховати від тебе, тому зухвалість втрачає всякий сенс, еге ж? — Раптом вона принюхалася, відчувши у повітрі слабкий запах затхлої риби. — Господи, ти так і не повечеряв, а вже час снідати! Хіба ж я думала, що ти проживеш на одному коханні?

— Навряд чи проживу, якщо ти сподіваєшся, що воно завжди буде таким напруженим і виснажливим.

— Та годі тобі, ти ж насолоджувався кожною миттю.

— Та й то правда. — Райнер зітхнув, потягнувся і позіхнув. — Цікаво, ти хоч трохи здогадуєшся, який я щасливий?

— А то ні, — тихо відповіла вона.

Він піднявся на лікті й поглянув на неї.

— Скажи — ти повернулася до Лондона тільки через Дездемону чи була ще якась причина?

Джастина вхопила його за вухо й боляче крутнула.

— А тепер моя черга відплатити тобі за всі оті запитання начальницьким тоном! А як ти гадаєш — була якась інша причина?

Райнер легко відчепив її пальці від вуха і весело вишкірився.

— Herzchen, якщо ти не відповіси мені, то я задушу тебе надійніше за Отелло.

— Я повернулася до Лондона грати Дездемону, але через тебе. Після того поцілунку в Римі, я вже не могла казати, що моє життя повністю належить мені, й ти прекрасно це знаєш. Ти ж надзвичайно розумний чоловік, Райнере Мерлінґ Гартгайм.

— Достатньо розумний, щоб збагнути, як тільки тебе побачив, що саме тебе хочу мати своєю дружиною, — відказав він.

Вона швидко піднялася і сіла.

— Дружиною?

— Так, дружиною. Якби ти була мені потрібна, як коханка, то я здобув би тебе багато років тому, і впевнений, що мені це вдалося б. Бо знаю, як працює твій розум, тому це було б досить легко зробити. А не зробив це лише тому, що хотів бачити тебе моєю дружиною, хоча й знав, що ти ще не готова позитивно сприйняти ідею заміжжя.

— Мабуть, я й досі не готова її сприйняти, — замислено мовила Джастина.

Райнер підвівся і, підтягнувши її на ноги, поставив напроти себе.

— Що ж, можеш трохи попрактикуватися і приготувати мені невеличкий сніданок. Якби це був мій будинок, то таку честь зробив би тобі я, але у себе на кухні — ти господиня.

— Я не проти приготувати тобі сніданок сьогодні вранці, але навіть теоретично не можу собі уявити, що робитиму це аж до скону. — Джастина похитала головою. — Це не для мене.

Знову його обличчя набуло рис римського імператора, що велично-незворушно відреагував на загрозу непокори.

— Джастино, з цим не граються, і я не та людина, з якою можна гратися. Ти ще маєш повно часу. Ти маєш усі підстави вірити, що я можу виявляти величезну терплячість. Але викинь геть із голови думку про те, що наші стосунки можна владнати інакше, аніж через шлюб. Я бажаю, щоб мене знали саме як твого чоловіка, а не когось у нижчому статусі.

— Я не збираюся кидати акторство! — агресивно заявила вона.

— Verfluchte Kiste, от зараза, а я тебе що — просив кинути акторство?! Заради Бога, Джастино, вже слід подорослішати! Можна подумати, що я прирікаю тебе на довічне ув’язнення біля плити й раковини! Ти зможеш мати стільки завгодно слуг, няньок для дітей і решту необхідного.

— Телепень! — вигукнула Джастина, яка про дітей навіть не думала.

Райнер закинув назад голову і розсміявся.

— Серденько, це те, що зазвичай називають протверезінням після необдуманого вчинку. Згоден, я телепень, бо надто швидко завів розмову про реалії. Але все, що тобі треба робити на цій стадії, — це про них думати. Хоча недвозначно попереджаю: коли обдумуватимеш своє рішення, май на увазі, що, коли ти не захочеш стати моєю дружиною, я не захочу тебе взагалі.

Вона обхопила його руками і несамовито притиснулася до нього.

— Рейне, не став мене у таку важку ситуацію!

* * *

Дейн виїхав сам на своїй «лагонді». Піднявшись чоботом італійського півострова, він проминув Перуджу, Фіренцу, Болонью, Феррару, Падову, обігнув Венецію і переночував у Трієсті. Це було одне з найулюбленіших міст, тому Дейн затримався на Адріатичному узбережжі ще на два дні, а потім вирушив гірською дорогою до Любляни і заночував у Загребі. Опісля він подався широкою долиною ріки Сава крізь порослі блакитними волошками поля до Белграда, звідти — до міста Ніш, де провів іще одну ніч. Потім була Македонія з містом Скоп’є, яке й досі лежало в руїнах після потужного землетрусу, що стався два роки тому, та курортним містом Тіто-Велес, яке й донині зберігало легкий турецький флер завдяки мечетям та мінаретам. }дучи через Югославію, Дейн харчувався скупо, бо соромився сидіти за великою тарілкою з м’ясом, коли мешканці цієї країни могли дозволити собі лише хліб.

Нарешті грецький кордон, а за ним — місто Фессалоніка. Італійські газети повнилися репортажами про революцію, що вирувала в Греції. Дивлячись із вікна свого номера на тисячі палаючих смолоскипів, що рухалися погойдуючись у темряві південної ночі, Дейн втішно зітхнув: добре, що з ним не поїхала Джастина.

«Па-пан-дреу! Пап-ан-дреу!» несамовито ревів натовп, скандуючи, і походжав зі смолоскипами аж до глухою ночі.

Але революція — явище, притаманне великим містам, де зосереджені маси збіднілих людей, зате рубцювата місцевість Фесалії була така сама, як і тоді, коли легіони Цезаря йшли маршем по паленій стерні під час битви під Фарсалом. Пастухи спали в тіні шкіряних наметів, стояли на одній нозі лелеки у гніздах на дахах старих білених будинків, і скрізь була страшна посуха. Ця місцевість із чистими високими небесами та бурими безлісими пустирями нагадала Дейну Австралію. І він глибоко вдихав її повітря, всміхаючись при думці, що невдовзі поїде додому. Він поговорить із мамою, і вона зрозуміє його.

За містом Лариса він виїхав до моря, зупинив авто і вийшов. Перед ним розкинулося гомерівське темно-червоне море, біля пляжів — тоненька смужка чистого аквамарину, далі, під горбатим обрієм — великі пурпурові плями винного кольору. Далеко унизу, на зеленому моріжку стояв маленький храм із колонами, яскраво-білий на сонці, а над ним на схилі гори височила похмура фортеця хрестоносців. Греціє, ти прекрасна, прекрасніша за Італію, хоча Італію я дуже люблю. Але колиска — тут і назавжди.

Прагнучи якомога швидше добратися до Афін, Дейн тиснув на газ, гнав червоний спортивний автомобіль петлями серпантину біля перевалу Домокос, а перетнувши його, спустився до Беотії, де йому відкрилася панорама оливкових гаїв, пагорбів із бурими схилами та гір. Попри поквап, він зупинився поглянути на дивовижно голлівудський пам’ятник царю Леоніду та його спартанцям у Фермопілах. На камені був напис: «Незнайомцю, піди й передай спартанцям, що тут ми полягли, слухняні їхнім законам». Цей напис зачепив Дейна за живе; здавалося, ці слова він уже чув у іншому контексті. Він здригнувся і швидко пішов геть.

У променях червоного полуденного сонця він трохи постояв над Камена Вурла[17], поплавав у чистих водах вузького проливу, за яким виднівся острів Евбея; колись у давнину тисячі кораблів пливли тут з Оліса до Трої. Течія була сильна, в ній крутилися водорості; мабуть, древні гребці не налягали тут на весла. Коли Дейн увійшов до купальні, то захоплене воркування вдягненої в чорне старої карги та її ніжне прогладжування страшенно збентежили його і він спробував спекатися її. Люди ніколи відверто не казали про його красу, тому зазвичай він про це і не думав. Затримавшись лише для того, щоб купити в крамничці два великі тістечка із заварним кремом, він поїхав далі Аттичним узбережжям і добрався до Афін, коли сонце сідало, позолотивши афінський пагорб із дорогоцінною короною з колон.

Але в Афінах панувала лиха й напружена атмосфера, а відвертий захват жіноцтва пригнічував його; у Римі жінки були більш витончені й не такі безсоромні. У натовпах, цих осередках бунтарства, панувала похмура рішучість привести до влади Папандреу. «Ні, Афіни не схожі самі на себе, краще податися деінде». Залишивши «лагонду» на стоянці, Дейн сів на паром до Криту.

І нарешті там, посеред гір, оливкових гаїв та дикого чебрецю, він знайшов спокій. Після тривалої поїздки автобусом, де несамовито кричали зв’язані курчата і смерділо часником, Дейн знайшов крихітний білений готельчик з арковою колонадою, біля якого на кам’яних плитах тротуару стояли три столики під парасольками, з яких звисали яскраві торбочки на продаж. Там були перцеві дерева й австралійські евкаліпти, завезені з південного континенту і висаджені в ґрунт, надто посушливий для звичайних європейських дерев. Нутряний вереск цикад. Пилюка кружляла червоними вихорцями.

Вночі Дейн спав у схожій на келію кімнаті з широко розчиненими віконницями; в ранковій тиші він радісно відслужив самотню месу, а вдень прогулявся. Ніхто йому не заважав, і він не заважав нікому. Та під час прогулянки темноокі селяни здивовано проводжали його поглядами, а зморшки на їхніх обличчях ставали ще глибшими від приязних усмішок. То була жарка, спокійна і навіть сонна місцина. Бездоганні мир і спокій. День ішов за днем, немов намистини в чотках, які перебирала висохла й зморщена рука старого критянина.

Дейн мовчки молився, і його охоплювало відчуття, яке було наче продовженням його єства, думки його, як чотки, і дні його, як чотки.

«Господи, я воістину Твій. Я дякую Тобі за все благословенне добро, що Ти мені зробив. За великого кардинала, за його поміч, за його дружбу і незмінну любов до мене. За Рим і за можливість бути у Твоєму серці, за те, що я лежав розпростертий перед Тобою у Твоїй базиліці, за те, що відчув у собі міцність каменю Твоєї Церкви. Ти одарив мене більше, аніж я на те заслуговую, що я можу зробити для Тебе, щоб продемонструвати, як Тебе люблю? Я мало страждав. Моє життя було суцільною радістю відтоді, як я служу Тобі. Я мушу страждати, і Ти, хто так страждав, мусиш це знати. Тільки через страждання зможу я піднятися над самим собою, краще зрозуміти Тебе. Бо що таке життя, як не шлях до розуміння Твоєї таємниці? Встроми свого списа мені у груди, встроми так глибоко, що я ніколи не зможу витягнути його! Змусь мене страждати… Заради Тебе я відмовляюся від усіх інших, навіть від моєї матері, моєї сестри і мого кардинала. Ти єдиний є моїм болем, моєю радістю. Принизь мене і я оспівуватиму Твоє кохане ім’я. Знищ мене — і я тріумфуватиму. Я кохаю Тебе, тільки Тебе…»

Дейн прийшов на маленький пляж, де він полюбляв купатися, — жовтий півмісяць поміж скупчених, схожих на жуків, положистих валунів. Він трохи постояв, вдивляючись у синю даль Середземного моря туди, де мала бути Лівія — далеко-далеко за обрієм. А потім легко зіскочив кам’яними східцями до пляжу, скинув кросівки, взяв їх у руки і пішов, м’яко ступаючи податливим піском, туди, де зазвичай кидав взуття, сорочку й шорти. Неподалік лежали двоє червоних, як раки, англійців, перемовляючись із дзюркотливим оксфордським акцентом, а за ними двоє сонних жінок мляво розмовляли німецькою. Дейн зиркнув на жінок і мимовільно підтягнув плавки, побачивши, що німкені кинули розмовляти, сіли у піску і, поправляючи зачіски, заусміхалися йому.

— Як справи? — спитав він англійців, хоча подумки він називав їх так, як завжди називали всі австралійці, — поммі. Ці двоє приходили на пляж щодня і вже стали частиною ландшафту.

— Чудово, друзяко. Пильнуй течію — вона для нас надто сильна. Схоже, десь неподалік лютує шторм.

— Дякую, — усміхнувся Дейн, побіг до безневинних на вигляд маленьких хвильок і, як справдешній досвідчений плавець, вправно пірнув у мілку воду.

Дивно, якою оманливою може бути тиха вода. Течія була просто шаленою, він відчував. Як вона хапає його за ноги і тягне під воду, але він був надто добрим плавцем, щоби цим перейматися. Зануривши голову, Дейн полинув за водою, насолоджуючись її прохолодою і відчуттям свободи, яке вона давала. Коли він зупинився й озирнувся на берег, то побачив німкень, які вдягнули купальні шапочки, побігли, сміючись, до води.

Приклавши руки рупором до рота, Дейн гукнув їм по-німецьки, щоб вони не запливали на глибину, бо там сильна течія. Сміючись, жінки помахали руками — мовляв, почули. Тоді Дейн знову занурив голову і поплив далі, як раптом йому здалося, наче він чує крик. Але він відплив іще трохи і зупинився — тут підводна течія не була такою сильною. Так, він не помилився: хтось кричав. Дейн обернувся й помітив двох жінок, які відчайдушно били руками по воді й несамовито верещали зі спотвореними страхом обличчями; раптом одна з них підняла угору руки і почала тонути. На пляжі двоє англійців підвелися і неохоче рушили до води.

Дейн різко перевернувся на живіт і стрімко рвонув назад, із кожним помахом наближаючись до берега. Руки панічно переляканої жінки потягнулися до нього, вхопили його — і потягнули під воду. Він спромігся вхопити одну жінку за талію і втримував її достатньо довго, щоб привести до тями сильним щипком за шкіру, а другу вхопив за штрипку купальника і, попхавши коліном у спину, виштовхнув на поверхню. Відкашлюючись, бо коли його потягнуло донизу, він наковтався води, Дейн перевернувся на спину і, наче буксир, потягнув свій безпорадний тягар до берега.

Двоє англійців стояли по плечі у воді, надто настрашені, щоб іти далі, за що Дейн їх анітрохи не винуватив. Пальці його ніг торкнулися дна, і він із полегшенням зітхнув. Виснажений, він зробив останнє надлюдське зусилля і швиргонув жінок до безпечного місця. Вони швидко прийшли до тями — знову несамовито заверещали і безладно заплескали руками по воді. Важко дихаючи, Дейн зобразив на обличчі подобу усмішки. Що ж, свою частину роботи він виконав, нехай тепер поммі допомагають. Поки він відпочивав, переводячи дух, течія потягла його на глибину — пальці ніг більше не дотягувалися до дна, навіть коли Дейн повністю випростав ноги униз. Кілька хвилин тому жінки були на волосинці від загибелі. Якби не він, вони, безсумнівно, потонули б: поммі не мали ані сил, ані уміння, щоби їх врятувати. Та внутрішній голос заперечив: «Жінкам захотілося поплавати саме тому, що поблизу був ти. Допоки вони тебе не побачили, у них не виникало ані найменшого бажання заходити у воду. Ти сам винуватий у тому, що вони опинилися в небезпеці, сам».

Дейн погойдувався на поверхні води, аж раптом у його грудях розквітнув жахливий біль, наче їх проткнули списом — одна довга розпечена стріла незносного болю. Він закричав, скинув руки над головою і закляк, його м’язи конвульсивно скоротилися; та біль став сильнішим, змусив його знову опустити руки, встромити кулаки під пахви і підібгати коліна до грудей.

«Моє серце! У мене серцевий напад, я помираю! Моє серце! Я не хочу помирати! Тільки не тепер, я ж іще не починав роботи, я ж іще не мав можливості проявити себе! Любий Боже, допоможи мені! Я не хочу помирати, не хочу помирати!»

Простромлене спазмом тіло завмерло і розслабилося; Дейн перевернувся на спину і широко розкинув руки — намагався втриматися на поверхні води, долаючи біль. Виснажений, він уставився у височенний купол небозводу. «Ось він, ось він — Твій спис, якого я, охоплений гординею, благав у Тебе години тому. Дай мені можливість страждати, сказав тоді я, змусь мене страждати. А тепер, коли страждання прийшло, я опираюся, нездатний до довершеної й бездоганної любові. О, милосердний Боже! Це той біль, якого я благав. Мушу прийняти його, не боротися з ним, мушу не противитися Твоїй волі. Твоя рука — могутня, і це — Твій біль, який ти, напевне, відчував, розіп’ятий на хресті. Боже, мій Боже, я — Твій! Якщо це Твоя воля, то так і буде. Немов дитя, я віддаю себе в Твої неозорі й безмежні руки. Ти до мене надто добрий. Що ж я зробив такого, щоб заслужити від Тебе так багато, від людей, які люблять мене сильніше, аніж будь-кого іншого? Чому Ти дав мені так багато, хоча я того не вартий? Біль, цей біль! Ти до мене такий добрий, Боже. Нехай це буде недовго, просив Тебе я, і це було недовго. Моє страждання буде коротким і швидко минеться. Невдовзі я побачу Твоє обличчя, але тепер, ще в цьому житті, я дякую Тобі. О, цей біль! Мій милосердний Боже, Ти надто до мене добрий. Я люблю тебе!

Страхітливий дрож пронизав очікувально завмерле тіло. Губи Дейна ворухнулися, стиха вимовили Його ім’я і спробували всміхнутися. А потім зіниці Дейна розширилися, і в них назавжди потонула вся синь його очей.

Двоє англійців, нарешті безпечно вибравшись на берег, кинули на пісок своїх плачучих підопічних і завмерли, видивляючись Дейна. Але спокійний глибокий синій обшир став пусткою; на берег накочувалися і відступали легенькі хвильки. Дейн зник.

Хтось згадав про розташовану неподалік базу ВПС США і побіг туди по допомогу. Не минуло й півгодини після зникнення Дейна, як у повітря злетів гелікоптер. Несамовито колошматячи повітря лопатями, він робив над морем біля пляжу дедалі ширші кола в пошуках зниклого відпочивальника. Але ніхто й не сподівався щось побачити. Потонулі опускаються на дно і не спливають по кілька днів. Минула година, коли за п’ятнадцять миль від берега пошуковці помітили Дейна — той спокійно лежав собі на лоні морських глибин, розпростерши руки і повернувши обличчя до неба. їм навіть здалося, що він живий і вітально гукає рятувальників, та коли машина, збиваючи воду в шипучу піну, опустилася достатньо низько, стало зрозуміло, що Дейн — мертвий. Пілот передав по радіо координати, з бази вирушив катер і за три години повернувся.

Звістка про загибель Дейна швидко поширилася серед критян. Вони любили спостерігати, як він гуляє, любили сором’язливо перекинутися з ним кількома словами. Ці люди зібралися чималим натовпом біля моря, жінки схожі на неоковирних чорних птахів, чоловіки — у старомодних мішкуватих брюках, розстебнутих у комірі білих сорочках із закоченими рукавами. Всі стояли мовчазними групами і чекали.

До берега підійшов катер. З нього на пісок вистрибнув кремезний старший сержант морської піхоти й обернувся, щоб взяти на руки загорнуте в ковдру тіло. Він пройшов лінією води і з допомогою ще одного чоловіка поклав свою ношу на пісок. Ковдра розкрилася — серед критян, що зібралися на березі, прошелестіла хвиля гучного шепоту. Вони скупчилися довкола тіла, притискуючи до обвітрених губ розп’яття; почали стиха голосити жінки, і їхнє голосіння, оте просте, без слів, «о-о-о-о!», здавалося, мало власну мелодію, таке скорботне, спокійне, глибинне, суто жіноче.

Була п’ята година дня; сонце, що ховалося за хмарами, котилося на захід, за похмуру скелю, воно освітило маленьку темну купку людей на березі моря, довге непорушне тіло на піску — з золотистою засмаглою шкірою, заплющеними очима, чиї вії настовбурчилися гострячками через висохлу в них сіль, зі слабкою усмішкою на посинілих вустах. Коли з’явилися ноші, усі разом — критяни та американські військовики — понесли Дейна геть від моря.

В Афінах вирувала революція, натовпи бунтівників порушували усталений порядок, але полковник ВПС США, тримаючи у руці блакитний австралійський паспорт Дейна, зв’язався зі своїм начальством через спеціальну радіочастоту. Його фах був позначений словом «Студент», а на останній сторінці в графі «Найближчі родичі» значилося ім’я Джастини та її лондонська адреса. Не переймаючись юридичним значенням терміну «Найближчі родичі», Дейн вніс у паспорт ім’я сестри тому, що Лондон був набагато ближчим до Рима, аніж Дрогеда. Квадратну чорну валізку зі священицьким приладдям Дейна, знайдену в його готельному номері, відчиняти не стали, і вона, разом із великою валізою, чекала допоки дадуть вказівки — куди переслати речі небіжчика.

* * *

Коли о дев’ятій ранку в помешканні Джастини задзвонив телефон, вона перевернулася, розліпила заспане око і завмерла, проклинаючи бісів телефон і обіцяючи собі, що неодмінно попросить домовласника вимкнути його. Якщо решта світу вважала за доречне й потрібне займатися своїми справами з дев’ятої ранку, то чому вони мали нахабство вимагати від неї того самого?

Але телефон дзвонив і дзвонив. Може, то Рейн? Ця думка схилила шальки терезів на користь свідомого, а не сонного буття, і Джастина, вибравшись із ліжка, неохоче попленталася до великої кімнати. Німецький парламент зібрався на позачергову сесію, вона ось уже тиждень не бачилася з Райнером і без особливого оптимізму розцінювала свої шанси побачитися з ним хоча б через тиждень. Але, може, кризу вирішили, і він телефонує їй сказати, що невдовзі приїде.

— Алло?

— Міс Джастина О’Ніл?

— Так, це я.

— Вас турбують з австралійського посольства в Олдвічі, — сказав голос з англійським акцентом. Джастина була ще надто сонна й зморена, щоб розібрати почуту назву, до того ж її свідомість і не до кінця переварила той факт, що цей не Рейнів голос.

— Ага, австралійське посольство. — Вона позіхнула й однією ногою почесала другу.

— Ви маєте брата, пана Дейна О’Ніла?

Очі Джастини широко розкрилися.

— Так, маю.

— Наразі він перебуває в Греції, міс О’Ніл?

Вона міцно вчепилася пальцями ніг у килимок.

— Так, це правда. — їй і на думку не спало поправити співбесідника, бо Дейн був не «пан», а «отець».

— Міс О’Ніл, я з великим жалем сповіщаю, що на мене покладено печальний обов’язок повідомити вам одну погану новину.

— Погану новину… Погану новину? А що таке? У чому справа?

— Я з великим сумом сповіщаю вас, що ваш брат, пан О’Ніл, потонув учора на Криті, настільки я розумію, загинув смертю героя, рятуючи з моря утоплеників. Однак, ви, напевне, знаєте, що в Греції революція, і та інформація, яку ми маємо, є уривчастою, і, можливо, не зовсім точною.

Телефон стояв під стіною, і Джастина сперлася, скориставшись її мовчазною непорушно-солідною підтримкою. Коліна її підігнулися і вона повільно сповзла вниз, аж поки опустилася на підлогу й скрутилася калачиком. Не сміючись і не плачучи, а видаючи щось середнє між першим та другим, вона хлипала і хапала ротом повітря. Дейн потонув. Хлип. Дейн загинув. Хлип. Крит. Дейн потонув. Хлип-хлип. Він мертвий, мертвий.

— Міс О’Ніл? Ви мене чуєте, міс О’Ніл? — наполягав голос.

Загинув. Потонув. Мій брат!

— Міс О’Ніл, відповідайте!

— Так, так, так, так! О, Боже, так, я вас чую.

— Настільки я розумію, ви — його найближча родичка, тому нам потрібні ваші вказівки стосовно того, що робити з тілом. Міс О’Ніл, ви мене чуєте?

— Так, так!

— Що ви пропонуєте нам зробити з тим тілом, міс О’Ніл?

Тіло! Тепер він був «тілом», вони навіть не казали «його тіло», сказали лише «з тим тілом». Дейн, мій бідолашний Дейн. Тепер він — тіло. «Кажете, найближча родичка?» — почула вона власний голос, слабкий і тоненький, змучений риданнями.

— Я не найближча родичка Дейна. Напевне, це має бути моя мати.

З того боку лінії настала пауза.

— Ви ставите нас у вкрай скрутне становище, міс О’Ніл. Якщо ви — не найближча родичка, то ми змарнували дорогоцінний час. — Ввічливе співчуття змінилося нетерплячим роздратуванням. — Схоже, ви так і не зрозуміли, що в Греції революція, а нещасний випадок стався на острові Крит, іще більш віддаленому та з гіршим зв’язком. Ситуація вкрай складна. Зв’язатися з Афінами майже неможливо, і нам дали розпорядження негайно передати побажання та вказівки найближчих родичів стосовно тіла. Ваша мати з вами? Дайте їй слухавку, будь ласка.

— Моєї матері тут немає. Вона в Австралії.

— В Австралії? Господи, далі — більше! Тепер нам доведеться надсилати телеграму до Австралії, а це ще більша затримка. Міс О’Ніл, якщо ви — не найближча родичка, то чому ж у паспорті вашого брата вказано, що саме ви нею і є?

— Не знаю, — відповіла Джастина — і почула власний сміх.

— Дайте мені адресу вашої матері в Австралії, ми негайно пошлемо їй телеграму. Ми маємо знати, що робити з тілом! Відповідь на телеграму прийде лише за дванадцять годин, сподіваюся, ви розумієте, що це означатиме затримку ще на дванадцять годин. А затримка — це подальші ускладнення.

— Тоді не гайте часу на телеграми і зателефонуйте їй.

— Міжнародні телефонні розмови не передбачені в бюджеті, міс О’Ніл, — суворо відказав голос. — Тому дайте мені ім’я та адресу вашої матері.

— Місіс Меґі О’Ніл, — проказала по пам’яті Джастина. — Ферма Дрогеда, район Джилленбоун, штат Новий Південний Уельс, Австралія. — А потім по буквах назвала чиновнику незнайомі назви.

— Іще раз висловлюю вам моє глибоке співчуття, міс О’Ніл.

На протилежному боці клацнуло, і почувся безперервний гудок набору. Джастина сиділа на підлозі, тримаючи на колінах слухавку. «То, напевне, якась помилка, і незабаром з’ясується. Дейн потонув? Абсурд! Він плавав, як чемпіон світу! Ні, цього не може бути, це неправда. Та ні, правда, Джастино, і ти це знаєш. Ти не поїхала з ним захищати його й оберігати, от він і потонув. Саме ти була його захисником змалечку, тому мусила теж там бути. І якщо тобі не вдалося б його врятувати, то мусила потонути разом із ним. А не поїхала ти з ним тому, що тобі хотілося бути в Лондоні й кохатися з Рейном».

Думки плуталися, мислити було важко. Все було важко. Здавалося, тіло відмовилося слухати її, навіть ноги. У голові не лишилося місця ні для кого, окрім Дейна, думки ходили довкола нього колами, що все звужувалися й звужувалися. Аж поки вона згадала про матір та мешканців Дрогеди. О, Господи! Ця страшна новина дійде туди, дійде до неї, дійде до них. Мама навіть не приїхала подивитися, яким прекрасним було обличчя її сина, коли його висвячували в сан. Мабуть, вони пошлють телеграму до джилійського відділка поліції, немолодий сержант Ерн увіпхається до свого авто і поїде нескінченними милями до Дрогеди — сказати моїй матері, що її єдиний син загинув. Цей сержант не годиться для такої делікатної місії, бо вона майже не знає його. «Місіс О’Ніл, прийміть мої сердечні співчуття, ваш син загинув». Ввічливі, поверхові й порожні слова… Ні! Я не дозволю їм завдати їй болю, тільки не їй, бо вона — і моя мати також! Тільки не так, не так, як про це довелося почути мені.

Джастина взяла зі столика апарат, приклала слухавку до вуха і набрала номер оператора.

— Комутатор? Мені, будь ласка, міжнародну лінію. Здрастуйте, я хочу терміново зателефонувати до Австралії, Джилленбоун один-два, один-два. І, будь ласка, покваптеся.

* * *

Меґі сама відповіла на дзвінок. Було пізно, і Фіона вже пішла спати. Останнім часом їй не хотілося лягати рано, і вона воліла сидіти на веранді, слухаючи цвіркунів та жаб, дрімати над книжкою та віддаватися спогадам.

— Алло?

— Вас викликає Лондон, місіс О’Ніл, — повідомила джилійська телефоністка.

— Привіт, Джастино, — сказала Меґі так, наче нещодавно з нею розмовляла. Втім, Джассі час від часу таки телефонувала додому, щоб дізнатися, як справи.

— Мамо, це ти, мамо?

— Так, твоя мама слухає, — лагідно відповіла Меґі, відчувши розпач Джастини.

— Ой, мамо, мамо! — У слухавці почулося щось схоже на схлип чи зойк. — Мамо, Дейн загинув. Дейн загинув!

Під її ногами розверзлася прірва. Страшна і бездонна. Меґі зісковзнула в неї, відчула як її краї зімкнулися у неї над головою і збагнула, що до скону з неї не вибереться. «Яку ж капость іще не утнули боги?» Треба було добряче подумати, перш ніж таке казати. Як же ж вона могла спитати таке? Хіба ж вона не знала? Не спокушай богів, бо вони це люблять. Не поїхавши до Рима споглядати отой найпрекрасніший момент у його житті, вона гадала, що нарешті відплатила богам, повернула їм борг. І Дейн звільниться від цього боргу — і від неї. Вона гадала, що відплатить тим, що не побачить такого дорогого їй обличчя сина. Задушлива прірва зімкнулася над нею. Меґі стояла, розуміючи, що вже надто пізно, що вона нічим не зарадить.

— Джастино, дорогенька моя доцю, — відповіла Меґі мужнім і твердим голосом. — Заспокойся і розкажи мені все, як є. Ти впевнена, що ці відомості достовірні?

— Мені телефонували з австралійського посольства, бо чомусь подумали, що я — його найближча родичка. То був якийсь жахливий чоловік, який добивався від мене тільки одного: що робити з тілом? Він безперервно називав Дейна «тілом». Наче він вже не мав на своє тіло права, наче воно було не його, а чиєсь інше. — Меґі почула, як донька схлипнула. — Господи, я впевнена, що тому чоловікові самому було соромно за те, що йому довелося так казати! Ой, мамо! Дейна більше нема!

— Як це сталося, Джастино! Де? У Римі? Чому Ральф не зателефонував?

— Ні, не в Римі. Мабуть, кардинал іще нічого про це не знає. На Криті. Той чоловік із посольства сказав, що він потонув, когось там рятуючи. Він був у відпустці, мамо, просив, щоб я теж із ним поїхала, а я не поїхала, бо хотіла грати Дездемону, хотіла бути з Рейном. Який жаль, що я не поїхала з Дейном! Якби я була там, цього могло й не трапитися. Господи, що ж мені робити?

— Припини, Джастино, — суворо сказала Меґі. — Припини істерику і спробуй думати інакше, чуєш мене. Дейну б твоя поведінка не сподобалася. Трапляється всяке, чому — нам не дано знати. Тепер найважливіше — щоб із тобою все було гаразд, щоб я не втратила вас обох. Ти єдина, хто у мене лишився. Ой, Джассі, це так далеко, так далеко! Світ — великий, надто великий. Приїжджай додому, до Дрогеди! Мені нестерпно думати, що ти там сама-одна.

— Ні, я маю працювати. Робота для мене — єдиний вихід. Якщо я не працюватиму, я збожеволію. Я нікого не хочу бачити, мені не потрібні люди, не потрібен комфорт. Ой, мамо! — несамовито розридалася вона. — Як ми житимемо без нього?

А й справді — як? Хіба то життя? Бог дав, Бог забрав. З праху ти вийшов, на прах і обернешся. Життя — це для тих із нас, хто спіткнувся в житті, для невдах. Жадібний Бозя забирає собі найкращих, а залишає світ решті нас, щоб ми у ньому гнили заживо.

— Ніхто не знає, скільки йому відведено жити, — прошепотіла Меґі. — Джассі, велике спасибі тобі, що ти сама мені зателефонувала і сказала.

— Мені була нестерпна думка, що цю новину принесе тобі якийсь чужинець, мамо. Тільки не так, не від чужинця. Що ж ти робитимеш? І що ти можеш зробити?

Зібравши докупи всю силу волі, Меґі спробувала передати через тисячі миль потік сердечного тепла і втіхи своїй убитій горем доньці в Лондоні. Її син помер, але дочка ще жива. Її треба підтримати, відновити цілісність її особистості. Якщо ще можна. Здавалося, за все життя Джастина любила тільки Дейна. І більше нікого, навіть себе.

— Люба Джастино, не плач. Спробуй не впадати у розпач. Дейну це не сподобалося б, хіба ж ти не знаєш? Приїжджай додому і все забудь. Ми й Дейна перевеземо додому. Юридично він тепер знову мій, він більше не належить Церкві, тому вони не зможуть завадити. Я негайно зателефоную до австралійського посольства в Англії та до посольства в Афінах, якщо зможу додзвонитися. Він мусить повернутися додому! Мені нестерпна сама думка про те, що мій син покоїтиметься десь далеко від Дрогеди. Тут його місце, він має повернутися додому. Приїжджай разом із ним, Джастино.

Та Джастина, зсунувшись копичкою під стіною, хитала головою, наче матір могла її бачити. Повернутися додому? Вона ніколи не зможе цього зробити. Якби вона поїхала з Дейном, він не загинув би. Повернутися додому і до скону дивитися на материне обличчя? Ні, про це й думати не можна.

— Ні, мамо, — відповіла вона, відчуваючи, як сльози, гарячі, мов розплавлений метал, котяться по щоках. Хто ж це вигадав, що люди, глибоко зворушені горем, не плачуть? Той, хто це сказав, нічого про це не знає! — Я залишуся тут і працюватиму.

Я приїду додому разом із Дейном, але потім повернуся. Я не зможу жити на Дрогеді.

Три дні чекали вони, немов у вакуумі, не знаючи, що робити, Джастина в Лондоні, Меґі та родина на Дрогеді, у душі перетворюючи офіційне мовчання на слабеньку надію. Після тривалої мовчанки має виявитися, що це помилка, ясна річ помилка, бо якби це було правдою, то вони про це вже дізналися б. Невдовзі усміхнений Дейн постане на порозі у Джастини і скаже, що все те було дурною помилкою. У Греції революція, тому можливі всілякі дурні помилки. На порозі з’явиться Дейн і зневажливо висміє саму думку про його смерть, він стоятиме високий, сильний і усміхнений. Надія зростала, вона зростала з кожною хвилиною їхнього чекання. Така підступна і непевна, така моторошна надія. Він не загинув, ні! Не потонув, ні! Хто завгодно, але тільки не Дейн, бо він прекрасно плавав, міг здолати будь-який морський шторм і вижити. І вони чекали, внутрішньо не приймаючи тієї звістки, бо сподівалися, що вона виявиться хибною. І не поспішали сповіщати знайомих та Рим.

На четвертий ранок Джастина отримала повідомлення. Немічно, немов стара бабця, знову зняла вона слухавку і попросила з’єднати її з Австралією.

— Привіт, мамо.

— Привіт, Джастино.

— Ой, мамо… Вони вже його поховали, ми не зможемо привезти його додому! Що ж нам робити? У посольстві тільки й сказали, що Крит — великий острів, назви села вони не знають, і поки вони чекали на телеграму-відповідь, Дейна кудись хутко відвезли й закопали. І тепер він лежить десь у безіменній могилі! Я не можу вибити собі візу до Греції, ніхто не хоче допомагати, всюди хаос! Що робити, мамо?

— Зустрічай мене в Римі, Джастино, — сказала Меґі.

Всі, окрім Енн Мюллер, скупчилися біля телефону, не в змозі оговтатися від шоку. Здавалося, чоловіки за три дні постаріли років на двадцять, а Фіона, мов якась зсохла стара пташина, сива й скоцюрблена, бродила кімнатами, безперервно повторюючи: «І чому ж то була не я? Чому ж Він мене не забрав замість нього? Я ж уже така стара, така стара! І не проти вирушити на той світ, чому ж це мав бути він? Чому не я? Я ж така стара!» Енн злягла, і місіс Сміт, Мінні та Кет плакали весь час, навіть уві сні. Меґі мовчки поклала слухавку й поглянула на них. Оце і вся Дрогеда, все, що від неї лишилося: невеличка купка старих дідів та бабць, бездітних і духовно надламаних.

— Дейн загубився, — сказала вона. — Ніхто не може його знайти — його поховали десь на Криті. Це ж так далеко! Хіба може він покоїтися так далеко від Дрогеди? Я їду до Рима, до Ральфа де Брикасара. Хто ж, як не він, мусить мені допомогти?

* * *

До кабінету кардинала де Брикасара увійшов секретар.

— Ваше преосвященство, я не хотів вас турбувати, але з вами хоче зустрітися якась пані. Я пояснив їй, що тепер проходить конгрес, що ви зайняті й не маєте часу на зустрічі, та вона наполягає, що сидітиме у вестибюлі доти, поки ви з нею не зустрінетеся.

— У неї якесь горе, отче?

— Велике горе, ваше преосвященство, це легко помітити. Сказала мені передати вам її ім’я: Меґі О’Ніл. — Секретар промовив її ім’я з легким іноземним акцентом, і воно прозвучало, як «Мехі Онейл».

Кардинал пополотнів, і колір його обличчя зрівнявся з кольором його сивого волосся. Він поволі підвівся.

— Ваше преосвященство! Вам зле?

— Та ні, отче, я почуваюся прекрасно, дякую. Скасуйте всі призначення до подальших розпоряджень і негайно запросіть до мене пані Меґі О’Ніл. Нас нікому не можна турбувати, окрім Його Святості.

Священик вклонився і вийшов. «О’Ніл. Ну аякже! Це прізвище молодого Дейна, слід би вже й запам’ятати. У палаці кардинала всі казали просто «Дейн». Дуже жаль, що Меґі довелося чекати. Якщо Дейн був улюбленим племінником його преосвященства, то пані Меґі О’Ніл — улюбленою сестрою».

Коли Меґі увійшла до кабінету, кардинал ледве упізнав її. Востаннє він бачився з нею тринадцять років тому; їй було п’ятдесят три, а йому сімдесят один. Тепер вони обидва постаріли. Її обличчя не змінилося, скоріш «усілося» в нову форму, не схожу на ту, яка існувала в його уяві. Ніжність змінилася гострою дошкульністю, лагідність — нальотом залізної рішучості. Меґі нагадувала жваву старіючу і владно-примхливу мученицю, а не відсторонено-задумливу святу, яка жила в його снах. Краса її, очі ясні та сріблясто-сірі досі вражали, але і краса, і очі стали суворішими, а колись яскраве волосся зблякло до тьмяно-бежевого, як у Дейна, і в ньому майже не було життя. Але найбільш бентежним було те, що вона не затримала на ньому погляду, не дала можливості задовольнити ніжну цікавість.

Не в змозі привітатися з «такою» Меґі просто й невимушено, він з офіційним виглядом вказав їй на крісло.

— Сідайте, будь ласка.

— Дякую, — відповіла Меґі так само офіційним тоном.

І тільки коли вона сіла і він зміг роздивитися її всю, кардинал помітив, які набряклі були у неї литки та ступні.

— Меґі! Ти прилетіла сюди з Австралії, не перериваючи подорожі на відпочинок? Що сталося?

— Так, я прилетіла прямим рейсом, — відповіла вона. — Останні двадцять дев’ять годин я провела у літаках — від Джилі до Рима, я тільки й робила, що витріщалася на хмари й думала. — Її голос був жорсткий і холодний.

— Що сталося? — повторив кардинал роздратовано, збентежено і з погано прихованим страхом.

Відірвавши погляд від своїх ніг, Меґі незмигно дивилася на нього.

У її очах було щось жахливе, щось настільки темне й лячне, що у нього по потилиці побігли мурашки, і він підняв руку, щоб потерти її.

— Дейн загинув, — відповіла Меґі.

Рука кардинала ковзнула й упала на його вкриті червоною сутаною коліна, наче в ганчіркової ляльки.

— Загинув? — повільно мовив він. — Дейн загинув?

— Так. Потонув шість днів тому на Криті, рятуючи з моря якихось жінок.

Він нахилився вперед і затулив обличчя руками.

— Помер? — почула Меґі ледь розбірливі тихі слова. — Дейн помер? Мій прекрасний хлопчик! Не може бути, що він помер! Дейн — він був ідеальним священиком, таким, яким мені не вдалося стати. Він мав те, чого не мав я. Він завжди це мав у собі — і всі ми це бачили — всі ми, хто так і не зміг стати ідеальним священиком. Загинув? О, Боже милосердний!

— Не турбуйся за свого милосердного Бога, Ральфе, — сказала незнайомка, що сиділа напроти нього. — Бо маєш важливіші справи. Я прийшла по допомогу, а не для того, щоби стати свідком твого горя. У повітрі я розмірковувала, як же краще тобі про це сказати, і витріщалася на хмари, намагаючись усвідомити, що Дейн загинув. І тепер твоє горе не розчулить мене.

Одначе коли він відірвав руки від свого обличчя, її холодне й мертве серце тіпнулося, стиснулося й підскочило. То було обличчя Дейна, і на ньому відбилося страждання, якого Дейн не зазнав. «О, хвала Всевишньому! Хвала Всевишньому, що він загинув, і йому ніколи не доведеться пережити те, що пережив цей чоловік, що довелося пережити мені».

— А чим я можу допомогти, Меґі? — тихо спитав він, придушуючи власні емоції та вдягаючи на обличчя глибокодумну маску духовного наставника.

— У Греції панує хаос. Дейна поховали десь на Криті, і я не можу з’ясувати — де, як і чому. Лише припускаю, що мої вказівки щодо відправлення його літаком додому відкладалися через громадянську війну, а Крит — це не Австралія. Ніхто не пред’явив прав на тіло, місцеві власті, мабуть, вирішили, що Дейн не мав родичів, і поховали його. — Вона напружено подалася вперед. — Я хочу забрати свого хлопчика, Ральфе, я хочу, щоб його знайшли і відправили туди, де йому місце — додому, на Дрогеду. Я пообіцяла Джимсу, що неодмінно привезу його додому і я це неодмінно зроблю, навіть якщо мені доведеться проповзти навкарачки через усі цвинтарі Криту. І не здумай ставити йому розцяцьковану усипальницю католицького священика, Ральфе. Доки я жива, я цього не дозволю і навіть готова судитися. Дейн має повернутися додому.

— Ніхто не забере в тебе це право, Меґі, — лагідно мовив кардинал. — Церква прохає лише одного — щоби земля під могилу була освячена католицьким священиком, тільки й того. Я теж заповідав поховати мене на Дрогеді.

— Я не можу пробитися через усю цю бюрократію, — говорила вона далі, наче й не чула його слів. — Я не розмовляю грецькою і не маю ані влади, ані впливу. Саме тому я звертаюсь до тебе, щоб ти вдався до своєї влади і свого впливу. Поверни мені сина, Ральфе!

— Не хвилюйся, Меґі, ми повернемо його, хоча це може зайняти певний час. У Греції прийшли до влади ліваки, а вони проти католиків. Однак, я, на щастя, маю в Греції друзів, тому все буде зроблено. Дозволь мені запустити цей процес негайно, і не турбуйся. Дейн — священик Святої Католицької церкви, ми неодмінно повернемо його.

Його рука потягнулася було до мотузки дзвінка, але Меґі своїм холодним лютим поглядом зупинила її.

— Ти не зрозумів, Ральфе. Я не хочу, щоби ти запускав офіційний механізм. Мені потрібен мій син — не наступного тижня чи місяця, а зараз! Негайно! Ти говориш грецькою, можеш роздобути візи для себе й для мене, можеш добитися реального результату. Я хочу, щоби ти негайно поїхав зі мною до Греції і допоміг мені забрати свого сина.

Багато почуттів відбилося в очах кардинала: ніжність, співчуття, потрясіння, горе. Але це були очі священика — розумні, логічні, сповнені здорового глузду.

— Меґі, я люблю твого сина так, наче він — мій рідний син, але я не можу покинути Рим. Я ж не вільний у своїх вчинках, і ти знаєш це краще за інших. Хоч як би я не співчував тобі, хоч як би я не співчував самому собі, я не можу покинути Рим у розпал життєво важливого конгресу. Я помічник Його Святості.

Меґі відкинулася на спинку крісла, спантеличена й обурена до глибини душі, а потім з легкою усмішкою на вустах похитала головою, немов то були вибрики якогось бездушного предмета, на який вона не має здатності впливати. Потім вона здригнулася, облизала пересохлі губи, немов приймала якесь важливе рішення, і сіла, заклякнувши, з прямою спиною.

— Ти й справді любиш мого сина, як і свого рідного, Ральфе? — спитала вона. — А чи багато ти зробив би заради рідного сина. Чи сказав би ти тоді його матері, відкинувшись у кріслі, «Ні, вибач, ніяк не можу відволіктися від нагальних справ»? Ти зміг би сказати це матері свого сина?

Очі Дейна, але не Дейна. Вони дивляться на неї, спантеличені, зболені й безпорадні.

— Я не маю сина, — відказав кардинал, — але з того, чого навчив мене твій син, найголовнішим є ось що: моя найперша і найголовніша вірність — це вірність Всемогутньому Богу.

— Дейн був твоїм сином, — тихо мовила Меґі.

Він отетеріло витріщився на неї.

— Що?!

— Кажу, Дейн був твоїм сином. Я покидала острів Метлок вагітною. Дейн — від тебе, а не від Люка О’Ніла.

— Це… не… це неправда!

— Я не збиралася тобі про це розповідати взагалі, навіть сьогодні. Чи ти вважаєш, що брешу?

— Можливо, — відповів він слабким тремтячим голосом. — Щоб повернути Дейна.

Вона підвелася, стала над його кріслом, оббитим червоною парчею, взяла його тонку, суху, як пергамент руку, нахилилася і поцілувала перстень, затуманивши до молочності своїм диханням його рубін до тускло-молочного кольору.

— Всім, що ти вважаєш для себе святим, Ральфе, я клянуся, що Дейн був твоїм сином. Він не був і не міг бути сином Люка О’Ніла. Клянуся тобі його смертю.

Почувся зойк — звук, який видає душа, проходячи у ворота пекла. Ральф де Брикасар упав із крісла уперед, скоцюрбившись у своїй червоній мантії на підлозі, немов велика калюжа свіжої крові, затулив обличчя ліктями, руками вчепився у волосся і заплакав.

— Плач! — сказала Меґі. — Плач, бо ти тепер знаєш! Це правильно, що хоч один із його батьків проливає за Дейном сльози. Плач, Ральфе! Двадцять шість років був у мене твій син, а ти не знав цього і навіть не помічав. Не зміг помітити, що він — твоє продовження, з голови до п’ят! Моя мати збагнула це відразу ж після пологів, а ти так і не спромігся. Твої руки, твої ступні, твоє обличчя, твої очі, твоє тіло. Тільки колір волосся він мав свій, відмінний від твого, а все решта в ньому було твоїм. Тепер ти розумієш? Посилаючи його до тебе, я написала у листі: «Що я вкрала, я повертаю». Пам’ятаєш, Ральфе? Та тільки ми обидва вкрали, Ральфе. Ми обидва вкрали те, що ти поклявся віддати Богу, і тепер удвох маємо платити.

Вона сіла у крісло, невмолима й безжальна, і дивилася на червону фігуру на підлозі, що корчилася в агонії болю.

— Я кохала тебе, Ральфе. Але ти ніколи не був моїм. Тому я змушена була поцупити те, що могла взяти від тебе. Дейн був моєю часткою, всім тим, що я спромоглася в тебе забрати. І поклялася, що ти ніколи про це не дізнаєшся, поклялася, що не дам тобі ані найменшої можливості забрати його від мене. А він сам подарував себе тобі, з власної волі. Він називав тебе прикладом бездоганного священика. Як же я сміялася з цих слів! Але ні за що у світі не бажала я подарувати тобі таку зброю, як знання про те, що він — твій син. Хіба що ціною його смерті. Ціною його смерті. Ні за що менше за його смерть я тобі цього не сказала б. Втім, тепер це не має значення. Дейн більше не належить ані мені, ані тобі. Він належить Богу.

* * *

Кардинал де Брикасар найняв у Афінах приватний літак; він, Меґі та Джастина привезли Дейна додому, на Дрогеду, живі сиділи мовчки, а померлий мовчав на ношах, вже нічого не потребуючи на цій землі.

«Маю відслужити цю месу, цей реквієм за моїм сином. Плоть від плоті моєї, мій син. Так, Меґі, я вірю тобі. Коли я прийшов до тями і оговтався, то я б повірив тобі й без твоєї страшної клятви. Вітторіо збагнув це, лишень поглянувши на хлопця, і я, напевне, в душі теж знав. То був твій сміх, який я почув тоді з-за куща троянд, але очі, що дивилися на мене, то були мої очі, очі мого безневинного дитинства. Фіона знала. Енн Мюллер теж знала. Але не ми, чоловіки. Ми не годимося, щоб нам таке казали. Саме так вважаєте ви, жінки, приховуючи свої таємниці, повертаючись до нас спинами за ту зневагу, яку продемонстрував вам Господь, не створивши вас за Своєю подобою. Вітторіо знав, але жіноча частина єства затулила йому рота. Яка ж майстерна й досконала помста!

Скажи це, Ральфе де Брикасар, розкрий рот, підніми свої руки, осіни хрестом, починай промовляти молитву латиною за душу померлого. Який був твоїм сином. Якого ти любив більше, аніж його матір. Так, більше! Бо він був твоїм відтворенням, твоїм продовженням, тільки в досконалішій формі».

— В ім’я Отця, і Сина, і Святого Духу…

У каплиці ніде було яблуку впасти; там були всі, хто мав бути. Кінґи, О’Рурки, Девіси, П’ю, Гордони, Кармайкли, Гоуптони. І Клірі — дрогедські мешканці. Надія зблякла, світло згасло. Попереду, у великій освинцьованій труні — отець Дейн О’Ніл, всипаний трояндами. Чому щоразу, коли він повертався до Дрогеди, квітнули троянди? Надворі жовтень, розпал весни. Звісно, вони буятимуть. Бо настав їхній час.

— Санктус… Санктус… Санктус…

«Знай, що на тебе чекає Святая Святих. Мій Дейне, мій сину прекрасний. Так краще. Я не хотів би, щоб ти став таким, яким є я. Чому я кажу тобі це — сам не знаю. Воно тобі не потрібно. І ніколи не було потрібно. Те, що я знаходив навпомацки, ти знав інтуїтивно. Не ти нещасний, а ми — ті, що тут зібралися, ті, що залишилися. Пожалій нас, коли настане наш час, допоможи нам».

— Ite, Missa est… Requescat in pace…[18]

З каплиці — через галявину, повз евкаліпти-привиди, троянди, перцеві дерева — і до цвинтаря.

«Спочивай, любий Дейне, бо лише добрі помирають рано. Чому ми оплакуємо тебе? Ти щасливець, бо рано уникнув цього важкого виснажливого життя. Мабуть, оце і є пекло — тривалий термін земного ув’язнення. Мабуть, ми страждаємо у пеклі саме під час життя…»

День скінчився, ті, хто приїхали попрощатися з померлим, роз’їхалися по домівках, а дрогедці тинялися по будинку, уникаючи одне одного; кардинал Ральф не наважувався навіть поглянути на Меґі. Джастина поїхала з Джин та Боєм Кінґами. Щоб встигнути на денний літак до Сіднея, а там — на нічний літак до Лондона. Він майже не чув її чарівливого хрипкого голосу, майже не бачив отих дивних блідих очей. Відтоді, як Джастина зустріла його та Меґі в Афінах і до від’їзду з Джин та Боєм Кінґами, ця жінка більше нагадувала примару, яка надійно відгородилася від усіх, оточивши себе щільною захисною оболонкою. Чому ж вона не зателефонувала Райнеру Гартгайму, щоб той її супроводив сюди? Хіба ж вона не знає, як він її кохає, як йому хотілося б бути з нею? Але ця думка жодного разу не залишилася надовго у змореній голові кардинала Ральфа, і тому він Райнеру не зателефонував, хоча раз по раз згадував про це відтоді, як сів у Римі в літак. Дивні вони, ці мешканці Дрогеди. Не люблять горювати у компанії; воліють залишатися на самоті зі своїм болем.

Після вечері, яка так і зосталася неторкнутою, у вітальні лишилися Фіона, Меґі та кардинал Ральф. Усі сиділи мовчки; цокання позолоченого бронзового годинника на мармуровій камінній дошці ударами грому відлунювало по кімнаті, а намальовані очі Мері Карсон із мовчазним викликом витріщалися через кімнату на портрет Фіониної бабусі. Фі та Меґі сиділи разом на кремовій софі, злегка торкаючись плечима; кардинал Ральф не пригадав випадку, щоб вони коли-небудь були так близько одна до одної. Але вони сиділи мовчки і не дивилися — ані одна на одну, ані на нього.

Він спробував збагнути, що ж він зробив не так. Бо біда була в тому, що він надто багато зробив не так. Гординя, амбіційність, дещиця безпринципності. А поміж ними квітнула любов до Меґі. Але йому гак і не довелося пізнати вершину щастя отої любові. А що було, якби він знав, що Дейн — його син? Чи міг би він любити хлопця ще сильніше — якби знав? Чи обрав би він інший шлях, якби дізнався про сина? «Так!» — кричало його серце. «Ні», — глузливо кепкував його розум.

Він із несамовитою жорстокістю накинувся на самого себе. «Дурень! Ти мав би втямити, що Меґі не повернеться до Люка! Мусив відразу ж здогадатися, чиєю дитиною був Дейн! Бо вона ж так пишалася хлопцем! Він був, як вона сказала в Римі, єдиним, що вона змогла у тебе взяти. Що ж, Меґі, ти й справді взяла у мене найкраще. Господи, Ральфе, як же ти не второпав, що він — твій син? Ти принаймні міг здогадатися, коли він, вже дорослий, прибув до тебе, хоча мав здогадатися раніше. Вона чекала, що ти побачиш, до нестями прагнула, щоб ти побачив; якби тобі це вдалося, то вона приповзла б до тебе на колінах. Але ти був незрячий. Ти не хотів бачити. Ральф Рауль, кардинал де Брикасар — он чого ти прагнув, он ким ти хотів стати, ти хотів цього більше, ніж її, більше, ніж свого сина. Більше, ніж свого сина!

Кімната наповнилася короткими скриками, шерхотом, шепотом; годинник цокав в унісон із його серцем. І раптом синхронність порушилася. Серце відстало від ритму годинника. Меґі та Фіона повільно, наче спливаючи у воді, підвелися і рушили до нього; крізь водянистий туман він бачив їхні перелякані обличчя; вони щось казали йому, але він не чув, не розумів.

— А-а-а-а! — скрикнув він, нарешті зрозумівши.

Він ледь усвідомлював біль, зосередився на доторках Меґі, яка обняла його, на тому, як він безсило зронив на неї голову. Але йому вдалося таки повернутися і побачити її очі, зазирнути в них. Він спробував сказати: «Пробач мені», і побачив, що вона давним-давно пробачила йому. Вона знала, що отримала все, що могла, — і найкраще. Потім йому захотілося сказати їй щось настільки бездоганне, щоб вона назавжди втішилася і заспокоїлася, але побачив, що цього теж не треба робити. Хоч як би важко їй не було, вона знесе і перетерпить усе. Усе! Кардинал заплющив очі й востаннє дозволив собі подумки злитися з Меґі й забутися в ній.

ЧАСТИНА СЬОМА

1965–1969, Джастина

19

Сидячи у своєму боннському кабінеті за ранковою чашкою кави, Райнер із газети дізнався про смерть кардинала де Брикасара. Політична буря останніх кількох тижнів нарешті вщухала, тому він вмостився зручніше у кріслі, щоб насолодитися читанням газети і збадьоритися думками про майбутню зустріч із Джастиною, не надто переймаючись її мовчанкою впродовж останніх днів. Це здавалося йому цілком природним: вона неготова усвідомити всю міру відповідальності, яку накладало на неї рішення пов’язати з ним своє життя.

Але новина про смерть кардинала Ральфа прогнала з його голови всі думки про Джастину. За десять хвилин він за кермом свого «Мерседеса-280SL» вже прямував до автобану. Бідолашному старому Вітторіо тепер буде так самотньо, йому було нелегко і в кращі часи. їй-богу, подорожувати автомобілем швидше, бо поки він чекав би на авіарейс, поки добирався б з аеропорту, за цей час можна доїхати до Ватикану власним авто. І в цьому був позитивний момент, бо поїздка на авто — це те, що він міг контролювати сам, ні від кого не залежачи, а для такого чоловіка, як він, це важливо.

Від кардинала Вітторіо Райнер дізнався історію, яка настільки потрясла, що він навіть спершу і не замислився, чому це Джастина не довела його до відома.

— Він зайшов до мене і спитав, чи знав я, що Дейн був його сином, — мовив він лагідним голосом, поки його лагідні руки гладили синьо-сіру спинку Наташі.

— І ви відповіли…

— Я відповів, що здогадувався, і більшого сказати йому не міг. Але бачили б ви його обличчя! Я розплакався.

— Це його і вбило, однозначно. Коли я бачив кардинала востаннє, мені здалося, що йому зле, але він висміяв мою пропозицію піти по лікаря.

— То була воля Божа. Мабуть, Ральф де Брикасар був найбільш стражденною людиною з тих, кого я знав. І в смерті він знайшов мир та спокій, які не зміг знайти у цьому житті.

— А що вже казати про хлопця, Вітторіо! Це ж трагедія.

— Ви так гадаєте? А я схильний думати, що це прекрасно. Я майже впевнений, що Дейн зустрів свою смерть як бажану, і ніяк інакше, тож не дивно, що Наш милосердний Господь не став чекати ані хвилини довше і забрав Дейна до себе. Так, мені шкода, але не хлопця, а його матір, яка, напевне, так страждає, бідолашна! Шкода його сестру, його дядьків і бабусю. Ні, я не сумую за ним. Отець О’Ніл жив у майже абсолютній чистоті розуму й духу. Що для нього смерть, як не перехід до вічного життя? А для решти ж нас цей перехід буде значно важчим.

Зі свого номера в готелі Райнер послав телеграму до Лондона, в якій він не міг висловити увесь свій гнів, біль та розчарування. Тому в ній ішлося: МУШУ ПОВЕРНУТИСЯ БОНН АЛЕ БУДУ ЛОНДОНІ НАПРИКІНЦІ ТИЖНЯ КРАПКА ЧОМУ ТИ НЕ СКАЗАЛА МЕНІ КРАПКА ДИВНО КОХАЮ ВСІМ СЕРЦЕМ РЕЙН.

На його робочому столі в боннському офісі лежав терміновий лист від Джастини і секретний поштовий пакунок, котрий, як поінформувала Райнера секретарка, прийшов від римських адвокатів кардинала де Брикасара. Цей пакунок він розпечатав першим і дізнався, що, згідно з умовами заповіту Ральфа де Брикасара, до його й без того солідного списку директорських посад додалося директорство ще в одній компанії — «Мікар Лімітед». І Дрогеда. Обурений таким рішенням, але й водночас, як не дивно, зворушений, він зрозумів, що в такий спосіб кардинал повідомив йому, що, остаточно зважуючи своє рішення, він не забув і про нього, що оті молитви під час війни дали свої плоди. У його руки передавався майбутній добробут Меґі О’Ніл та її близьких. Принаймні так витлумачив Райнер цю частину документа, бо кардинал склав заповіт так, що в ньому не йшлося про якихось конкретних осіб. Однак тлумачити його по-іншому ніхто б і не наважився.

Він кинув цей пакет у кошик для загальної кореспонденції, призначеної для невідкладної відповіді, й розкрив листа від Джастини. Він починався погано — без будь-якого привітання.

«Дякую за телеграму. Ти навіть уявити не можеш, яка я рада, що ми не бачилися останні два тижні, бо я б не стерпіла твоєї присутності біля себе. На той час я думала, згадуючи тебе, лише про одне: слава Богу, що ти не дізнався про смерть Дейна. Може, тобі важко буде це зрозуміти, але я хочу, щоб ти до мене й близько не підходив. У людському горі немає нічого привабливого, а якби ти став свідком мого горя, то це аж ніяк його не полегшило б. Це довело мені, наскільки мало я тебе люблю, і ти сам сказав би те саме. Якби я по-справжньому тебе кохала, то інстинктивно захотіла б звернутися до тебе за підтримкою, хіба ж ні? Але сталося навпаки — я відвернулася від тебе.

Тому я волію, щоб ми краще сказали одне одному квит і розсталися назавжди, Рейне. Я нічого не можу тобі дати, а від тебе нічого не хочу. Ця трагедія навчила мене, як багато важать люди, якщо вони поруч із тобою двадцять шість років. Другого подібного горя я не зможу пережити. Пам’ятаєш, що ти казав? Заміжжя або ніщо. Що ж, я вибираю ніщо.

Мати каже старий кардинал помер за кілька годин після того, як я поїхала з Дрогеди. Дивно. Маму його смерть підкосила. Ні. Вона нічого мені не казала, але ж я знаю її. Мене просто вбиває, чому вона, Дейн і ти так любили його. Я не змогла його полюбити, бо він здавався мені таким огидним, що й висловити важко. І цю думку я не збираюся змінювати лише тому, що він помер.

Ось так. Оце і все. Я повністю відповідаю за свої слова, Рейне. Ніщо — ось що я вирішила мати від тебе. Бережи себе».

Вона підписалася як і завжди — великими чорними літерами: Джастина. Лист був написаний новітнім винаходом — фломастером. Вона зраділа цьому подарунку: він писав товстими чорними лініями і дуже їй сподобався.

Він не склав цього листа, щоб покласти його до свого гаманця на пам’ять, не став його палити. Він зробив із ним те, що робив з усією кореспонденцією, яка не потребувала відповіді: засунув, щойно прочитавши, до електричного подрібнювача, прикріпленого до робочого столу. А сам подумав, що смерть Дейна поклала край емоційному пробудженню Джастини, поклала вкрай жорстоко і недоречно. Це було несправедливо. Бо він скільки чекав!

На вік-енд Райнер таки злітав до Лондона, але не для того, щоби з нею побачитися, хоча він її побачив. На сцені, у ролі коханої дружини мавра Дездемони. Грала вона потрясаюче. Він не міг дати Джастині більше, ніж давала їй сцена. Анітрохи. І оце моя розумничка, моя добра дівчинка! Що ж, вихлюпуй свої емоції на сцені.

* * *

Та тільки не могла вона вихлюпувати все на сцені, бо була замолода, щоб грати Гекубу. Сцена була тим єдиним місцем, яке давало їй душевний мир та забуття. Джастина тільки й могла, що сказати собі: час загоює рани, але не вірила цьому. Питала сама себе, чому ж їй і досі так боляче? Коли Дейн був живий, вона і не думала про нього, за винятком тих моментів, коли бачилася з ним, а вже доросла бачилася з ним мало, бо їхні канікули часто припадали на різний час. Але його смерть створила в її житті таке велике провалля, яке, вона з відчаєм відчувала це, їй вже ніколи не вдасться хоч якось заповнити.

Найбільше ж болю завдавала необхідність переривати саму себе посеред спонтанної реакції, наприклад: «Треба не забути розповісти про це Дейну, йому страшенно сподобається!» А необхідність отак смикати себе виникала доволі часто і лише підливала олії у вогонь болю та смутку. Були б обставини його смерті менш жахливими, Джастина оговталася б швидше, але кошмарні події тих днів чітко й виразно закарбувалися в її пам’яті. Вона страшенно сумувала за братом; знову і знову її розум повертався до того неймовірного факту, що Дейн загинув і вже ніколи не повернеться.

До цього додавалося ще й переконання в тім, що вона мало допомагала йому. Здавалося, всі, окрім неї, вважали Дейна бездоганним, що він уникнув проблем, притаманних решті чоловіків, але Джастина знала, що його постійно мучили сумніви, що він терзався думкою про власну нікчемність, завжди дивувався, що особливого бачили люди за його обличчям і тілом. Бідолашний Дейн, він, здавалося, так і не зрозумів, що людям подобалася його доброта. І було страшно усвідомлювати, що йому вже нічим не допомогти.

їй також було жаль свою матір. Якщо смерть Дейна так страшно вплинула на неї саму, то скільки ж, напевне, горя, завдала вона матусі? Від цієї думки їй хотілося кричати й тікати світ за очі, женучи від себе спогади. Перед її очима й досі стояли дядьки з Дрогеди, які приїхали до Рима на висвячення свого племінника і походжали бундючно, мов індики. Це було найгірше: уявляти собі відчай та спустошеність своєї матері та інших мешканців Дрогеди.

Будь чесна сама з собою, Джастино. Чи це справді найгірше? Чи, може, було ще щось, набагато бентежніше? Вона не могла викинути з голови думку про Райнера, про те, що вона начебто зрадила Дейна. Щоб задовольнити власні бажання й потреби, вона відпустила брата до Греції самого, а якби вона поїхала з ним, то зберегла б його життя. Це уявлялося їй тільки так і не інакше. Дейн загинув через її егоїстичну зацикленість на Райнері. Звісно, брата вже не повернути, але якщо розрив стосунків із Рейном хоч якось спокутує її провину, то самотність та спричинені нею страждання стануть цілком адекватною ціною.

Так минули тижні, а за тижнями місяці. Рік, два роки. Дездемона, Офелія, Порція, Клеопатра. Від самого початку Джастина лестила собі думкою, що зовні поводиться гак, наче не трапилося нічого такого, що зруйнувало її світ; вона ретельно слідкувала за тим, щоб говорити, сміятися і спілкуватися з людьми нормально, наче нічого й не сталося. І якщо й була якась зміна, то вона полягала в тому, що Джастина стала добрішою, аніж була, бо тепер сприймала біди та горе інших людей наче свої власні. Але зовні вона лишалася колишньою Джастиною: зухвалою, енергійною, зарозумілою, відстороненою та ядуче-саркастичною.

Двічі намагалася вона з’їздити додому на Дрогеду, одного разу навіть заплатила за квиток на літак. Але щоразу її в останню секунду зупиняла якась несподівана поважна причина не їхати, але в душі Джастина усвідомлювала, що справжньою причиною були відчуття провини та боягузтва. їй бракувало духу постати перед матір’ю; зробити так означало, що вся сумна правда вийде назовні. А найнеприємнішим було те, що це могло статися під час бурхливого виливу згорьованих почуттів, якого їй досі вдавалося уникати. Хай мешканці Дрогеди, а особливо її мати, і далі гадають, що принаймні у Джастини все нормально, що вона пережила смерть брата відносно неушкодженою душевно. Тому краще до Дрогеди не їздити. Набагато краще.

* * *

Меґі спіймала себе на тому, що їй захотілося тяжко зітхнути, і придушила це бажання. Якби її кості та суглоби так не боліли, то вона осідлала б коня й проїхалася верхи, але сьогодні одна лише думка про це спричиняла біль. Мабуть, іншим разом, коли її артрит не даватиметься взнаки так немилосердно.

Вона почула, як під’їхав автомобіль, як гупнув у двері мідний молоточок у вигляді баранячої голови, почула тихе жебоніння голосів, потім кроки і голос матері. Якщо це не Джастина, то яка різниця, хто приїхав?

— Меґі! — гукнула Фіона з порогу веранди. — До нас гість. Вийди, будь ласка.

Гостем виявився респектабельний на вид чолов’яга років сорока з гачком, хоча, може, й молодший. Незнайомець помітно відрізнявся від решти чоловіків, яких їй доводилося бачити, з тим винятком, що у ньому відчувалися така сама внутрішня сила і впевненість у собі, як і колись у Ральфа. Колись у Ральфа. Минулий час. Бо він назавжди відійшов у минуле.

— Меґі, знайомся, це пан Райнер Гартгайм, — сказала Фіона, стаючи біля крісла.

— Ой, — мимоволі скрикнула Меґі, вкрай здивована тим, що побачила перед собою того самого Рейна, який колись так часто фігурував у листах Джастини. Схаменувшись, вона згадала про світські манери. — Прошу, сідайте, пане Гартгайм.

Він теж здивовано витріщався на неї.

— Ви анітрохи не схожі на Джастину! — заявив він напрямки.

— Так, не схожа, — відказала Меґі й сіла напроти нього тет-а-тет.

— Я залишу вас наодинці з паном Гартгаймом, Меґі, бо він каже, що хоче поговорити з тобою сам-на-сам. Коли будете готові до чаювання — подзвоніть, — скомандувала Фі й пішла собі.

— Ви, звісно, німецький приятель Джастини, — розгублено мовила Меґі.

Він витягнув пачку цигарок.

— Дозвольте?

— Аякже, будь ласка.

— Хочете цигарку, місіс О’Ніл?

— Ні, дякую. Я не палю. — Вона поправила плаття. — Здалеку ж ви приїхали, пане Гартгайм. Маєте в Австралії бізнес?

Райнер усміхнувся. «Цікаво, що б вона сказала, дізнавшись, що я, фактично, є господарем Дрогеди?» — подумав він. Але не збирався казати їй цього, бо волів, щоби всі мешканці Дрогеди вважали, що їхній добробут є в руках джентльменів, найнятих їм як посередників.

— Будь ласка, місіс О’Ніл, звіть мене просто Райнер, — сказав він, вимовивши своє ім’я так само, як і Джастина, з іронією подумавши, що ця жінка не відразу звикне вимовляти його цілком спонтанно, бо вона не з тих, хто швидко проймається довірою до незнайомців. — Ні, я не маю жодного офіційного бізнесу в Австралії, але маю вагому підставу для приїзду. Я хотів побачитися з вами.

— Побачитися зі мною? — здивовано спитала Меґі. І, немов бажаючи приховати раптове зніяковіння, відразу ж змінила тему. — Мої брати часто про вас говорять. Ви були з ними надзвичайно приязними у Римі під час висвячення Дейна. — Ім’я Дейна вона вимовила без смутку, так, немов часто згадувала його вголос. — Сподіваюся, ви зможете залишитися у нас на кілька днів.

— Зможу, місіс О’Ніл, — з готовністю погодився гість.

Для Меґі ця розмова складалася несподівано ніяково: цей незнайомець заявив, що здолав дванадцять тисяч миль лише для того, щоб із нею побачитися і, вочевидь, не поспішав повідомляти про мотиви свого приїзду. їй подумалося, що він їй врешті-решт сподобається, але Райнер здавався їй трохи лячним. Мабуть, чоловіки такого типу ще ніколи не з’являлися на її обрії, і саме тому він і вивів її з рівноваги. І тоді вона стала сприймати Джастину інакше, по-новому: її донька спроможна бути на одній нозі з чоловіками на кшталт Райнера Мерлінґа Гартгайма! Нарешті вона подумала про Джастину як про рівну собі представницю жіночої статі.

«Попри її вік та сивину, вона й досі надзвичайно красива», — думав Райнер, поки Меґі сиділа, мовчки й ввічливо споглядаючи його. Він і досі дивувався з того, що вона настільки несхожа на Джастину, наскільки Дейн був схожий на кардинала. Як же ж їй, напевне, самотньо! Однак він не відчував до неї жалю, як до Джастини: ця жінка таки дійшла внутрішньої згоди з самою собою.

— Як там Джастина? — спитала вона.

Він здвигнув плечима.

— Боюся, я не в курсі. Я не бачив її відтоді, як загинув Дейн.

Меґі анітрохи не здивувалася.

— Та я й сама не бачила її з того часу, як поховали Дейна, — сказала вона і зітхнула. — Я сподівалася, що вона приїде додому, але мені потроху здається, що вона ніколи цього не зробить.

Він співчутливо поцокав язиком, але вона, здавалося, не почула його, бо говорила далі, але інакшим голосом, більше звертаючись до себе, аніж до співрозмовника.

— У наші дні Дрогеда — наче притулок для перестарілих, — мовила вона. — Нам потрібна молода кров, а Джастина — єдина молода кров, що залишилася.

Співчуття покинуло його; він швидко подався вперед, блиснувши очима.

— Ви говорите про неї так, наче вона — рухоме майно Дрогеди, — різко відказав Райнер. — Я доводжу вас до відома, місіс О’Ніл, — Джастина не є рухомим майном.

— Яке ви маєте право судити, ким є чи не є Джастина? — сердито спитала вона. — Зрештою, ви ж самі щойно сказали, що не бачили її відтоді, як загинув Дейн, а це було два роки тому!

— Так, ви маєте рацію. Все це — відомості дворічної давнини. — Він пом’якшив тон, іще раз нагадавши собі, як, напевне, важко цій жінці тепер. — Ви мужньо несете свій хрест, місіс О’Ніл.

— Ви так гадаєте? — спитала вона, зобразивши усмішку і не зводячи з нього очей.

Раптом Райнер усвідомив, що саме в ній побачив кардинал і за що так її любив. У Джастині цього не було, але й він не був кардиналом Ральфом; його цікавили інші речі, й на життя він дивився інакше.

— Так, ви й справді мужньо несете свій хрест, — повторив він.

Вона відразу ж упіймала натяк і поморщилася від болю.

— А звідки ви знаєте про Дейна та Ральфа? — невпевнено поцікавилася Меґі.

— Сам здогадався. Не хвилюйтеся, місіс О’Ніл, не здогадався більше ніхто. Особисто ж я здогадався лише тому, що познайомився з кардиналом задовго до того, як зустрів Дейна. У Римі всі вважали, що кардинал — ваш брат, дядько Дейна, але Джастина розбила в мені цю ілюзію під час першої ж нашої зустрічі.

— Джастина? Тільки не Джастина! — скрикнула Меґі.

Райнер нахилився і взяв її за руку, якою вона несамовито ляснула себе по коліну.

— Ні, ні, ні, місіс О’Ніл! Джастина про це й гадки не має, і клянуся — ніколи не матиме. Вона обмовилася цілком випадково і мимовільно, повірте мені.

— А ви впевнені?

— Так, присягаюся.

— Тоді чому ж, заради всього святого, вона не приїздить додому? Чому не бажає бачитися зі мною? Чому не наважується поглянути мені у вічі?

Не лише слова, а й біль у її голосі пояснили йому, що саме мучило матір Джастини щодо причин, із яких донька вже два роки не з’являлася вдома. Важливість його власної місії враз зблякла у його очах; тепер він мав нову: розвіяти страхи Меґі.

— Це моя провина, — твердо мовив він.

— Ваша? — отетеріло спитала Меґі.

— Джастина збиралася поїхати до Греції разом із Дейном, і вона абсолютно переконана, що якби так вчинила, то він би й досі був живий.

— Дурниця! — відказала Меґі.

— Цілком із вами згоден. Але то ми знаємо, що це дурниця, а Джастина не знає. І саме від вас залежить, зрозуміє вона це чи ні.

— Від мене? Ви дечого не розумієте, пане Гартгайм. Жодного разу в житті Джастина не дослухалася до моїх слів, а тепер я повністю втратила і той невеличкий вплив, який на неї мала. Навіть бачити мене не бажає. — Вона говорила тоном людини, що не зазнала поразки, але почувається жалюгідною та приниженою. — Я потрапила в ту саму пастку, що й моя мати, — спокійно вела вона далі. — Дрогеда — це моє життя… Будинок, книги… Тут я потрібна, тут я і досі відчуваю певну потребу і сенс жити. Тут мешкають люди, які на мене покладаються. А мої діти — ніколи не мене не покладалися. Ніколи.

— Це неправда, місіс О’Ніл. Якби це було правдою, то Джастина могла би запросто повернутися додому, не відчуваючи ані малодушності, ані докорів сумління. Ви недооцінюєте тієї своєрідної любові, яку вона до вас відчуває. І коли я кажу, що винуватий у тому, що переживає Джастина, то маю на увазі те, що вона залишилася в Лондоні через мене, щоби бути зі мною. Але страждає вона через вас, а не через мене.

Меґі заціпеніла.

— Вона не має права страждати через мене! Нехай страждає через себе, якщо їй так хочеться, але не через мене. Через мене — ніколи!

— То ви вірите мені, коли я кажу, що вона й гадки не має про Дейна й кардинала?

Її поведінка змінилася, немов він нагадав їй про інші важливі речі, які вона упускала з виду.

— Так, — відповіла Меґі. — Я вірю вам.

— Я приїхав до вас тому, що Джастина потребує вашої допомоги, але не в змозі звернутися до вас по неї, — заявив Райнер. — Ви мусите переконати дочку знову зв’язати докупи обірвані нитки її життя — ні, не життя на Дрогеді, а її власного життя, яке до Дрогеди не має жодного стосунку. — Він відкинувся на спинку крісла, схрестив ноги і підкурив іще одну цигарку. Джастина вдягла на себе щось на кшталт волосяниці, але з хибних міркувань. І ніхто, окрім вас, не відкриє їй на це очі. Однак застерігаю вас, коли ви надумаєте це зробити, вона вже ніколи не приїде додому, а якщо вона житиме так, як живе тепер, Джастина може назавжди повернутися додому. Для таких, як Джастина, лише сцени недостатньо, і близький той день, коли вона це усвідомить. І тоді вона зробить вибір на користь не театральних персонажів, а живих людей — або своєї родини на Дрогеді, або мене. — Він усміхнувся їй із глибоким розумінням у погляді. — Але одних лише людей Джастині теж недостатньо, місіс О’Ніл. Якщо Джастина зробить вибір на мою користь, то тоді зможе зберегти для себе й сцену, а от Дрогеда не зможе забезпечити їй такої розкоші. — Райнер суворо поглянув на неї, наче на непримиримого конкурента. — Я приїхав просити вас переконати її, щоб вона обрала мене. Це може здатися вам жорстокістю, але мені вона потрібна набагато більше, ніж вам.

Меґі знову гордовито заціпеніла.

— Дрогеда — не такий вже й поганий варіант, — заперечила вона. — Ви говорите так, немов для неї вона означатиме кінець життя, але це ж зовсім не так, і ви це прекрасно знаєте. І сцена в неї тут буде. Тут справжня й щира людська спільнота. Якби вона вийшла заміж за Боя Кінґа, як роками сподівалися його дід та я, то за час її відсутності про її дітей потурбувалися б не гірше, аніж тоді, коли вона була б одружена з вами. Це її домівка! Тутешнє життя вона добре знає і розуміє. Якби вона зробила вибір на його користь, то прекрасно усвідомлювала б цей такий вибір. Чи можете ви сказати те саме про життя, яке збираєтеся запропонувати їй ви?

— Ні, — мляво погодився Райнер. — Але стихія Джастини — це сюрпризи й несподівані повороти. На Дрогеді вона скисне.

— Тобто ви хочете сказати, що вона не буде тут щасливою.

— Та ні, не зовсім так. Я не маю сумніву, що коли б вона вирішила повернутися сюди і вийти заміж за отого Боя Кінґа — а хто, до речі, цей Бой Кінґ?

— Нащадок сусідньої маєтності, Бугели, і давній друг дитинства, якому хотілося б стати для Джастини більше, ніж другом. Його дід бажає цього шлюбу з династичних міркувань, а я — через те, що вважаю це саме тим, чого потребує Джастина.

— Зрозуміло. Що ж, якщо вона повернеться сюди і вийде заміж за Боя Кінґа, то вона навчиться бути щасливою. Але щастя — це стан відносний. Не думаю, що Джастина хоч коли-небудь пізнає тут те задоволення, яке вона знайде в мені. Тому що, місіс О’Ніл, Джастина кохає мене, а не Боя Кінґа.

— Тоді вона демонструє свою любов до вас надзвичайно дивним способом, — зауважила Меґі смикаючи мотузку, щоб принесли чаю. — До того ж пане Гартгайм, як я сказала раніше, мені здається, що ви переоцінюєте мій вплив на неї. Джастина ніколи не звертала ані найменшої уваги на те, що я говорила, а тим більше — хотіла від неї.

— Не намагайтеся видатися безпораднішою, аніж ви є насправді, — відповів Райнер. — Ви чудово знаєте, що зможете це зробити, якщо захочете. Я прошу вас поміркувати над тим, що я вам щойно сказав. Ви маєте час, поспішати потреби немає. Я надзвичайно терпляча людина.

Меґі всміхнулася.

— Тоді ви — справжній раритет, — сказала вона.

Райнер більше не чіпав цього питання, і вона теж. Упродовж тижня свого гостювання він поводився як і всякий інший гість, хоча Меґі мала підозру, що німець намагався продемонструвати, що він — хлопець, хоч куди. Братам він дуже подобався, однозначно: щойно зачувши, що він приїхав, вони полишили свої пасовиська, з’їхалися на ферму і не покидали її допоки Райнер не відбув до Німеччини.

Фіоні він теж був до вподоби; може, її зір погіршився і вона не могла вести бухгалтерські книги, але в старече слабоумство вона не впала. Минулої зими місіс Сміт померла уві сні, проживши чимало років, і Фіона, замість нав’язувати Мінні та Кет (вони обидві були старі, але ще моторні) нову економку, спихнула бухгалтерію на Меґі, й сама більш-менш вдало посіла місце місіс Сміт. Саме Фіона першою здогадалася, що Райнер мав стосунок до тої частини життя Дейна, про яку жоден із мешканців Дрогеди нічого не знав, тому вона попросила його розповісти їй про це. Він легко погодився, швидко помітивши, що ніхто з дрогедців не виказував ані найменшої неохоти говорити про Дейна, навпаки — всі вони з величезним задоволенням слухали про нього нові розповіді.

За маскою ввічливості Меґі не могла відсторонитися від сказаного Райнером, не могла не замислюватися про вибір, перед яким він її поставив. Вона вже давно полишила надії на повернення Джастини, а він поставив на цій надії остаточну крапку, хоча й визнав, що, можливо, вона й була щасливою, якби повернулася додому. А ще вона була вдячна Райнеру за те, що він поховав її страх, що Джастина якимось чином дізналася про зв’язок між Дейном та Ральфом.

Стосовно ж шлюбу з Рейном Меґі не бачила потреби підштовхувати доньку туди, куди та не мала бажання йти. Чи, може, то їй хотілося так вважати? Так, її донька симпатизувала німцю, але ж його щастя аж ніяк не означало для неї стільки, скільки благополуччя власної доньки, благополуччя дрогедців та самої Дрогеди. Головне питання полягало ось у чім: наскільки важливим був Рейн для майбутнього щастя Джастини? Німець був упевнений, що Джастина кохає його, однак Меґі не пригадувала, щоб донька казала щось таке, що свідчило б, що Рейн має для неї так само важливе значення, яке для неї колись мав Ральф.

— Я так розумію, рано чи пізно ви побачитеся з Джастиною, — сказала Меґі, відвозячи Райнера до аеропорту. — Мені не хотілося б, щоб ви розповідали їй про ваш приїзд до Дрогеди.

— Як скажете, — відповів Райнер. — Я лише просив би вас подумати над тим, що я сказав, і не поспішати. — Але навіть коли він промовляв ці слова, його мучило відчуття, що Меґі здобула від його візиту набагато більше користі, аніж він сам.

* * *

У середині квітня, коли минуло два з половиню роки з дня загибелі Дейна, на Джастину накотилося всепоглинаюче бажання побачити щось інше, аніж низки будинків та натовпи похмурих людей. Раптом цього чудового весняного дня зі свіжим повітрям та ще прохолодним сонячним світлом міський лондонський ландшафт став для неї нестерпним. І Джастина сіла на електричку до ботанічних садів К’ю, задоволена тим, що був вівторок, отже, вона зможе насолоджуватися місциною майже у цілковитій самотності. До того ж у неї був вихідний, і тому вона не боялася перевтомитися, гуляючи боковими стежинами.

Ясна річ, вона добре знала цей парк. Лондон із його пишними клумбами був радістю для кожного мешканця Дрогеди, але ботанічні сади К’ю — то щось особливе. Колись Джастина полюбляла гуляти тут із квітня до кінця жовтня, бо для кожної пори року з’являлися свої характерні квіти.

Середину квітня Джастина любила більш за все, бо то була пора нарцисів, азалій, пора цвітіння дерев. У саду була місцинка, яку вона з чималою впевненістю могла назвати одним із найкрасивіших місць у світі завдяки затишній, майже інтимній атмосфері, яка там панувала. Тож Джастина сіла на вологу землю і зачудовано упивалася красою. Скільки сягав погляд, виднілася широка смуга нарцисів; трохи осторонь від натовпу схилених донизу дзвіночків обтікав великий квітучий мигдаль із вітами такими важкими, що вони вигнутим водоспадом схилялися до землі — бездоганні й застиглі, наче японський малюнок. Тиша й спокій. їх так важко знайти!

І коли її голова була надто зайнята спогадами, щоб повністю усвідомити абсолютну красу цього мигдалю в оправі нарцисів, з’явилося дещо не таке прекрасне. То був ніхто інший, як сам Райнер Мерлінґ Гартгайм. Він обережно пробирався крізь зарості нарцисів; від прохолодного вітру його кремезну фігуру захищав типово німецький шкіряний плащ, а на сріблястому волоссі виблискувало сонце.

— Нирки застудиш, — сказав він, знімаючи свій плащ і розстилаючи його підкладкою догори, щоб на нього сісти.

— Як ти мене тут знайшов? — спитала Джастина, вмощуючись на коричневу галявку з атласної підкладки.

— Місіс Келлі сказала, що ти поїхала до К’ю. Решта було неважко. Я ходив, доки тебе не помітив.

— Ти, напевне, гадав, що я буду сама не своя від радості, побачивши тебе — тра-ля-ля?

— А то ні?

— Той самий Рейн — відповідає питанням на питання. Ні, я не рада тебе бачити. Я гадала, що змусила тебе заповзти до своєї шпарини і зникнути з мого обрію назавжди.

— Пристойний чоловік — не клоп, якого можна змусити назавжди сховатися до своєї шпарини. Як ся маєш?

— Нормально.

— Вже зализала свої рани?

— Ні.

— Чого й слід було очікувати, як на мене. Але я потроху усвідомив, що раз ти мене прогнала, то вже ніколи не усмириш свою гординю настільки, щоби першою зробити крок до примирення. Тоді як я, Herzchen, чоловік досить розумний, щоб розуміти ось що: гординя — поганий партнер у ліжку.

— Навіть не тіш себе думкою, що тобі у моєму ліжку знайдеться місце, Рейне, і я попереджаю тебе, що в такій іпостасі ти мені не потрібен.

— А ти мені теж у такій іпостасі не потрібна.

Швидкість і легкість його відповіді роздратувала її, але вона вдала, що у неї відлягло від серця і спитала:

— Чесно?

— Якби це було не так, то хіба ж я зміг би прожити без тебе так довго? У тому сенсі ти була моєю тимчасовою примхою, але я й досі вважаю тебе своїм добрим другом і саме як за добрим другом скучаю за тобою.

— Ой, Рейне, і я теж!

— От і добре. То я отримую допуск як друг.

— Звісно.

Відкинувшись на плащ і заклавши руки за спину, він ліниво всміхнувся їй.

— Скільки тобі зараз — тридцять? В оцьому жахливому вбранні ти маєш вигляд жалюгідної школярки. Якщо я не потрібен у твоєму житті в будь-якій іншій ролі, то можу знадобитися тобі в ролі незалежного експерта з оцінки твоєї елегантності, не сумнівайся.

Вона розсміялася.

— Зізнаюся: я думала, що ти, можливо, колись несподівано виповзеш зі своєї шпарини, і в мене з’явиться бажання зацікавитися своєю зовнішністю. Так, мені тридцять, але ж і ти вже не хлопчик із рожевою сідничкою. Тобі, напевне, сорок, якщо не більше. Різниця у віці не така й велика, еге ж? Ти схуд і наче зменшився. Як твоє здоров’я, Рейне?

— Я ніколи не був товстим, лише кремезним, а від сидіння за столом не розширився, а скоцюрбився.

Влігшись долілиць, вона наблизила до нього своє обличчя і всміхнулася.

— Знаєш, Рейне, я справді рада тебе бачити. Рада більше, ніж будь-кого. А радість спілкування не купиш ні за які гроші.

— Бідолашна Джастина! Маєш грошей невпрогорт?

— Грошей? Так, — кивнула вона. — Дивно, що кардинал усі їх залишив мені, ну не всі, половину мені, а половину — Дейну, але ж я, згідно з заповітом, була єдиною його спадкоємицею. — Гримаса болю скорчила її обличчя. Джастина нагнула голову і вдала, що роздивляється нарцис із цілого моря, і дивилася на нього доти, поки не відчула, що знову зможе контролювати свій голос. — Знаєш, Рейне, я багато віддала б за те, щоб дізнатися, ким же насправді був кардинал для моєї родини. Невже тільки другом? Мабуть, більше, ніж другом, але все це якась таємниця. Але ж ким? Не знаю. Шкода, що не знаю.

— Не треба шкодувати. — Райнер підвівся і подав їй руку. — Ходімо, серденько, я почастую тебе обідом у такому місці, де завидющі очі констатують, що розрив у стосунках між вогненно-рудоголовою австралійською акторкою та членом німецького кабінету міністрів подолано. Відтоді, як ти мене прогнала, моя репутація ловеласа дуже постраждала.

— Слідкуй за новинами, друже мій. Мене більше не звуть рудоголовою австралійською акторкою — тепер, завдяки моїй інтерпретації образу Клеопатри, я стала розкішною й соковитою британською актрисою з тіціанівським волоссям. Тільки не кажи, що не знаєш, що тепер критики називають мене найекзотичнішою Клеопатрою впродовж багатьох років. — І вона вигнула передпліччя й п’ясті, зобразивши з себе єгипетський ієрогліф.

Його очі заблищали.

— Кажеш, екзотична? — спитав Райнер із сумнівом у голосі.

— Так, екзотична, — твердо відповіла вона.

* * *

Кардинал Вітторіо помер, і тепер Райнер бував у Римі нечасто. Натомість він зачастив до Лондона. Спочатку Джастина тішилася запропонованій ним дружбі й не прагнула чогось більшого, але минали місяці, а він ані словом, ані поглядом не нагадав про їхні колишні стосунки. Тому помірне обурення Джастини переросло на щось значно серйозніше й бентежне. Ні, вона не хотіла відновлення отих якісно інших стосунків, безперервно повторювала вона сама собі; вона з цим покінчила назавжди і їй це більше не потрібно. Не дозволяла своїй уяві торкатися того образу Райнера, який вона поховала у своїй пам’яті так вдало, що він по-зрадницьки приходив до неї у снах, а сни не обманеш.

Оті перші кілька місяців після смерті Дейна були найжахливішими, Джастина постійно переборювала в собі палке бажання поїхати до Райнера, відчути його поруч тілесно й духовно, прекрасно знаючи, що так воно й буде, якщо вона схоче. Але вона не могла собі дозволити цього, поки його обличчя затьмарювало обличчя Дейна. Вона вчинила правильно, що порвала з ним, що відчайдушно намагалася затоптати у собі останні вогники своїх почуттів до нього. І з часом, коли здавалося, що Райнер більше ніколи не з’явиться в її житті, тіло Джастини впало в позбавлену хтивості апатію, а розум привчився не думати про секс.

Але тепер Рейн повернувся і забувати ставало дедалі важче, їй не терпілося спитати, чи пам’ятає він оті інакші стосунки — невже ж він про них забув? Ясна річ, сама вона давно з цим покінчила, але їй приємно було б знати, що йому це не вдалося, звісно, за тієї умови, коли йшлося саме про неї і лише про неї, а не якусь іншу жінку.

Марні мрії, плани на піску. Рейн аж ніяк не був схожий на чоловіка, що сохне через нерозділене кохання, ментально чи фізично, і він ніколи не висловлював ані найменшого бажання наново відкривати оту колишню фазу в їхньому житті. Вона була потрібна йому як друг, і він насолоджувався їхнім дружнім спілкуванням. От і прекрасно! Саме цього й вона хотіла. Та от тільки… Невже він і справді забув? Ні, це не можливо, нехай йому біс, якщо він і справді забув!

Того вечора образ леді Макбет, яку вона грала у цьому сезоні, несподівано набув оригінальної гостроти й жорстокості, непритаманних попереднім інтерпретаціям. Опісля вона погано спала, а наступного ранку отримала від матері листа, який її стривожив.

Матуся писала не часто, певно, то тривала розлука вплинула на них обох, а ті листи, які вона спромагалася написати, виходили якимись млявими. Цей же був іншим, у ньому відчувалося глухе старече бубоніння, підступна змореність і нудьга, які, мов вершечки айсберга, вистромили кілька характерних слів над поверхнею беззмістовності. Джастині цей лист не сподобався. Постаріла. Мама постаріла!

Що ж відбувалося на Дрогеді? Чи не намагалася мама приховати якусь серйозну біду? Може, бабуня захворіла? Вона вже три роки їх не бачила, а за три роки з ними могло трапитися все, що завгодно, навіть якщо з Джастиною О’Ніл за цей час не трапилося нічого. Те, що її власне життя перебувало в застої, не давало їй підстав вважати, що життя решти людей було таким самим, як і у неї.

Того вечора Джастина була у «відпустці»; їй залишалася всього одна вистава «Макбет». Денні години тягнулися нестерпно нудно, навіть думка про майбутню вечерю з Рейном не давала очікуваного задоволення від передчуття цієї події. їхня дружба була безглуздою, марною, статичною, казала вона собі, вбираючись у вечірнє плаття — у те помаранчеве, яке він терпіти не міг. Старий консервативний буркотун! Якщо вона йому не сподобається у такому вигляді, то й Бог із ним, нехай терпить. Розправляючи рюші низького декольте на скромних грудях, вона спіймала у дзеркалі свій погляд і саркастично розсміялася. Подумаєш, буря в склянці води! Вона поводилася, як жінка того типу, яким він найбільше гидував. Все пояснювалося надзвичайно просто; вона видихалася і потребувала відпочинку. Слава Богу, що зіграти леді Макбет лишилося тільки один раз. Але що ж трапилося з матусею?

Останнім часом Рейн проводив дедалі більше часу в Лондоні, і Джастина захоплювалася тією легкістю, з якою він пересувався між Бонном та Англією. Звісно, що йому став у великій пригоді приватний літак, утім, такі подорожі були, вочевидь, досить виснажливими.

— А чому ти так часто приїздиш до мене? — спитала вона Райнера ні з того ні з сього. — Звісно, для кожного репортера з відділу пліток це визначна подія, але, мушу сказати, мені інколи здається, що ти використовуєш мене як привід для приїзду до Лондона.

— Так, це правда, інколи я використовую тебе як привід, — спокійно зізнався він. — Взагалі-то, я часто тобою прикриваюся. Але це зовсім неважко, бо мені подобається бути з тобою. — Він зупинив на ній задумливий погляд своїх темних очей.

— Ти сьогодні якась дуже тиха, Herzchen. Тебе щось непокоїть?

— Та ні, нічого. — Джастина поколупалася ложечкою в десерті й відсунула його убік, так і не доївши. — Окрім однієї дурнички. Ми з мамою не листуємося щотижня, як раніше — ми з нею бачилися так давно, що вже не лишилося, що казати одна одній, — але сьогодні від неї прийшов такий дивний лист. Зовсім нетиповий.

Його серце занило; Меґі й справді не поспішала обдумати його пропозицію, але інстинкт підказав йому, що вона нарешті почала діяти. І до того ж не на його користь. Меґі розпочала свою гру, щоб повернути Джастину до Дрогеди і таким чином продовжити династію.

Він потягнувся через стіл і взяв Джастину за руку; попри оце жахливе плаття, вона з віком тільки гарнішає. Тоненькі зморшки надавали її обличчю дівчинки-шибайголови такої необхідної їй солідності, а також підкреслювали силу характеру, якого особі, що за цим лицем крилася, ніколи не бракувало. Але ж наскільки глибоко поширювалася оця зовнішня зрілість? Ось у чому полягала сутність проблеми з Джастиною, наявність якої вона категорично відмовлялася визнавати.

— Серденько, твоїй матері самотньо, — пояснив він, спалюючи за собою мости.

Якщо їй хотілося саме цього, то яке він має право вважати, що сам мислить правильно, а вона — хибно? Джастина — її донька, і вона, безперечно, знає свою матір набагато краще, аніж він.

— Так, можливо, — мовила Джастина, насупивши брови, — але я не можу позбутися відчуття, що тут щось іще. Ну, я хочу сказати, що вона, напевне, багато років почувалася самотньою, але з якого дива вона викинула оцього несподіваного коника, чи як це назвати? Я не можу вловити і збагнути, що це, Рейне, і саме це мене найбільше непокоїть.

— Ти, мабуть, постійно забуваєш про одне: вона старіє. Тому цілком можливо, що на неї тиснуть певні обставини та факти, з якими їй раніше було набагато легше впоратися. — Раптом у його очах з’явився відсторонений вираз, наче його інтелект всю свою силу зосередив на чомусь, що суперечило щойно сказаному. — Джастино, три роки тому твоя мати втратила єдиного сина. Ти гадаєш, що з часом біль вщухає? На мою думку, він лише посилюється, стає нестерпнішим. Його немає, він пішов у небуття, і, можливо, в неї виникає відчуття, що тебе теж немає. Зрештою, ти ж навіть у гості до неї не їздила!

Джастина заплющила очі.

— Я поїду, Рейне, поїду! Обіцяю, що невдовзі поїду! Ти маєш рацію, як завжди. Я ніколи не думала, що скучатиму за Дрогедою, але останнім часом у мене з’являється до неї досить сильна прихильність і навіть любов. Наче я й справді її частина.

Раптом Райнер поглянув на годинник і сумно всміхнувся.

— Боюся, що сьогодні — один із тих випадків, коли я використав тебе, Herzchen. Мені страшенно незручно просити тебе самій добратися додому, але менш ніж за годину я маю зустрітися з декотрими вкрай впливовими панами у вкрай секретному місці, до якого я маю прибути у власному авто, керованому німцем, який пройшов потрійну перевірку в службі безпеки.

— Лицарі плаща й кинджала! — пожартувала Джастина, приховуючи образу. — Он звідкіля оці несподівано замовлені таксі! Мені ввіряють водія таксі, але не довіряють таємниць майбутнього Спільного ринку, еге ж? Що ж, я покажу тобі, що мене не цікавить ані таксі, ані твій водій, тричі перевірений службою безпеки: я поїду додому в метро. Іще досить рано. — Його долоні мляво лежала на її руці. Вона підняла її, притиснула до щоки, а потім поцілувала. — Ой, Рейне, не знаю, що б я без тебе робила!

Він опустив руку в кишеню, підвівся, обігнув столик і другою рукою витягнув її стілець.

— Я твій друг, — сказав він. — А друзі для того й існують, щоби без них не можна було обійтися.

Але коли вони розсталися, Джастина поїхала додому у вкрай задумливому настрої, який швидко змінився на пригнічений. Сьогодні вона, як ніколи близько, підійшла до обговорення особистих стосунків: по суті сказала, що матері страшенно самотньо, вона старіє, і тому їй доведеться з’їздити додому. Відвідати матір, сказав Рейн, але насправді в її голові увесь час вертілася думка — а може, він мав на увазі поїхати й залишитися там? І це свідчило, що коли він щось і відчував до неї у минулому, то це й залишилося у минулому, і він не мав бажання воскресати його.

Раніше їй ніколи не спадало на думку, що Райнер, можливо, ставиться до неї, як до прикрої неприємності, частини його минулого, яку треба скромно й пристойно поховати десь у такому далекому краю, як Дрогеда. Цілком імовірно, він і справді цього хотів. Тоді навіщо ж він знову з’явився в її житті дев’ять місяців тому? Через те, що відчував, наче мусить віддати їй якийсь борг? Через те, що відчував, що її слід підштовхнути до матері, у якої після смерті Дейна залишилася вона одна? Він дуже любив Дейна, і хтозна — про що вони говорили під час отих його тривалих приїздів до Рима, коли її там не було? Можливо, Дейн просив його пильнувати її, бо саме цим Рейн і займався. Витримав пристойну паузу, щоб вона сама його за двері не виставила, а потім знову увійшов до її життя, виконуючи якусь обіцянку, яку він дав Дейну. Так, це було ймовірне пояснення. Звісно, він її більше не любить. Та симпатія, яку він колись відчував до неї, вже, напевне, давно померла; зрештою, чому б їй не померти, коли вона ставилася до нього жахливо й огидно. І винувата у цьому була вона одна.

Від цієї думки Джастина гірко розплакалася, одначе взяла себе в руки, наказавши собі не бути такою дурепою, скоцюрбилася і довго товкла головою подушку, марно намагалася заснути, а потім лягла і почала читати сценарій. Після кількох сторінок літери по-зрадницьки розпливалися у неї перед очима, зливатися докупи і дрейфувати. І хоч як би Джастина не намагалася здійснити свій давній трюк — запхати відчай і смуток у якийсь віддалений куточок своєї свідомості, її зусилля скінчилися тим, що відчай остаточно взяв над нею гору Нарешті, коли неохайне й ліниве лондонське світло проникло до її кімнати, Джастина сіла за стіл, щулячись від прохолоди; вона чула далекий шум автомобілів, вдихала сире повітря і відчувала його неприємну ядучу різкість. Раптом поїздка до Дрогеди видалася їй чудовою ідеєю. Солодке й чисте повітря, тиша, яку порушують лише природні звуки. Спокій.

Взявши один із чорних фломастерів, Джастина почала листа своїх матері, й поки вона писала, її сльози висохли.

* * *

«Сподіваюся, що ти зрозумієш, чому я не була вдома відтоді, як загинув Дейн, — написала вона. — Але що б ти про це не думала, я впевнена, що ти з радістю приймеш мій намір виправити свою помилку і надолужити згаяне, так би мовити, наочно.

Так, ти правильно здогадалася. Я назавжди повертаюся додому, мамо. Ти мала рацію: прийшов час, і я засумувала за Дрогедою. Я вже втішила своє самолюбство і виявила, що воно взагалі нічого для мене не значить. Який мені в ньому сенс — шкутильгати до скону по сцені? Мені потрібне дещо стабільне, надійне, витривале, тому я повертаюся додому, на Дрогеду, яка мені все це дасть. Досить пустопорожніх мрій. Хтозна? Може, я й справді вийду заміж за Боя Кінґа, якщо я йому й досі потрібна, зроблю нарешті щось вартісне зі своїм життям, наприклад, заведу цілий виводок маленьких нащадків фермерів із Північного заходу. Я втомилася, мамо, так втомилася, що погано розумію, що кажу, і дай мені, Боже, сили написати те, що я відчуваю.

А зі своєю роботою я розберуся пізніше. З роллю леді Макбет покінчено, і я ще не вирішила, що робити наступного сезону, тому я нікого не поставлю в незручне становище тим, що ввічливо вклонюся й покину акторське ремесло. Лондон кишить акторками, Клайд знайде мені адекватну заміну за кілька секунд, але ж ти — не зможеш, правда? Ти ж не зможеш знайти мені заміну? Вибач, що мені знадобилося тридцять із копійками років, щоб це збагнути.

Якби Рейн мені не допоміг, то процес прийняття рішення затягнувся б на довше, але він — надзвичайно проникливий. Ви з ним ніколи не бачилися, однак він, схоже, розуміє тебе краще, аніж я. Втім, недарма ж кажуть, що збоку видніше. Це сказано саме про нього. Він мені страшенно набрид — увесь час пильнує кожен мій крок зі своїх олімпійських вершин. Я так гадаю, що Рейн вважає себе в боргу перед Дейном, чи щось колись пообіцяв йому, і тому тепер вічно набридає мені, вистрибуючи, мов Пилип із конопель, щоби зі мною побачитися. Нарешті я здогадалася, що не скільки він мені докука, скільки я йому. Коли я повернуся до Дрогеди, я опинюся там у безпеці, борг чи обіцянка втратить свою силу, еге ж? Нехай тепер подякує мені за те, що не витрачатиме купу грошей на польоти.

Я знову напишу тобі, щойно зберуся з думками, а ти напиши мені, коли мене чекатимеш. А тим часом знай, що я люблю тебе — по-своєму: химерною й дивною любов’ю».

Вона підписалася без звичної квітчастості, просто вивела: «Джастина», як робила це тоді, коли писала матері листи з пансіону під невсипущим орлиним оком черниці-цензора. Потім склала аркуші, засунула їх до конверта авіапошти і написала на ньому адресу. А по дорозі до театру, де вона мала грати леді Макбет, вкинула листа до поштової скриньки.

Джастина негайно приступила до реалізації своїх планів покинути Англію. Клайд так розстроївся, що впав у верескливу істерику, від якої Джастину аж тіпати почало, але наступного дня повністю змінив своє ставлення і здався на її милість з елегантною й великодушною поблажливістю. Неважко було спекатися квартири, розташованої в колишній стайні, яку свого часу переробили на жилий будинок: виявилося, що подібні помешкання користуються підвищеним попитом; більше того — як тільки пішли чутки, що вона з’їжджає, претенденти надзвонювали чи не кожні п’ять хвилин, тож Джастині довелося зняти з апарата слухавку. Місіс Келлі, яка допомагала їй «по господарству» ще з тих далеких днів, коли Джастина вперше прибула до Лондона, з сумом дибала посеред куп дерев’яних стружок та ящиків, оплакуючи свою долю, а потім тишком-нишком поклала слухавку на телефон, сподіваючись, що зателефонує хтось достатньо впливовий, щоб переконати Джастину передумати.

І в розпал цього гармидеру дехто впливовий таки зателефонував, але не для того, щоб переконати її у зворотному, — Рейн і гадки не мав, що вона збирається від’їжджати. І тому спитав Джастину, чи не згодиться та виступити в ролі господині на прийомі, який він зібрався влаштувати у своєму будинку на Парк-лейн.

— Ти про що? Який будинок на Парк-лейн? — здивовано пискнула Джастина.

— Ну, з огляду на те, що Велика Британія бере дедалі активнішу участь у справах Європейської Економічної Спільноти, і мені доводиться проводити в Англії багато часу, тому я вирішив, що мені зручніше буде мати якесь постійне помешкання, от я й орендував будинок на Парк-лейн, — пояснив Райнер.

— Ну ти й вилупок, Рейне! Огидний і мерзотний негідник! І давно ти його орендуєш?

— Близько місяця.

— То он чому ти минулого разу, коли ми вечеряли, вигадав всю оту ідіотську історію? Пішов ти! — Джастина так розлютилася, що геть забула про гарні манери.

— Взагалі-то, я збирався тобі сказати, однак мені так подобалася твоя свята віра в те, що я увесь час мотаюся туди-сюди літаком, що я не міг відмовити собі у задоволенні ще трохи поводити тебе за носа.

— Я приб’ю тебе! — прогарчала вона крізь стиснуті зуби, часто кліпаючи, щоб не заплакати.

— Та ні, Herzchen, благаю, не злися! Приходь, будеш моєю господинею. Тоді й надивишся досхочу на мої скромні пенати.

— Ага! У компанії з п’ятьма мільйонами інших гостей. Що сталося, Рейне? Ти не довіряєш самому собі й боїшся залишитися зі мною наодинці? Чи ти не довіряєш мені?

— Ти ж будеш не гостею, — відповів Райнер на першу частину її тиради. — А господинею, а це зовсім інше. Ну як, згода?

— Так, — хрипко відповіла Джастина, витерши сльози тильним боком долоні.

Все вийшло значно приємніше, аніж вона насмілювалася сподіватися, бо будинок справді був красивий, а Рейн у доброму гуморі, який мимоволі Джастини передався і їй. Вона прибула, вдягнувшись відповідно оказії у дещо квітчасту сукню, як на його смак; на його обличчі з’явилася гримаса, коли він побачив те потрясаюче лискучо-рожеве плаття, але він змусив Джастину взяти себе під руку і влаштував їй невеличкі оглядини будинку до прибуття гостей. А на прийомі він поводився належним чином, ставлячись до неї перед гостями з ненав’язливою довірливістю, від якої Джастина почувалася і потрібною, і корисною. Гості ж Райнера були настільки впливовими політиками, що їй навіть подумати було лячно, які важливі рішення вони можуть приймати. А в іншому це були цілком звичайні й навіть непримітні люди. І це дещо пригнічувало Джастину.

— Я була б не проти, коли хоча б один із них виявив симптоми зіркової хвороби і похизувався, що належить до вершків суспільства, — сказала вона, коли гості розійшлися, радіючи, що вони з Райнером нарешті залишилися наодинці, здивована тим, що він швидко відправляє її додому. — Ну, як Наполеон або ж Черчілль. Інакше довелося б довго пояснювати, чому один — обранець долі, а другий — видатний державник. А ти вважаєш себе обранцем долі, Рейне?

Він поморщився.

— Тобі слід обережніше ставити запитання у розмові з німцем, Джастино. Ні, не вважаю. Навпаки — я вважаю, що політикам негоже бачити себе обранцями долі. Таке може піти на користь небагатьом, та й то навряд чи, зате переважна більшість «обранців долі» накликають на себе та на свої країни нескінченні лиха.

Вона не мала бажання заперечувати його слова. Однак такий поворот розмови добре послугував для того, щоб пустити її в певне русло: тепер Джастина могла змінити тему так, щоб ця зміна не видалася навмисною й очевидною.

— Дружини твоїх гостей — досить пістрява компанія, еге ж? — начебто безхитрісно спитала вона. — Переважна більшість із них значно поступалися мені своєю презентабельністю, хоча ти скоса дивишся на мої яскраво-рожеві плаття. Пані Нікчема мала стерпний вигляд, пані Кізяк розчинилася на тлі схожих за кольором шпалер, а пані Стара Калоша була просто страхопудна. Не уявляю, як її чоловік терпить таке опудало? Ну й дурні ж чоловіки, якщо вибирають собі таких дружин!

— Джастино! Коли ти навчишся запам’ятовувати імена?! Добре, що ти від мене відмовилася, бо для політика ти була б іще тою дружиною! Я чув, як ти безпорадно бекала й мекала, коли не могла з першого разу запам’ятати їхніх прізвищ. Багато чоловіків із жахливими дружинами зробили блискучу кар’єру, а стільки ж, якщо не більше, потерпіли на цій стезі фіаско. Врешті-решт це не грає ролі, головне — масштаб особистості чоловіка, який перевіряється конкретними справами. Мало хто з чоловіків одружується з політичних міркувань.

Джастину й досі збивала з пантелику здатність Райнера швидко ставити її на місце; щоби зберегти обличчя, вона глузливо вклонилася йому — і всілася на килим.

— Джастино, облиш і негайно ж піднімися!

Та вона навмисне, мов не чуючи його, підібгала під себе ноги, сперлася спиною об стіну біля каміна і погладила Наташу. Приїхавши до Райнера, Джастина виявила, що той після смерті кардинала Вітторіо забрав собі його кішку; здавалося, він дуже любив її, навіть стару і примхливу.

— Я казала тобі, що назавжди повертаюся на Дрогеду? — раптом спитала Джастина.

Райнер саме витягував із пачки цигарку; його великі руки ані сіпнулися, ані здригнулися, а так само плавно продовжили свою справу.

— Ти ж чудово знаєш, що не казала, — відповів він.

— Тоді кажу тепер.

— Коли ти прийняла таке рішення?

— П’ять днів тому. Я від’їжджаю наприкінці цього тижня, якщо все складеться нормально. Жду не діждуся.

— Зрозуміло.

— Це все, що ти хочеш мені сказати з цього приводу?

— А що ще я маю сказати, окрім як побажати тобі успіху в усьому, що ти робиш? — відповів він із таким непорушним спокоєм, що вона аж скривилася від болю.

— Що ж, дякую, — сказала вона безтурботним тоном. — Ти ж, мабуть, радий, що я тобі більше не набридатиму й не морочитиму голову?

— Ти мені не набридаєш, Джастино, — відказав він.

Вона відпустила Наташу, взяла кочергу і заходилася з дещо перебільшеним завзяттям копирсати нею у дровах, які встигли вигоріти до порожніх оболонок і обвалилися, а зараз спалахнули наостанок купкою іскор; тепло у каміні швидко пішло на спад.

— Мабуть, у нас обох вселився біс руйнації, імпульсивне бажання заштрикати кочергою вогонь. І він лише прискорив кінець. Але красивий кінець, як ти вважаєш, Рейне?

Вочевидь, його не цікавило те, що трапляється зі згасаючим вогнем, коли його поворушити кочергою, бо він спитав:

— Кажеш, наприкінці тижня? Бачу, ти не гаєш часу.

— А який сенс затягувати розв’язку?

— А як же твоя кар’єра?

— Мені моя кар’єра остогидла. Ба більше — після того, як я зіграла леді Макбет, до чого вищого мені залишилося прагнути?

— О, Джастино, стань дорослою врешті-решт! Коли я чую від тебе такі інфантильні бздури, мені хочеться надавати тобі лозинкою по сраці! Чому б не сказати, що в театрі тобі стало нецікаво і що тебе замучила ностальгія?

— Гаразд, гаразд! Нехай буде по-твоєму, чорт забирай! То було моє звичне зухвальство. Яка я була, така й залишилася. Вибачте великодушно за образу! — Вона скочила на ноги. — Де, в біса, мої туфлі? І куди поділося моє пальто?

З’явився Фріц з обома предметами одягу в руках — і відвіз її додому. Рейн вибачився і не став її проводжати, пославшись на невідкладні справи, але коли Джастина поїхала, він знову розпалив вогонь, сів біля каміна, взявши на коліна Наташу, і вигляд у нього був який завгодно, тільки не заклопотаний невідкладними справами.

* * *

— Ну ось, — сказала Меґі своїй матері. — сподіваюся, що ми вчинили правильно.

Фі підсліпувато примружилася на неї й кивнула.

— Так, так. Я в цьому анітрохи не сумніваюся. Біда з Джастиною полягає в тому, що сама вона нездатна наважитися на такий важливий крок, тому ми не маємо вибору. І мусимо зробити цей крок замість неї.

— Мені не подобається роль всемогутнього Господа Бога. Я впевнена, що знаю, що насправді потрібно Джастині, та навіть коли я ткну її у це носом, вона відвернеться й стане ухилятися.

— О, ця вперта гординя родини Клірі! — слабко всміхнулася Фіона. — Вона вискакує в найменш підходящий момент і в найнесподіваніших людях.

— Та годі тобі, це не лише гординя Клірі! Мені завжди здавалося, що й Армстронґівської напористості тут чимало.

Та Фіона похитала головою.

— Ні. Моїми вчинками навряд чи рухала гордість чи впертість. Старість, вона дається нам як перепочинок перед смертю, щоб ми збагнули, чому вчинили у житті так, а не інакше.

— Ага — якщо старече слабоумство не завадить зробити аналіз своїх вчинків, — сухо зауважила Меґі. — Та ти не переймайся, тобі це не загрожує. Та й мені також, наскільки я розумію.

— Можливо, старече слабоумство — як милосердя, котре Бог проявляє до тих, хто не зможе безстрашно стати лицем до лиця зі своїм минулим. До речі, рано тобі ще казати, що тебе оминуло старече слабоумство. Почекай років із двадцять, а потім казатимеш.

— Років із двадцять! — з жахом у голосі відлунила Меґі. — Здається нескінченно довго!

— Ти могла б зробити ці двадцять років не такими самотніми, чи не так? — спитала Фіона, завзято орудуючи в’язальними шпицями.

— Так, могла б. Але воно було того не варте, мамо. Хіба ж ні? — сказала вона без тіні сумніву, постукавши кінчиком древньої в’язальної шпиці по аркушу листа, який прислала Джастина. — Я довго боялася й вагалася. Сиділа собі відтоді, як приїздив Райнер, сподіваючись, що мені нічого не треба буде робити, і що рішення доведеться приймати не мені. Однак, він мав рацію. Його таки довелося приймати саме мені.

— Ну, і я теж трохи приклалася, мусиш визнати, — трохи ображено заперечила Фі. — Коли ти придушила свою гордість достатньо, щоб розказати про це мені.

— Так, ти справді допомогла, — лагідно погодилася Меґі.

Чулося цокання старого годинника; його стрілки з черепаховими основами поблискували на тлі циферблата.

— А скажи мені, мамо, — раптом озвалася Меґі. — Чому ти побивалася за Дейном так, як не побивалася за татком, Френком чи Стю? Ти немов зламалася тоді.

— Зламалася? — задумливо питала Фіона, зупиняючись і відкладаючи убік шпиці; вона й досі могла в’язати не гірше, ніж у ті дні, коли ще добре бачила. — Що ти маєш на увазі — зламалася?

— Ну, наче це вбило тебе.

— Вони всі по-своєму вбили мене, Меґі. Та з першими трьома я була молодшою, мала енергію краще приховати своє горе. Та й підстав більше було. Як у тебе тепер. Але Ральф зрозумів, що я відчувала, коли загинули татко та Стю. Ти була ще надто молода, щоб побачити це. — Вона всміхнулася. — Знаєш, я обожнювала Ральфа. Він був… особливим. Страшенно схожим на Дейна.

— Так, справді був. До мене не доходило, що ти це бачила, мамо, — я кажу про схожість їхніх вдач. Дивно, еге ж. Ти для мене — як китайська грамота. Я знаю про тебе так мало!

— І слава Богу, — пирхнула Фіона і розсміялася, склавши руки на колінах. — Повернімося до теми. Якщо тобі вдасться зреалізувати свій задум стосовно Джастини, тоді я скажу, що ти зі своїх лих винесла більше користі, аніж я зі своїх. Мені не хотілося робити так, як просив мене Ральф: придивлятися за тобою й оберігати тебе. Мені хотілося бути на самоті з моїми спогадами… і ні з чим іншим. А ти вибору не маєш. Бо окрім спогадів, у тебе нічого не лишилося.

— Так, спогади — це втіха, коли вщухає біль. Як ти гадаєш? Двадцять шість років у мене був Дейн, і я навчилася казати собі: те, що трапилося, трапилося на краще: може, таким чином, він уникнув якогось страшного випробування, на яке він не мав сил пережити. Як і Френк, можливо, але по-іншому. Є речі гірші за смерть, і ми обидві добре це знаємо.

— І ти анітрохи не горюєш? — спитала Фіона.

— Ой, спершу дуже горювала, я потім, заради них самих, навчилася не горювати.

Фі знову взялася за в’язання.

— Тож коли нас не стане, не залишиться більше нікого, — тихо мовила вона. — Дрогеда піде в небуття. О, так, у книжках з історії їй присвятять пару рядків, а якийсь палкий молодик приїде до Джилі, щоб розпитати очевидців і написати про Дрогеду книгу. Про останню з могутніх ферм Нового Південного Уельсу. Але ніхто з читачів цієї книги так і не дізнається, як воно було насправді, бо просто не зможуть. Для цього треба самому бути частиною історії.

— Так, — погодилася Меґі, не відкладаючи в’язання. — Для цього треба бути частиною історії Дрогеди.

* * *

Колись, після спустошення, яке прийшло на зміну потрясінню й болю, спричинених смертю Дейна, попрощатися з Рейном за допомогою листа було легко і навіть по-жорстокому приємно, бо вона відповідала ударом на удар: раз ти зробив мені боляче, то нехай стане боляче й тобі. Але тепер Рейн поставив себе так, що про лист на кшталт «Любий Джоне, хоч як мені не сумно кидати тебе…» не могло бути й мови: він запросив Джастину на прощальну вечерю до їхнього улюбленого ресторану, а не до свого будинку на Парк-лейн, що розчарувало її, але не здивувало. Ясна річ, Рейн виголосить прощальне слово під пильним оком Фріца. Він не збирався ризикувати.

Єдиний раз у житті Джастина потурбувалася вдягнутися так, щоби сподобатися йому: наче почуття протесту, яке раніше підштрикувало її вдягнути щось вигадливе й дратівливо-помаранчеве, накивало п’ятами, плюючись від огиди. Оскільки Рейну подобався простий стиль, Джастина вдягнула довге, до п’ят, шовковисте трикотажне плаття темно-червоного кольору з комірцем під шию та довгими рукавами в обтяжку. До нього вона додала вите позолочене намисто з гранатами та перлинами, а на зап’ястя вдягла відповідні за стилем браслети. Яке ж у мене жахливе волосся! Страшне! Йому ніколи не вдавалося дати лад так, щоб подобалося Рейну. Косметики — більше, ніж зазвичай, щоб приховати сліди депресії. Ось так. Якщо він надто не придивлятиметься, то й так зійде.

А він начебто і не придивлявся; принаймні не питав про втому чи можливу хворобу, навіть не цікавився, чи важко було зібрати й запакувати речі. Що на нього зовсім не схоже. І невдовзі у Джастини з’явилося відчуття близького кінця світу — настільки нехарактерно для себе поводився Рейн.

Він не допомагав їй створити під час вечері довірливу товариську атмосферу, аби перетворити цю зустріч на подію, яку потім вони довго б із приємністю згадували у своїх листах. Хоч би їй переконати себе, що він засмучений її від’їздом, то це вже добре. Але не вдалося. Бо Рейн не сумував. Він сидів якийсь байдужий і такий далекий; Джастині навіть здалося, наче вона бачить біля себе одновимірну й пласку паперову фігуру, яку ось-ось підхопить порив вітру і понесе від неї далеко-далеко. Наче він уже з нею попрощався, і ця зустріч була лише зайвою формальністю.

— А ти вже отримала листа від своєї матері? — ввічливо спитав він.

— Ні, але якщо чесно, то я й не чекаю, що вона напише. їй, напевне, важко висловлювати свої думки.

— Хочеш, Фріц відвезе тебе завтра до аеропорту?

— Дякую, я візьму таксі, — нечемно відказала вона. — Не хочу, щоб ти хоча б тимчасово позбувся його послуг.

— Я впродовж усього дня матиму зустрічі, тому, запевняю тебе, ти анітрохи не завдаси мені незручностей.

— Я ж сказала тобі, що візьму таксі!

Райнер здивовано підняв брови.

— Навіщо кричати, Джастино? Як скажеш, так і буде. Я не проти.

Він більше не називав її Herzchen; останнім часом Джастина помітила, що частота вживання цього слова зменшувалася, а сьогодні увечері він взагалі жодного разу не вжив цього ласкавого звертання. О, яка же це була гнітюча вечеря! Хоч би вона скоріше скінчилася! Джастина спіймала себе на тому, що витріщається на його руки, намагаючись пригадати їхній дотик, але марно. Чому в житті все не впорядковано, чому трапляються такі нещастя, яке спіткало Дейна? Можливо, через те, що вона пригадала Дейна, настрій Джастини зіпсувався остаточно, і їй була незмога висидіти ще хоча б секунду — вона сперлася на підлокітники крісла.

— Може, підемо, га? — спитала вона. — У мене так розболілася голова, що, здається, от-от лусне.

На перехресті Хай-роуд, неподалік маленької квартири Джастини, Райнер допоміг їй вибратися з авто, сказав Фріцу, щоб той об’їхав квартал і почекав його, а сам, байдуже взявши її під лікоть, ввічливо повів додому. І вони поволі пішли бруківкою під холоднючою лондонською мжичкою, і довкола розсипалося відлуння їхніх кроків. Сумних самотніх кроків.

— Що ж, Джастино, попрощайся, — сказав Райнер.

— Принаймні на деякий час, — жваво відповіла вона. — Але ж не назавжди. Я час від часу приїжджатиму сюди, а ти, сподіваюся, знайдеш час, щоб навідатися до Дрогеди.

Він похитав головою.

— Ні. Це прощання назавжди, Джастино. Думаю, ми одне одному більше не потрібні.

— Ти хочеш сказати, що я тобі більше не потрібна, — поправила вона і досить переконливо розсміялася. — Та все нормально, Рейне, не треба мене жаліти, кажи як є, я витримаю!

Він взяв її за руку, нахилився і поцілував її, потім випрямився, всміхнувся їй у вічі — і пішов геть.

На килимку лежав лист від матері. Джастина нагнулася підняти його, потім кинула на долівку свою сумку та дощовик, туфлі поставила поряд і пішла до великої кімнати. Важко опустившись на ящик із запакованими речами, вона закусила губу і на мить зупинила погляд на прекрасному фото, де був зображений по пояс Дейн під час свого висвячення. Раптом Джастина спіймала себе на тому, що ніжно гладить пальцями своїх голих ніг скатаний кенгуровий килимок; скорчивши гримасу огиди, вона швидко підвелася.

До кухні — кілька кроків. І вона ступила ці кілька кроків, увійшла до кухні, відчинила холодильник, щоб видобути звідти глек із вершками, а з дверей холодильника дістала бляшанку з меленою кавою. Поклавши одну руку на кран, щоб набрати собі на каву холодної води, Джастина озирнулася довкола з широко розкритими очима, наче досі не бачила цієї кімнати. Придивилася до дефектів у шпалерах, поглянула на чепурненький рододендрон, що звисав у кошику з-під стелі, на чорний настінний годинник у вигляді чорного кошеняти, що мотало своїм хвостиком-гирькою і підкочувало під лоба очі, жахаючись тому, як бездумно люди розтринькують свій час. «НЕ ЗАБУДЬ ГРЕБІНЕЦЬ» — було написано на дошці великими чорними літерами. На столі лежав олівцевий ескіз Райнера, зроблений кілька тижнів тому. І пачка цигарок. Вона витягнула одну, підкурила, поставила чайник на плиту — і раптом згадала про материн лист, який і досі тримала зібганий у руці. Можна й прочитати, поки закипатиме вода. Джастина сіла за кухонний стіл, змахнула олівцеве зображення Рейна на підлогу і наступила на нього ногою. Та пішов ти у сраку, Райнере Мерлінґ Гартгайм! Бачиш — мені на тебе начхати, ти, вайлуватий, догматичний фашисте в шкіряному пальті! Кажеш, я тобі більше не потрібна, еге ж? Так і ти мені теж більше не потрібен, так і знай!

Вона розірвала конверт і почала читати лист.

«Моя люба Джастино!

Не сумніваюся, що ти, з притаманною тобі імпульсивністю, збираєшся до від’їзду, тому сподіваюся, що мій лист застане тебе вчасно. Якщо те, що я написала тобі останнім часом у своїх листах, спричинило твоє рішення повернутися, тоді вибач мені, будь ласка. Я не прагнула такої різкої реакції. Гадаю, то мені захотілося трішечки співчуття, а я постійно забуваю, що під твоєю начебто товстою шкірою криється ніжне серце.

Так, мені самотньо, страшенно самотньо. Однак твоє повернення аж ніяк цьому не зарадить. Якщо ти на хвилю зупинишся і замислишся, то збагнеш, наскільки правильною є ця думка. Чого ти хочеш добитися, повернувшись додому? Не в твоїх силах повернути мені те, що я втратила, а твоя присутність цю втрату не компенсує. І це не лише моя втрата. Це і твоя втрата також, і бабусина, і всіх інших. Здається, тебе мучить одна думка, до речі, хибна думка, що ти якимось чином винувата. Оце твоє імпульсивне бажання повернутися, як на мене, схоже на спокутування гріхів. Це гординя й претензійність, Джастино. Дейн був дорослим чоловіком, а не безпорадним хлопчиком. Це я відпустила його з дому, розумієш? Якби я дозволила собі почуватися так, як ти, то сиділа б і винуватила себе, аж поки не потрапила б до психлікарні, бо, бач, не змогла собі простити, що дала синові можливість жити власним життям. Але я не сиджу, як пеньок, винуватячи саму себе. Ми не Господь Бог, ні я, ні ти, хоча все ж таки я мала більше можливостей вчитися у життя, аніж ти.

Приїжджаючи додому, ти віддаєш мені своє життя, наче жертву. Мені ця жертва не потрібна. Ніколи не була потрібна. І тепер я знову відмовляюся приймати її. Дрогеда — це не твоє. І ніколи не було твоїм. Якщо ти й досі не вирішила, де твоє місце, то я пропоную тобі ось що: негайно сідай і починай серйозно міркувати. Інколи ти буваєш страшенно тупа і вперта. Райнер — дуже добра людина, але мені ще ніколи не траплявся чоловік, який виявився б не меншим альтруїстом, аніж він здається. Джастино, благаю, стань дорослою! Хоча б заради Дейна!

Люба моя, світло згасло. Для всіх нас — світло згасло. І ти тут не зможеш вдіяти нічого, анічогісінько, ти це розумієш? Я не збираюся ображати тебе, вдаючи, що я цілком щаслива. Немає такого стану людини, як абсолютне й перманентне щастя. Але якщо ти гадаєш, що ми тут, на Дрогеді, тільки те й робимо, що хлипаємо та завиваємо з горя, ти помиляєшся. Ми насолоджуємося кожним днем нашого життя, і вогонь у кожному з нас горить для тебе й досі. Світло ж Дейна згасло назавжди. Благаю, люба моя Джастино, спробуй це прийняти.

Неодмінно приїжджай до Дрогеди, ми з радістю тебе зустрінемо. Але не назавжди. Ти ніколи не матимеш щастя, оселившись тут. З твого боку це була б не лише непотрібна, а й марна жертва. У такій кар’єрі, як твоя, навіть рік перерви може обійтися тобі дуже дорого. Тому залишайся там, де ти потрібна, і будь доброю громадянкою свого світу».

* * *

Біль. Такий, як в оті перші дні після загибелі Дейна. Так само неминучий, виснажливий і нікчемно-непотрібний біль. Звісно, вона нічим не може зарадити. Тихше, чайнику, не свисти! Замовкни заради моєї матусі. Ти знаєш, чайнику, що то є таке — залишитися єдиною дитиною своєї матусі? Спитай Джастину, вона тобі розкаже. Так, Джастина знає все про те, як бути єдиною дитиною. Але я — не та дитина, яка їй потрібна, отій в’янучій жінці на далекій фермі. Ой, мамо! Мамо, мамо… Невже ж ти гадаєш, що я не зробила б цього, якби це було під силу людині? Нову лампу замість старої, моє життя — замість його життя! Це так не справедливо, що загинув саме Дейн… Вона має рацію. Моє повернення на Дрогеду не змінить того факту, що Дейн вже ніколи туди не повернеться. Не зможе, хоча й спочив там назавжди. Його світло згасло, і я не зможу запалити його знову. Але я розумію, що вона має на увазі: моє світло й досі горить для неї. Тільки не на Дрогеді.

* * *

Двері відчинив Фріц, вдягнений не як зазвичай — в елегантну шоферську форму темно-синього кольору, а в елегантний ранковий костюм дворецького. Але коли він усміхнувся, стримано вклонився і, за старою й доброю німецькою традицією, клацнув каблуками, в голову Джастині закралася думка: а він і в Бонні виконував дві роботи?

— Фріце, ви просто скромний слуга сера Гартгайма чи насправді його сторожовий пес? — спитала вона, подаючи своє пальто.

Фріц і бровою не повів.

— Герр Гартгайм у своєму кабінеті, міс О’Ніл.

Він сидів і, трохи подавшись уперед, споглядав вогонь, а на килимку, скрутившись калачиком, спала Наташа. Коли двері відчинилися, Райнер підняв на неї погляд, але нічого не сказав; здавалося, він не дуже зрадів візиту Джастини.

Тож вона перетнула кімнату, стала навколішки і поклала голову йому на коліна.

— Рейне, вибач, що я скільки років терзала тебе, і я не знаю, як загладити свою провину, — прошепотіла вона.

Він не підвівся, не підняв її разом із собою. Навпаки — став навколішки поруч із нею на долівку.

— Ти ба, сталося диво, — сказав він.

Джастина всміхнулася йому.

— Ти ж ніколи не переставав любити мене?

— Ні, Herzchen, ніколи.

— Уявляю, скільки болю я, напевне, тобі завдала!

— Не в тому сенсі, що ти думаєш. Я знав, що ти мене кохаєш, і тому мав змогу чекати. Я завжди обстоював думку, що терплячий чоловік насамкінець неодмінно переможе.

— Тому ти вирішив дати мені можливість самій у всьому розібратися. Невже ти анітрохи не стурбувався, коли я оголосила про намір повернутися до Дрогеди?

— А то ні. Якби то був інший мужчина, я б не переймався, але ж Дрогеда… Дрогеда — це важкий суперник. Так, я стурбувався.

— Так ти знав, що я їду ще до того, як я повідомила тобі?

— То Клайд бовкнув, сам того не бажаючи. Він зателефонував до Бонна і спитав, чи не можу я хоч якось тебе зупинити, тому я попросив його потягнути час тиждень-два, поки я придумаю, що можна вдіяти. Не заради нього, Herzchen, ні, а заради мене. Я не альтруїст.

— Про це мені вже повідомила матуся. Але ж оцей будинок! Ти й справді придбав його місяць тому?

— Ні, не місяць і не придбав. Однак, якщо ти збираєшся продовжити свою кар’єру, і якщо нам знадобиться будинок у Лондоні, то я міг би подумати і про його купівлю. Ну, звісно, якщо він тобі подобається. Я навіть можу довірити тобі його переобладнання, якщо ти чесно пообіцяєш мені не прикрашати його рожевим чи помаранчевим.

— Я й гадки не мала, що ти такий хитрий. Чому ж ти одразу не сказав, що й досі кохаєш мене? Бо мені дуже хотілося, щоб ти це сказав!

— Ні. Ознаки цього були і ти сама могла їх побачити, мала побачити на власні очі.

— Боюся, що я страждаю на хронічну сліпоту. Нічого на власні очі я не бачила, і тому, напевне, потребувала трохи допомоги. І моя мати силоміць розкрила мені очі. Сьогодні увечері від неї прийшов лист, де вона пише, щоб я не поверталася додому.

— Твоя матір — чудова людина!

— Я здогадалася, що ти з нею бачився, Рейне. Коли?

— Я поїхав зустрітися з нею десь рік тому. Дрогеда — потрясаюче місце, але воно — не для тебе, Herzchen. Тоді я їздив, щоб відкрити твоїй матері очі саме на це. Ти навіть не уявляєш, який я радий, що мені вдалося це зробити, хоча не думаю, що сказав їй щось надзвичайно проникливе й розумне.

Джастина торкнулася пальцями його губ.

— Я сумнівалася у собі, Рейне. Завжди сумнівалася. І, можливо, завжди сумніватимусь.

— Ой, Herzchen, краще не треба! Для мене не може бути нікого іншого — тільки ти. Про це вже багато років знає увесь світ. Але слова кохання самі по собі не значать нічого. Я міг тисячу разів на день кричати «Я кохаю тебе!» — і анітрохи не вплинути на твої сумніви. Тому я не говорив про своє кохання, Джастино, я жив ним. Як ти могла сумніватися в почуттях свого найвідданішого кавалера? — Райнер зітхнув. — Що ж, принаймні останнє слово було не за мною. Можливо, ти й далі розважливо ставитимешся до порад своєї матері й вважатимеш їх вартими уваги.

— Благаю, не кажи так! Бідолашний Рейн, мабуть, твоє терпіння урвалося і тепер трималося на тоненькій ниточці. Не ображайся, що останнє слово залишилося за матусею. Це не має значення! І я на знак спокути й смиренності стала перед тобою на коліна!

— Слава Богу, що ця смиренність триватиме тільки сьогодні, — сказав Райнер вже бадьоріше. — А завтра ти оговтаєшся і будеш нормальною.

Напруженість стала покидати її: найгірше минулося.

— Знаєш, що мені подобається в тобі? А точніше, що я в тобі люблю? Ти змушуєш мене так попотіти й побігати, що я сумніваюся, що коли-небудь зможу тебе наздогнати.

Плечі Райнера трусилися від сміху.

— Тоді поглянь на майбутнє таким чином, Herzchen. Якщо житимеш зі мною під одним дахом, то матимеш можливість побачити, як це можна зробити. — Він поцілував її брови, щоки та повіки. — Ти мені потрібна такою, яка ти є, Джастино, і ніякою іншою. Щоб ані одна цяточка твого ластовиння не щезла, щоби жодна клітинка твого мозку не змінилася.

Вона просунула руки повз його шию і запустила пальці в таке густе й приємне волосся Райнера.

— О, якби ти знав, як я цього прагнула! — сказала вона. — Бо так і не змогла забути.

У телеграмі йшлося:

ЩОЙНО СТАЛА МІСІС РАЙНЕР МЕРЛІНҐ ГАРТГАЙМ КРАПКА ПРИВАТНА ЦЕРЕМОНІЯ ВАТИКАНІ КРАПКА ПАПСЬКЕ БЛАГОСЛОВЕННЯ НА ВСІ ВИПАДКИ ЖИТТЯ КРАПКА ОЦЕ СПРАВЖНІЙ ШЛЮБ ЗНАК ОКЛИКУ ВИБЕРЕМОСЯ ДО ВАС НА ВІДКЛАДЕНИЙ МЕДОВИЙ МІСЯЦЬ ЩОЙНО ВИПАДЕ НАГОДА АЛЕ МЕШКАТИМЕМО ЄВРОПІ КРАПКА ВСІМ ПРИВІТ ВІД РЕЙНА ТАКОЖ КРАПКА ДЖАСТИНА

Поклавши телеграму на стіл, Меґі вп’ялася поглядом в осінні троянди, що пишно буяли в саду. Над трояндами — бджоли. Гібіскуси, дерева-щітки, евкаліпти-привиди, бугенвілії, що видряпуються високо-високо догори, перцеві дерева. Сад прекрасний, повний життя. Добре споглядати, як маленькі паростки виростають великими, змінюють колір та форму, в’януть і засихають. А потім з’являються нові маленькі паростки, щоб знову повторити той нескінчений круговорот життя.

Дрогеді слід зупинитися. Давно треба. Нехай все повториться ще раз із новими людьми. Я сама обрала свою долю, мені нема кого винуватити. І я не шкодую про жодну прожиту хвилину.

Пташка з терновою шпичкою в грудях — вона підкоряється незмінному закону; гнана цим законом, вона поспішає, сама того не усвідомлюючи, наштрикнутися на колючку і зі співом померти. Тієї миті, коли шпичка входить у її тіло, пташина не усвідомлює неминучої загибелі. Вона співає й співає, доки в ній не лишиться ані краплини життя, і їй буде несила взяти наступну ноту. Але ж ми, коли проштрикуємо собі груди терновими колючками, — ми знаємо. Ми усвідомлюємо. Та однаково робимо це. Однаково робимо.

УДК 821(94)

ББК 84.8АВС

М15

Жодну з частин даного видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Висловлюємо щиру подяку літературному агентству «Andrew Nurnberg Associates Baltic, Latvia» за допомогу в придбанні права на публікацію цієї книжки

Переклад з англійської: «The Thorn Birds» by Colleen McCullough, published by Avon Books, New York, 1979

Перекладач Володимир Горбатько

Дизайнер обкладинки Наталя Переверзєва

© Colleen McCullough, 1977

© Depositphotos.com/Yuri Arcurs, обкладинка, 2011

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2011

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад та художнє оформлення, 2011

ISBN 978-966-14-1383-1 (укр.)

ISBN 978-0-380-01817-8 (англ.)

Є легенда про пташку, що співає лише раз у житті, співає милозвучніше за будь-яку істоту на всій землі. Щойно покинувши гніздо, ця пташина шукає тернину і не заспокоїться, аж поки не знайде. А потім, співаючи серед нещадно гострих гілок, врешті-решт наштрикується на найдовшу та найгострішу колючку. Помираючи, вона долає біль і своїм співом перевершує жайворонка та солов’я. Лиш одна бездоганно-прекрасна пісня, ціна якої — життя. Але її заціпеніло слухає увесь світ, а Бог на небесах — усміхається. Бо найкраще досягається ціною великого болю… Принаймні так легенда каже.

Літературно-художнє видання

МАККАЛОУ Колін

Ті, що співають у терні

Головний редактор С. С. Скляр

Відповідальний за випуск К. В. Шаповалова

Редактор С. С. Скляр

Художній редактор Т. М. Коровіна

Технічний редактор А. Г. Верьовкін

Коректор В. М. Немашкало

Підписано до друку 04.08.2011. Формат 84x108/32. Друк офсетний. Гарнітура «Minion». Ум. друк. арк. 36,12. Наклад 10000 пр. Зам. № 11-302.

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля» Св. № ДК65 від 26.05.2000 61140, Харків-140, просп. Гагаріна, 20а E-mail: cop@bookclub.ua

Віддруковано з готових діапозитивів у ПАТ «Білоцерківська книжкова фабрика»

09117, м. Біла Церква, вул. Леся Курбаса, 4 впроваджена система управління якістю згідно з міжнародним стандартом DIN EN ISO 9001:2000

Маккалоу К.

М15

Ті, що співають у терні / Колін Маккалоу; пер. з англ. В. Горбатька. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2011, — 688 с.

ISBN 978-966-14-1383-1 (укр.)

ISBN 978-0-380-01817-8 (англ.)

Сповнена щастя й болю історія забороненого кохання, яка підкорила весь світ! Меґі була майже дитиною, коли він мимоволі постукав до її серця. Отець Ральф обожнює чарівну й безпосередню дівчинку та якось усвідомлює, що не уявляє без неї свого життя, але є обітниця, є люди, є поговір — священні й мирські перепони…. Однак кохання — стихія, яку не можна приборкати!

УДК 821(94)

ББК 84.8АВС

Примітки

1

Дівчина (полінезійською). (Тут і далі прим. пер.)

2

Британський прапор, королівський штандарт.

3

Містечко на південному заході Ірландії.

4

Коштовний французький килим.

5

Невеликий клавесин.

6

100 градусів за Фаренгейтом дорівнює 37,7 градусів за Цельсієм.

7

Найвище адвокатське звання.

8

Шотландське новорічне свято.

9

Бавовняна тканина з еластаном.

10

Члени Ірландської ультрапротестантської партії.

11

Друга назва ордену єзуїтів.

12

Йдеться про пісню Ноеля Каварда «Не дозволяйте вашій дочці у театрі грати» — «Don’t put you daughter on the stage, Mrs. Warthington».

13

Серденько (нім.).

14

Був такий страшний випадок, половина з тих нещасних повбивалися об землю.

15

Осередок віри (італ.).

16

Чи не так (нім.)

17

Місто термальних джерел.

18

Йдіть собі, месу завершено, спочивай у мирі (лат.).

Content

Маккалоу Колін Ті, що співають у терні

ЧАСТИНА ПЕРША 1915–1917, Меґі

1

2

ЧАСТИНА ДРУГА 1921–1928, Ральф

3

4

5

6

7

ЧАСТИНА ТРЕТЯ 1929–1932, Педді

8

9

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА 1933–1938, Люк

10

11

12

13

ЧАСТИНА П’ЯТА 1938–1953, Фіона

14

15

16

ЧАСТИНА ШОСТА 1954–1965, Дейн

17

18

ЧАСТИНА СЬОМА 1965–1969, Джастина

19

Примітки