Марина та Сергій Дяченко

Пандем

ПРОЛОГ

Двадцять дев’ятого лютого, у найдивніший з позначених на календарі днів, Девід Гаммер, працівник шановної міської газети, повертався додому трохи пізніше, ніж звичайно.

Був вогкий, майже весняний вечір. На вокзалі Чарінґ-Крос Девід сів у поїзд, який через півгодини мав висадити його в Східному Кройдоні. У купе на вісьмох о цій порі нікого не було, крім Девіда та парубка років вісімнадцяти, котрий, упавши на сидіння, одразу ж заплющив очі і віддався владі музики, що перетікала з пласкої коробочки плеєра в чорні кліпси навушників.

Девід дивився у вікно — на далекі ланцюги вогнів і власне сумне відображення. Він утомився, вдома його напевно чекали докори дружини, котра терпіти не могла, якщо він затримувався на роботі в будь-який день, крім п’ятниці. У п’ятницю йому дозволялося пити з друзями пиво хоч до десятої вечора, однак сьогодні була середа.

Поїзд ішов м’яко і майже беззвучно. Хлопець у навушниках ритмічно смикав ногою. Девід відкинувся на м’яку спинку крісла — у цю мить у голові його, десь у ділянці потилиці, означилося добре відчутне тепло, і чийсь голос — молодий, як здалося Девідові, майже дитячий — сказав весело й трохи ніяково:

— Привіт!

Девід глипнув на парубка-попутника, здивований тим, що після десяти хвилин їзди той усе-таки вирішив привітатись. Однак хлопець був заглиблений тільки в себе і в музику. Очі його, як і раніше, були заплющені.

— Це я, — сказало у Девіда в голові. — Це я, ти не лякайся… Девід?

Голос лунав зсередини голови.

— Девід?

Кожній людині хоч раз у житті ввижається, що її гукнули. Девід потер скроні; зрозуміло, що все це має цілком звичайне пояснення. Наприклад, увімкнулось радіо у вагоні; наприклад, по радіо саме передають художню постановку, де до героя на ім’я Девід прийшов, наприклад, син. І зараз цей радіо-Девід заговорить у відповідь…

Він оглянув купе, шукаючи динамік.

— Девіде, це я… Чуєш мене?

Може, він чує чиюсь телефонну розмову? Можливо, хтось у сусідньому купе говорить по мобільнику з якимось Девідом?

— Я тебе кличу… Тебе…

Зрозуміло, це, як і раніше, мало пояснення. Наприклад, Девідові підсипали чогось такого в пиво. Хто, що, навіщо, чому? Девід спробував згадати, хто перебував поруч, коли він у компанії двох колег пив пиво в маленькому пабі напроти входу в редакцію…

— Заспокойся. Та заспокойся. Нічого страшного не відбувається…

Джерело голосу було в теплому гніздечку всередині черепної коробки, одразу за уявною лінією, що сполучає вуха. Девід не був великим знавцем у психіатрії, одначе кілька популярних статей з цієї царини він свого часу прочитав; він розумів принаймні, чим «зовнішня» щира галюцинація відрізняється від помилкової «внутрішньої».

Шизофренія!

Девід роззявив рота, збираючись закричати з жаху, і тільки усвідомлення, що він перебуває в громадському транспорті, змусило його стриматись.

У цей самий момент хлопець-попутник рвучко випростався, зірвав з голови навушники — і витріщився на Девіда круглими, здивованими очима.

* * *

Мбасу лежав на пузі, у просвіті перед ним була дорога, по якій дуже скоро мав пройти караван з трьох, а то й чотирьох джипів, пройти й зупинитись перед упалим деревом, і тоді Мбасу та його брат, що сидить у засідці через дорогу, зможуть перестріляти спершу озброєних, тоді беззбройних, а потім набрати золотого піску, що його добувають на озері і який не має ніякої цінності сам по собі, проте на нього можна виміняти їжі та набоїв, і командир буде задоволений, і похвалить Мбасу і його брата.

А ще можна було б захопити жінку. Кілька місяців тому Мбасу пощастило, і він захопив жінку. Командир був дуже задоволений і присвоїв Мбасу звання лейтенанта.

Мбасу було чотирнадцять років, а його братові дванадцять. А командирові було двадцять два; він був великий командир, уже генерал. Його загін тримав у страху півсвіту. А другу половину світу тримав у страху виродок Гієна зі своєю зграєю виродків.

У Мбасу був хороший автомат. Це був уже четвертий. Перший він добув, коли йому було років вісім, але то був поганий автомат. Якщо чесно, то Мбасу просто зняв його з трупа. А цей був хороший, майже новий, Мбасу подобалося його розбирати й збирати. А особливо подобалося стріляти, а для цього треба мати багато набоїв, а для цього треба було вистежити розвізників золотого піску…

— Агов, — почув Мбасу за спиною й одразу перевернувся і вгатив серію в ліс, хоч нікого не побачив. Краще спершу стрельнути.

Навпроти, за дорогою, гойднулися гілки. Його брат тривожився, чого Мбасу стріляє.

— Дурний, вони почули, — сказав голос. — Вони тепер не поїдуть, дурню.

Мбасу довго озирався, та все одно нікого не бачив. Можливо, з ним розмовляв дух. Дуже неправильно було з боку духа з’явитися до Мбасу саме тоді, як він лежав у засідці.

— Мбасу, — сказав дух. Мбасу зрозумів, що голос лунає не зовні, а з голови. І що, напевно, каравану сьогодні не буде, не буде золотого піску, не буде їжі й набоїв, а отже, командир буде дуже невдоволений Мбасу та його братом.

У цю мить навпроти, через дорогу, почалася стрілянина…

* * *

Андріївна повернулася з пошти, біля дверей стягла з набряклих ніг гумові чоботи, клацнула вимикачем і зрозуміла, що світла знов немає; недогарок свічки лежав напоготові. Андріївна черкнула сірником, освітивши шафу й умивальник, ящики з помідорною розсадою, деталі самогонного апарата в кутку та акуратний стосик трісочок перед охололою грубою.

Чоловік Андріївни, Гнатович, помер півтора року тому. Син Борис і невістка Оля жили в райцентрі й кликали до себе, але Андріївна до них не хотіла.

Андріївна відкрутила вентиль газового балона. Встромила у вогонь свічки білий кінчик уже використаного сірника і, коли той зайнявся, піднесла до пальника.

Слабенько, звично запахло газом. Андріївна розігріла на сковорідці вранішню пшоняну кашу, залила таким же вранішнім молоком. Лунко цокав годинник на стіні; загавкав у дворі Пірат — видно, хтось пройшов коло тину. На різні голоси відгукнулися сусідські собаки.

Андріївна сиділа, зачерпуючи ложку за ложкою, шкрябаючи об емальоване дно миски, жувала й думала про руберойд на дах і про плівку для парника. І що треба попросити сусіда Васю підварити раму на велосипеді. І що сьогодні вона знову пропустить серіал. І що на ніч треба буде добре протопити, бо обіцяли мороз…

У цю мить у голові її наче зашурхотіло, неголосно, по-мишачому. Андріївна поклала ложку і втомлено підперла щоку рукою.

Тріскотіння у вухах то дужчало, то стихало. Андріївна згадала, що вже три дні не п’є таблеток, які їй виписав лікар. Зі свічкою відкрила тумбочку, взяла аптечну пляшечку, викотила на темну й тверду долоню біле коліщатко, розділене на дві рівні частини тонкою лінією-рівчачком. Помилувалася; проковтнула, запивши водою. Поморщилася.

— Андріївно, — докірливо сказала темрява, та в цей момент спалахнула лампочка під стелею, а через секунду замуркотів телевізор.

Андріївна зраділа. Задмухала свічку, сіла в продавлене крісло, поклавши ноги на дерев’яний ослінчик. Молодий хлопець у піджаку розповідав прогноз погоди — відразу після нього буде реклама, а потім, Андріївна знала, буде серіал…

— Андріївно, — сказав голос усередині голови, і, погоджуючись з ним, вона повторила вголос:

— Андріївно-Андріївно, стара ти вішалко, сьогодні знов не зайшла до Ольги Михайлівни…

Хлопець у телевізорі саме сказав: «Удень три-п’ять градусів морозу». Сказав — і замовк, дивлячись на Андріївну вибалушеними од жаху очима.

— А потепління ж обіцяли, гади, — сказала Андріївна сама собі. — Ну, де ваше потепління?

Хлопець ковтнув слину. І заговорив швидко й голосно, ніби прагнучи заглушити власні думки:

— Другого-третього березня очікується незначне потепління до нуля градусів удень і до мінус двох-п’яти вночі. Потім знову похолодання до…

І затнувся. Смикнув головою, ніби витрушуючи воду з вух.

— …До мінус двох-трьох градусів морозу вдень і п’яти-семи вночі…

Андріївна не могла збагнути, що шумить у її голові — власне той «тиск», проти якого допомагають білі з рівчачком таблетки, чи це вітер гойдає на даху телевізійну антену…

На щастя, прогноз погоди вже закінчився. Починалася реклама.

ТОЧКА ВІДЛІКУ

Розділ перший

Ось уже кілька днів Кім був п’яний, не торкаючись до спиртного; розгубленість була така ж незвична для нього, як для форелі — спрага. Потрясіння навпіл з ейфорією призвели нарешті до лиха: підмерзла траса не забажала носити на собі неуважного й безтурботного їздця. О четвертій ранку навколо було темно й порожньо, обабіч траси чорнів ліс, машина, опинившись на узбіччі в позі перекинутого жука, марно крутила колісьми, а Кім Андрійович висів на паску безпеки, намагаючись відчинити дверцята й вилізти з пастки.

Дверцята заклинило. Мимо промчали фари й зникли за близьким обрієм: водій або не помітив катастрофи, або вирішив не забивати собі голову дрібницями.

Сьогодні вранці Кім наповнив бензобак до краю. Дивно, що він досі не вибухнув, думав Кім, точніше, не думав, а відчував, намагаючись звільнитися від паска. Намагаючись вибити скло. Намагаючись хоч щось — у ці останні секунди — для себе зробити.

Дверцята відчинилися без його участі — хтось зумів одімкнути їх ззовні. Чиясь рука впіймала Кіма за руку; крізь холодний піт і залізний присмак у роті він устиг запам’ятати й усвідомити цей дотик.

Допомога! Звідки?!

За мить він був назовні, і вони з рятівником устигли одбігти, перш ніж бензобак нарешті вибухнув і на трасі одразу стало світло.

* * *

Усе почалося два тижні тому з того, що Кім поставив хибний діагноз.

Результати аналізів, обстежень, рентгенівські знімки не залишали надії нестарому ще вчителеві хімії та біології; Кім зрозумів це одразу, розмова з дружиною вчителя була схожа на десятки подібних розмов, що випадають на долю лікаря спеціалізованої клініки. Намагатися щось зробити було вже пізно — Кім довго пояснював нещасній жінці, чому операція нічого не дасть і тільки принесе хворому нові муки; вона, зрозуміло, не погодилася. Стан її чоловіка що не день погіршувався, він майже не опритомнював, проте Кім призначив — скоріше для очистки совісті — підтримуючу терапію і нове обстеження…

Через кілька днів хворому стало краще. Аналізи змінилися ніби від чарів. Кім призначив новий рентген і довго розглядав темну плівку. Упевнений у помилці, зажадав повторного знімка; через день учитель уже поривався встати з ліжка, а дружина не відходила від нього ні на крок і дивилася повз Кіма незрячими, повними зневаги очима.

Кім помилився в діагнозі — це було ясно й без завідувача лікарні, проте завідувач з’явився на обурену вимогу пацієнтової дружини. Кіма було присоромлено, можна сказати, його тицьнуто носом у калюжу, як шкодливе кошеня; усе це було б сумно, якби не те, що у вчителя, який ще недавно був при смерті, округлилися щоки й на них навіть повернувся рум’янець. Вражений і спантеличений, Кім устигав усе-таки радіти, що палату покидає не труп, а здорова людина, у якої попереду довгі роки повноцінного життя…

Кімів авторитет в очах колег добряче похитнувся. Правда, через кілька днів безнадійна хвора з сусіднього відділення раптом відчула себе краще, й обстеження показало позитивну динаміку немислимої швидкості.

Авторитет колеги, що ставив діагноз цій хворій, похитнувся вже не так сильно. Особливо у світлі того, що всі важкі хворі — а в клініці легких не тримали — раптом ожили, і їхні сумні діагнози почали лускати один за одним.

Післяопераційні відновлювалися без єдиного ускладнення. Тих, кого до операції готували, можна було вже не пускати під ніж — кількох людей прооперували просто за інерцією, щоб не зупинився «конвеєр». Усі вижили, усі почувалися задовільно, навколо клініки росло коло збуджених родичів — від них, згуртованих лихом, неможливо було приховати дивну щасливу новину. Родичів не допускали в бокси, однак звістки про кожного, хто почав одужувати, передавалися з уст в уста, і незабаром в окрузі почали балакати про чудодійного знахаря, про тарілку, що пролітала неподалік, про те, що лікарня потрапила під благословення якогось святого проповідника…

Завідувач розумів ситуацію не більше за інших, проте йому було ясно, що бездіяльність може закінчитися вибухом. В один з днів (навіть найважчі хворі вже вставали, їхні аналізи поліпшувалися з кожним днем, дім боротьби й розпачу перетворився на дім твердої надії) клініку окупували кореспонденти, всього їх було душ сорок. З камерами й диктофонами, фотоапаратами, блокнотами вони заповнили центральний хол, де завідувач дав прес-конференцію; він був дуже стриманий у висловлюваннях, десять разів повторив, що чудес не буває, що в клініці йде випробування нової методики і що перші позитивні результати — ще не привід для ейфорії; кореспонденти розбіглися по апаратних і редакціях, і вже наступного ранку вся країна знала, що в лікарні міста N творять чудеса за спеціальною методикою…

Випровадивши кореспондентів, зібралися в ординаторській. Говорили мало. Ніхто нічого не розумів. Дехто невиразно дорікав завідувачу. Більшість відмовчувалася. Як дивно, думав Кім. Ми всі стали свідками справжнього доброго чуда, люди, приречені на болісну смерть, тепер здорові й житимуть, але ми не знаходимо собі місця, бо не розуміємо як. Непорушні закони порушилися, ми не знаємо, чого чекати далі…

Далі стався наплив пацієнтів. Ліжка доводилося ставити в коридорі; всі, хто втратив надію, кого виписали з інших клінік на певну смерть, зібралися тепер тут, Кім ходив блідий і розгублений, медсестри збивалися з ніг, апаратура для складних обстежень працювала цілодобово, під напливом пацієнтів занепала обов’язкова стерильність і навіть звичайна лікарняна чистота, і на всіх знімках, аналізах та діаграмах було одне й те саме: бурхлива позитивна динаміка. Наче сотні лікарів по всій країні дружно помилилися в діагнозах.

Кімові не варто було сідати за кермо.

Кімові не варто було залишати так надовго молоду, на сьомому місяці вагітності, дружину.

О пів на четверту ранку він закінчив опис чергового знімка, зняв халат, зробив вибір між дружиною та здоровим глуздом — і поспішив додому, хоч підмерзла траса…

* * *

— Нічого страшного, — примирливо сказав його рятівник. — Буває гірше.

У світлі бензинового вогнища Кім уперше на нього подивився. Його рятівник виявився хлопчиком років п’ятнадцяти, тонколицим темноволосим підлітком у занадто легкій, не по сезону, курточці.

Кімові схотілося сісти, і він сів на смугастий бетонний стовпчик. Машина палала, вогнище було видно здалеку; ану ж Ярина довідається, подумав Кім. Треба їй подзвонити й сказати все по порядку… тобто що все в порядку… однак телефон лишився в машині, гроші, документи, все лишилося в машині.

Це тому, що я взяв занадто вліво, цокаючи зубами, подумав Кім. Не треба було переходити на третю смугу. А Ярина, мабуть, спить, бо зараз ніч, точніше, глуха межа між ніччю і ранком…

— Нічого страшного не сталося, Кіме Андрійовичу, — сказав хлопчик.

Його слова долинали крізь шум вогню і стукіт крові у вухах, Кім подумав, що слова зайві, що будь-яке слово, вимовлене зараз біля бензинового вогнища, залишиться порожньою шкуркою, звуком. «Нічого страшного не сталося, Кіме Андрійовичу…»

Чий він син, подумав Кім. Він мене знає, він син когось із знайомих чи, може, пацієнтів?

— У тебе немає мобільного телефону? — хрипко запитав Кім.

Хлопчик сягнув рукою у внутрішню кишеню курточки й витяг плаский апаратик. Це ж треба, подумав Кім. Кнопки світилися спокійним зеленуватим світлом — мов сонце крізь морську воду.

— Вона спить, — сказав хлопчик. — А міліція вже їде. Нікуди не треба дзвонити.

Якийсь час Кім розглядав клавіатуру, намагаючись згадати свій власний домашній номер.

— Хто спить? — запитав він нарешті.

— Ярина Анатоліївна, — хлопчик дивився спокійно й відповідав просто.

— Дякую, — сказав Кім, повертаючи мобільник.

— Нема за що.

— Ні… Дякую, якби не ти…

— Я зрозумів, — хлопчик осміхнувся.

Кім подивився на те, що недавно було його машиною. Навіщось понишпорив у кишенях. Озирнувся; траса, як і раніше, була порожня, тільки десь дуже далеко — на краю світу — голосила міліційна сирена.

— Як ти тут?.. — здивовано спитав Кім.

Хлопчик знизав плечима:

— Та так… от.

— Мотоцикл?.. Велик?.. Ти ж син Євгенії Яківни, так?

— Ні, — хлопчик зітхнув.

— А чий? Пробач, я навіть не спитав, як тебе звуть…

У цю мить з-за близького обрію випірнули дві пари фар і синьо-біла блимавка.

* * *

Ярина спала. У головах горів нічник — Яринина дизайнерська робота; затамувавши дихання, Кім причинив двері, жестом запросив рятівника на кухню.

Упираючись п’ятою в носок, хлопчик стяг з ніг мокрі черевики.

— Чай питимеш? — пошепки запитав Кім. — Каву? Може… коньяк?

— Чай, — сказав хлопчик, подумавши. — Можна помити руки?

Через п’ятнадцять хвилин вони сиділи, розділені клейончастим червоним столом, і на чистих клітинках стояли, мов шахові фігури, дві чашки без блюдець і два блюдця з нерівно нарізаним сиром.

Кім дивився на чашки, бачив ніжну пару, що здіймалася над палевою чайною поверхнею, і ні про що не думав. Точніше, думав ні про що.

— Це важливо? — запитав його гість.

— Що? — Кім підвів голову.

— Те, що сталося, важливо? — спитав хлопчик.

— Так, — подумавши, сказав Кім. — Якби не ти, я згорів би живцем.

— Ви проживете до глибокої старості, — сказав хлопчик.

— Так, — знову погодився Кім. — Є така прикмета.

— І ваші пацієнти житимуть до глибокої старості, — хлопчик зазирнув у свою чашку.

Кім подумав, що за кілька попередніх тижнів він міг би й звикнути до відчуття нереальності того, що відбувається. Точніше, до нової реальності, де приречені виживають, зате здорових, упевнених у собі людей чекає бензинове вогнище на рівному місці…

Утім, вогнище його так і не дочекалось, і цього досить, щоб зітхнути з полегшенням.

Хлопчик пив чай — наче нічого й не сталося. За його спиною впевнено й різко цокав годинник у вигляді місячного диска. Годинник — це теж була Яринина робота; торік вона купила в господарському магазині найпростіший механізм з пластмасовою тарілкою-циферблатом, тарілку зняла, а новий циферблат виліпила сама, звіряючись зі збільшеними фотографіями Місяця. Синюваті тіні жовтогарячих кратерів були даниною Ярининій фантазії; на місці цифри «дев’ять» чорнів силует кажана.

— У мене до вас розмова, Кіме Андрійовичу, — сказав хлопчик.

Місце в лікарні для когось із родичів? Гроші? Сімейні проблеми?

— Я слухаю, — сказав Кім.

— Ви пам’ятаєте двадцять дев’яте лютого?

Кім чекав чого завгодно. Точніше, не знав, чого й чекати.

Двадцять дев’яте лютого…

— Пам’ятаю, — сказав Кім.

(…Хвора подивилась на нього здивовано. «Здається, я чую голоси, — пробурмотіла вона. — Як ви думаєте, Кіме Андрійовичу, це на краще?»

«Голоси?» — перепитав своєю чергою здивований Кім, і негайно в його голові, в ділянці потилиці, почулося чітке: «Кіме! Не бійся! Я говорю з тобою!..»)

Кім здригнувся, згадуючи ту нехорошу середу. Він одразу подумав про наркотик, підсипаний у вентиляційну шахту; в усіх, хто зібрався в ординаторській, була подібна версія, всі були майже спокійні, всі добре трималися й навіть жартували — поки не прибігла сестра, яка дивилася в холі телевізор…

— Авжеж, пам’ятаю, — повільно повторив Кім.

— Минуло два роки, — сказав хлопчик. — Що ж це було?

— Випробування психотропної речовини, — Кім з цікавістю розглядав гостя. — Або космічний катаклізм, що викликає масове помутніння розуму…

— Ви в це вірите? — хлопчик тонко, по-дорослому, всміхнувся.

— Ні, — Кім не знав, як з ним говорити. Не міг знайти правильного тону.

— А в те, що діагноз Прохоренка Віктора Антоновича від чотирнадцятого лютого був хибний?

У гостевих словах була якась ненормальна точність; до історій хвороби, що зберігалися в сейфі, ніякі хлопчики допущені не були. Прохоренків син?

— Кіме Андрійовичу, ви справді помилилися з діагнозом? — знову спитав хлопчик, дивлячись Кімові у вічі.

— Ні, — сказав Кім.

На кухні стало тихо. За вікном шкреблися, воркотіли, тупцяли по бляшаному «козирку» нахабні дворові голуби.

Усі все знають, подумав Кім. Тільки вірять по-різному: хто в нову методику, хто у святе благословення, хто в літаючу тарілку…

— Вони просто передумали вмирати, — зізнався він, зітхаючи. — Я не готовий тобі пояснити, чого так сталося.

— Я й не прошу пояснювати, — хлопчик знов усміхнувся. — Навпаки… я хотів би сам. Якщо дозволите.

— Пояснити? — Кім не хотів, щоб у його голосі прорвалося глузування. Але воно все-таки прорвалося.

Хлопчик не образився:

— У вас же ж нема пояснень? Чом би не вислухати мою версію того, що сталось у вашій лікарні? І заодно того, що сталося двадцять дев’ятого лютого. І того, до речі, що сьогодні сталося з вами…

Стрес, подумав Кім. Можливо, пригода з палаючою машиною ушкодила його дужче, ніж здається…

Згодувати йому легенький транквілізатор?

— До речі… — сказав він легко й буденно, як звичайно говорив з пацієнтами. — А як ти опинився… на трасі? Ти що, ночував там, ждучи, поки я беркицнусь?

— Ні, — сказав хлопчик. — Не знаю, як вам сказати… як це краще подати. Краще, ніж двадцять дев’ятого лютого.

— Що?!

— Ви незабаром утратите роботу. Просто нікого буде лікувати.

Кім роззявив рота, щоб м’яко пожартувати у відповідь, але так і не придумав жарту.

— Що, всі будуть здорові?

Хлопчик кивнув:

— Так. Як ваші теперішні пацієнти. Як Прохоренко Віктор Антонович.

— Він твій родич? Може, батько? Дядько?

— Ні, не родич. Мені здається, родичів у звичайному розумінні в мене взагалі немає…

Кім раптом усвідомив, що гість сидить, не розтискаючи губ, а голос його звучить у Кімовій голові. На секунду повернувся жах двадцять дев’ятого лютого — коли зупинялися поїзди, й літаки безсило опускалися казна-куди, коли телефонні лінії не витримували лавиноподібного навантаження, коли алкоголіки назавжди кидали пити, хтось волав з жаху, хтось намагався накласти на себе руки, а хтось щиро дивувався, через що ґвалт: подумаєш, голос у голові…

Цокав годинник. Затишно булькали голуби.

— Як ти це робиш? — запитав нарешті Кім.

Хлопчик зітхнув: «Та отак…»

— Та отак, — повторив він уголос. — Я подумав, що саме сьогодні вам буде легше в це вжитись… у нову реальність. Стрес розмиває межі ймовірного…

— І… що?

Хлопчик дивився Кімові в очі:

— Припустімо, якась істота… Ні, не так. Припустімо, що інформація, переборовши якийсь поріг, набуває здатності… Ні. Припустімо, що є такий комплекс властивостей — всезнання, всюдисущість і всемогутність…

— Так, — вирвалося в Кіма.

— Так, — хлопчик кивнув. — Не всевідання… Але знання, що наближається до всеохопності. Не всемогутність… Але дедалі зростаюча здатність перебувати одразу в багатьох місцях. Не всемогутність, але…

Годинник у нього за спиною востаннє цокнув і зупинився.

Кім устав, додав води в охололий чайник, поставив його на вогонь і сів знову.

— Це… треба перетравити, правда? — тихо запитав хлопчик.

Кім мовчав.

— Два роки тому, — повільно сказав гість, — я вирішив, що, з’явившись усім одночасно, весело так, по-дружньому… що людство буде у захваті.

Кім мовчав.

— Зараз я піду, — сказав хлопчик. — У вас буде час, щоб… усвідомити. Коли — якщо — захочете ще раз зі мною поговорити…

— Я тебе проведу, — різко сказав Кім.

— Не треба, — хлопчик похитав головою. — Я й сам… доберусь. А погано буде, якщо Ярина Анатоліївна прокинеться й не застане вас…

— Агов… Як тебе звуть?

Хлопчик обернувся од вхідних дверей:

— У мене немає імені. Тільки самоназва. Пандем.

Розділ другий

Майже чотири роки тому Кім зустрів свою майбутню дружину перед входом у художній інститут. Ярина стояла, притулившись спиною до чавунної огорожі, а поруч стояв її однокурсник Геник Зеленський; його ім’я Кім почув значно пізніше — тоді ж він побачив просто хлопця, що горлав на дівчину.

На той момент Ярина була Геникова дівчина. Точніше, добувала в цій ролі останні секунди. Геник був талановитий, він був найталановитіший на їхньому курсі, Ярина кохала його страшенно. їй було дев’ятнадцять років.

Геник був талановитий і запальний. Потім, заспокоюючись, він щоразу навколішки благав у Ярини прощення. І вона щоразу прощала, бо кохала його страшенно, і так далі.

Він був ревнивий. Вона була кокетлива. Цього разу він вирішив, що вона занадто часто всміхається Зубакові. Хто був той Зубак, Кім тепер уже не пам’ятав.

Отже, Геник горлав на Ярину, що притискалася спиною до чавунної огорожі, і її розгубленість давала Геникові поживу для найпохмуріших здогадів. Глибоко в душі він вважав, що дівчина, якщо вона не завинила, не буде отак, зі слізьми на очах, слухати образи — вона неодмінно дасть кривдникові по пиці, і якби Ярина вмазала Генику долонькою з нафарбованими нігтиками, якби залишила п’ять червоних смуг на блідій од гніву щоці — тоді, цілком імовірно, доля її склалася б інакше, і Кімова доля склалася б інакше, і їхні діти ніколи б не з’явилися на світ.

Ярина, захоплена зненацька, дивилася на Геника широко розплющеними вологими очима, і він, називаючи вголос її поведінку брутальними точними словами, бачив у чорних зіницях себе і навіть міркував, чи не спробувати отакий-от ракурс, чи не накидати зараз ескіз, або щось у цьому дусі (Кім не дуже й уявляв, якими словами міркують художники про роботу, однак Геникову природу — у кожний момент свого життя той був насамперед графік — угадав правильно).

Кім у цей час повертався з нічної зміни, був сірий на лиці, проте цілком оптимістичний у душі. Побачив спершу дівчину, що притислася спиною до чавунної огорожі, а потім гнівно-крикливого — і водночас захопленого милуванням собою в шляхетній люті — Геника Зеленського. І вирішив, що юнак поводиться непристойно.

Збоку це мало такий вигляд: хтось непримітний, зі страшним змарнілим лицем і запалими щоками підійшов до Зеленського ззаду й узяв його за плече. А коли Геник роздратовано обернувся — згріб його за франтівську краватку барв павичевого пера, притяг прямо до вузьких запалених очей і сказав щось таке, що чули тільки вони двоє. І Геник, побачивши своє відображення цього разу в невеликих очах незнайомця, раптом знітився, опустив плечі, якось непевно — з третьої спроби — вирвався й подався геть, миттю забувши про заняття, про юрбу студентів навколо і, зрозуміло, про Ярину, яка й далі притискалася спиною до чавунної огорожі…

Студентів мов вітром здуло. Усі побігли на пари; Ярина стояла, притискаючи до грудей велику картонну папку, і Кім мовчки прокляв себе: навіщо він знову втрутився в чуже життя?! Хто його просив, захисника задрипаного? Ці двоє, може, завтра б і помирилися, це ж богема, вони ж гіперемоційні, може, вони так живуть, може, це таке кохання…

Він вибачився й пішов собі. На розі не витримав — озирнувся; Ярина стояла на тому самому місці, загородившись од світу папкою, ніби картонним щитом, і Кім, потоптавшись, чомусь повернувся.

Потім Геник Зеленський став світовою знаменитістю. Але Кіма — навіть через багато років — не міг бачити. Відводив очі.

* * *

…Він сидів у кріслі перед ліжком і дивився, як Ярина просинається. Як зітхає, перевертаючись зі спини на бік, і мідно-каштанове волосся на подушці укладається по-новому. Незабаром вона прокинеться; зрештою, час іще є.

Невеличка, Кімові по плече, вона іноді дражнила його: «Дядьку, дістаньте горобчика».

Вона була то близька, легка, всміхнена, то, навпаки, замкнута, відсторонена, далека. Кім ніяк не міг відшукати той таємничий перемикач, що переводив її з однієї іпостасі в іншу; втім, він давно вже навчився любити «похмуре» Яринине лице не менше, ніж «сонячне».

Перша її вагітність закінчилася трагічно.

Тепер вона була така бліда, що ластовиння майже зникло. Кім знав, що турбуватися начебто нічого. Фахівець, якому Кім довіряв як собі, два дні тому сказав, відповідаючи за кожне слово, ніби під присягою: турбуватися начебто нічого…

Начебто.

Ярина помітила — ні, відчула його присутність. Усміхнулася, не розплющуючи очей:

— Доброго раночку…

Сіла, як і раніше, невидюща. Протерла очі кулачком; у неї були довгасті, як вербове листя, кавового кольору очі.

— Привіт…

Обняла. Майже відразу обмерла, відсунулась:

— Що?..

Світла в кімнаті було ледь-ледь — вузька жовта смужка під дверима та світанок за шторами. Може, вона відчула запах паленого, який він змивав з себе хвилин двадцять — шампунем, милом, пемзою?

— Нічого, — сказав він обережно. — Машину розбив.

— Машину… — вона провела рукою по обличчю, потім торкнулася свіжого садна в нього на щоці. — Ти?..

— Тільки подряпини…

Вона подивилася на стелю — чи то коротко дякуючи, чи то запитуючи про щось.

— Не переживай, — Кім обережно її пригорнув. — Машина — дурниці, залізо…

— О Господи, — сказала вона ледь чутно.

Розділ третій

Березень був дуже теплий.

Кімового шефа висунули на Державну премію. З інших клінік подібного профілю надходили невиразні, проте незмінно оптимістичні новини. Раптова позитивна динаміка більше нікого не дивувала; власне, лікарі тепер потрібні були тільки для того, щоб розшифровувати графіки та описувати знімки. «Ми спостерігачі біля конвеєра», — говорив Кімів колега із сусіднього відділення, однак у словах його не було гіркоти. Йому — колезі — і раніше випадало бути безсилим глядачем, тільки тоді конвеєр тяг пацієнта у страждання й смерть, а тепер — у здоров’я й життя; колега, як і раніше, не розумів природи чуда, проте сподівався, як і багато хто, що великої шкоди від нього не буде.

Кім Андрійович не здивувався, коли серед його знайомих, близьких і далеких, не знайшлося таких, хто знав би підлітка років п’ятнадцяти, схильного до фантазій і нічних самотніх прогулянок, який придумав собі самоназву Пандем.

Тим часом Яринині аналізи були спокійні, мов статуя сплячого ангела. Жодного натяку на патологію; Ярина, проте, скочувалась у депресію, і з кожним днем дедалі швидше. Якщо до події на слизькій трасі Кімова дружина просто нервувалася перед пологами, то незабаром після аварії стала потрібна консультація фахівця. Прогулянки, трави, обтирання, усунення стресів (наскільки це можливо) — усі приписи турботливої тіточки з молоточком було виконано в повному обсязі, однак Ярина й далі лишалася похмурою, нервозною й замкнутою.

Вона чесно боролася з собою. Намагалася працювати. Годинами крокувала по паркових доріжках. Ховала від Кіма сльози.

— Це біологія, — казала вона. — Усього-на-всього хімічні процеси в моєму мозку… Передпологовий психоз. Нічого особливого. Тут душно, відчини кватирку…

Кім узяв відпустку. За нинішньої ситуації в клініці це було неважко.

— Говори, — просив він щоразу, коли Ярина знову провалювалась у свої страхи.

Їй було ніяково. Він її майже примушував.

— Я винна в тому, що Вітя…

Вітею вона називала їхнього першого сина — того, що народився мертвий.

— Дурниці.

— Коли я його носила… Я тобі не казала… Але в мене було напрочуд чітке відчуття, що світ збожеволів. Що нас оточують чудовиська, що майбутнє складається з самих тільки катастроф. Не кажи мені, що це психоз, я сама прекрасно знаю. Я думала: от дам я життя новій людині, безпорадній… Аж тут війна. Або чума. Або ще якась напасть. Куди я його випускаю, навіщо? Мені було дуже важко виплутатися з цих думок. Я намагалася. Борсалася, слухала музику, уявляла собі квітучий сад і як ми з Вітею по цьому саду гуляємо. Та він усе одно завмер… Я питаю себе: може, він почув? Не кажи мені, що це марення, я сама тисячу разів казала… собі. Я чесно намагаюся бути сильною. Але після того випадку з аварією… Брешу, ще раніше… У мене з’явилося відчуття, що все повторюється. Що я знову боюся. Подивись навколо… Подивись телевізор… Подивись на людей на вулиці — у них же обличчя сірі! А він — він чує мої думки. Кіме, я це тобі не для того розказую… Ти не думай, я боротимусь. Я думаю про нашого хлопчика, уявляю, який він буде здоровий, щасливий і як я горло перегризу кожному, хто хоч на крихточку його скривдить… Кіме?

Він її обійняв і довго розповідав про свою клініку. Про пацієнтів, які вижили. Про те, що все зміниться. Що кляту машину ніби принесли в жертву — вона згоріла, відводячи всі біди від Ярини, від дитини, а можливо, і від цілого міста. Що в небі над ними ніби є рука, яка захищає од лиха, наче парасолька, велика й надійна, що треба просто жити, радіти кожному дневі, і що пора вже купувати візочок…

Очевидно, він умів її переконувати. Вона розслаблялася в його руках, засинала спокійно — без таблеток. Він лежав поруч і надіявся, що її просвітління — надовго. Хоч би на кілька днів.

Іноді так і бувало.

* * *

Якось уранці Ярина почувалася так спокійно й упевнено, що, взявшись за роботу, одним духом закінчила нескладну композицію, яка маринувалася на робочому столі вже місяців зо два. Закінчивши твір, Ярина відчула приплив натхнення; вона ретельно прибрала в квартирі, відполірувала ганчірочкою всі до єдиної дрібнички на комоді й нарешті затіяла переворот у великій шафі для одягу.

— Погуляй, — сказала вона, розглядаючи Кімове лице в блідому дзеркалі, закріпленому зсередини скрипучих дверцят. — Серйозно, Кімчику. Тобі дуже треба. Добре?

Був понеділок. За вікном сіялася мжичка.

Усвідомлюючи слушність Ярининих слів, Кім покірно взув кросівки, витяг з комори зашкарублого футбольного м’яча, який пам’ятав запах осінньої трави, і подався на майданчик за гаражами, туди, де з-під вологого бурого килима вибивалися перші зелені стьожечки.

На мокрих кущах сиділи, зливаючись із сірими гілками, горобці. Непристойний напис на гаражних дверях хтось замазюкав рожевою фарбою; Кім поклав м’яча на торішню траву в центрі галявини. Скинув куртку й почав бігати — по колу, по колу, наче цирковий кінь, спершу повільно, а потім прискорюючи й прискорюючи темп.

Дрібний дощик змінився на сніг. Можливо, останній цієї весни. Сніг валив дедалі густіший; Кім біг, слухаючи свої кроки.

Буро-зелена галявина білішала. Маленька снігова шапка лежала на маківці старого м’яча. Кім зупинився під іржавою поперечиною, що вросла в розсохи двох беріз, підстрибнув, схопився, підтягся, торкнувшись підборіддям мокрого металу.

…Але ж дружина того пацієнта, Прохоренка, досі думає, що Кім — бездарний коновал, який цінує життя хворого не дорожче за торішній рецепт!

Кім піднімав себе до неба й знову кидав униз. Торкатися підборіддям поперечини ставало раз за разом важче, та він звично перемагав себе, підтягувався ще й ще; отак, думав він, видихаючи повітря крізь зціплені зуби. Усе буде добре, інакше й бути не може. Усе буде добре…

У тому, що машина перекинулась на слизькій трасі, нема нічого надприродного, думав він. Правда, в одному комплекті з аварією ми маємо «чудо Верхнехацького», як його охрестили за прізвищем мого беручкого шефа. І маємо двадцять дев’яте лютого… Чи можуть ці дві — нехай три — події бути пов’язані між собою? Ну, хіба що своїм занепадництвом… тобто загадковістю. Ні перша, ні друга не мають переконливого пояснення. А хлопчик… Хлопчик. Інформацію перетравлено, або напівперетравлено, ніякого висновку зробити не вдалося, отже, потрібна нова інформація…

Він розтис затерплі пальці й приземлився на голий п’ятачок землі під поперечиною, чорну лисину, протоптану ще торік самодіяльними фізкультурниками. Струсив напругу, як собака струшує воду, й обернувся.

— Добрий день, — сказав хлопчик. Він стояв посеред галявини, за маленький крок від засніженого м’яча.

— Добрий день, — після коротенької паузи відгукнувся Кім.

Хлопчик підштовхнув м’яча носком черевика. Залишаючи по собі доріжку, м’яч покотився до Кіма й завмер на півдорозі.

* * *

— Питання, де я взявся, сьогодні не ставимо…

М’яч був слизький, трава — мокра. Замолоду Кім серйозно займався футболом, але Пандем, як видно, теж тренувався. Кім не міг сказати, що біганина з м’ячем йому байдужа.

— Чому?

Пандем фінтив.

Погнавшись за м’ячем, вони зіштовхнулися плечима, Кім послизнувся, але встояв. Пандем гепнувся на засніжену траву; кілька секунд вони дивились один на одного — Кім згори вниз, Пандем знизу вгору. Потім Кім простяг руку; у Пандема були сильні, забруднені землею пальці.

— Чому? — знову запитав Кім, допомагаючи йому встати.

— Не зумію пояснити точно, — тихо сказав Пандем. — Брехати, спрощувати, пересмикувати — не хочу. Тобто я можу, звісно, сказати, що самозародився, приміром, в інформаційних мережах… щось таке…

— Ти мене гіпнотизуєш? Морочиш? Не розумію навіщо.

— Ти ж лікар, — серйозно сказав Пандем. — Не ховайся за кокетливі ширмочки з назвою «я збожеволів».

Він говорить не як підліток, подумав Кім.

Пандем підчепив ногою важкого мокрого м’яча. Ударив сильно, без попередження — зіграв «у стінку»; м’яч відскочив од Кімових ніг по невисокій дузі, і Пандем красиво, з льоту, забив його в цегляну стіну гаража. М’яч залишив пляму на жовтій цеглі й повернувся до Пандема під брудний черевик.

— То ти всевідаючий? — Кім спробував одібрати м’яча, однак Пандем легко відступив:

— Ні. Але я багатовідаючий. І моє знання зростає щосекунди.

— І коли ж ти досягнеш усевідання?

— Ніколи. Завжди залишиться дрібка, що відокремлює мене від абсолютного знання. Вона скорочуватиметься й скорочуватиметься, проте ніколи не зникне.

— Як ти знаєш?

Ведучи м’яча від Кіма, Пандем знов ударив по стіні, але промазав. М’яч покотився в щілину між гаражами.

— Як ти знаєш? — повторив Кім.

Пандем винувато знизав плечима.

— Ти знав, що машина накриється на двадцятому кілометрі? — тихо спитав Кім.

— Так. Але якби твої пацієнти не одужували, а хворіли й умирали, як годиться, — ти був би уважніший за кермом і не ганяв би по слизькій трасі. Я теж винен… Хоч усе одно тебе витяг би.

Кім витер лоба тильною стороною долоні. У горлі дерло — чи від вогкості, чи від нервового сміху.

— Скажи… А машина перекинулася не з твоєї волі? Може, без твоєї волі й волосина не впаде?

— Ні, — сказав Пандем майже злякано. — Машина перекинулась сама по собі.

— Що значить «сама по собі»?

— Відповідно до фізичних законів…

— Вибач, — Кім обхопив руками плечі. — Я сприймаю тебе за когось іншого… То ти не всемогутній?

— Ні. Але мої можливості зростають…

— …щосекунди.

— Так. Ваша клініка вже не унікальна, Кіме. Так звана «методика Верхнехацького» працює по всьому місту, в десятках міст, лікарі божеволіють… Знаєш, я захотів говорити з тобою ще й тому, що ти здатний співвідносити цінність своєї кар’єри — і людського життя.

— Не зрозумів, — сказав Кім.

— Неважливо, — хлопчик махнув рукою. — Потім зрозумієш.

Кім довго дивився на нього. Пандем відповідав ясним, безтурботним, дещо іронічним поглядом.

— Я тобі не вірю, — сказав Кім.

«Шкода», — сказав хлопчик, не розтуляючи губ. Кіма пересмикнуло.

— Вибач, — пробурмотів Пандем. — Це етап. Це не одразу. Я, звісно, розумію.

* * *

— Еге, — сказав гробар, дивлячись на купюру в Кімових руках. — Звичайно в день з десяток, а зараз — хрін тобі! На тому тижні дід років ста, на позатому — баба… А так… Не мруть. Трунарі лапу смокчуть. Прогоряють. Оркестр простоює. Бляха. У мене куриво закінчилося… Хоч роботу кидай. Хоч сам іди й кого-небудь придави, — він засміявся, запрошуючи й Кіма порадіти з жарту, але той мовчки простяг гроші й пішов.

Пандем чекав його на вузькій лавці під бляшаним прапорцем автобусної зупинки. Сидів, сховавши долоні в рукава; не кажучи ні слова, Кім підійшов і сів поруч.

— Поки що немає можливості влаштувати повне безсмертя, — сказав Пандем, ніби вибачаючись. — Потім. Як вийдемо на зірки.

— Ми вийдемо на зірки?

— Авжеж. Ми заселимо весь космос. Ще при твоєму житті, Кіме Андрійовичу. Твої діти, можливо, стануть першими безсмертними.

— Ти — божевільна комп’ютерна програма? — невпевнено запитав Кім.

Пандем розсміявся — веселий школяр, приємний дев’ятикласник з порядної родини:

— Я — парова машина нового покоління. Штучний хлопчик на діодах і транзисторах. Матеріалізована ноосфера. Ошаліла програма, розумний вірус, та хоч як мене називай, я з усім погоджуся й не ображуся… Слухай, Кіме. Тобі лишилося пройти дуже небагато. Ти повіриш мені і… і заспокоїшся.

— Нащо тобі треба, щоб я повірив?

— Бо я хочу порадитися.

— Зі мною?!

— Не тільки… За минулі кілька днів я приголомшив своєю присутністю два-три мільйони душ по цілому світі. Різних людей, та переважно скептиків. Усі вони тепер проходять свій шлях, дехто вже пройшов… Вони — острівці, насіння, навколо них наросте знання про мене, як наростає нова шкіра навколо підсаджених на рану клаптиків. Двадцять дев’яте лютого не повториться. Тепер я став розумніший…

— Скільки тобі років? — запитав Кім, здригаючись од раптового здогаду.

— Я дорослішаю, — тихо відгукнувся Пандем.

— Скажи, — Кім облизнув губи, — ти міг би… просто скасувати вибух? Або щоб машина взагалі не перекидалася? Міг би?

— Міг би, — Пандем спохмурнів. — Але ти вже мені пробач… У тебе занадто здорова психіка, занадто впевнені погляди на те, що буває й чого не буває. А після аварії твоя впевненість попливла, картина світу ненадовго розмилась, і в цю картину зміг пролізти я, і ти не встиг пояснити собі, що мене не буває… Розумієш?

Кім довго дивився на нього. Потім простяг руку; за сантиметр од Пандемового плеча рука здригнулася, завмерла. Кімові довелося докласти зусиль, щоб змусити себе торкнутися підлітка.

— Це форма, — м’яко сказав Пандем. — Мені не обов’язково мати людське тіло. Просто так зручніше.

— Тобі?

— Тобі, — Пандем дивився на Кіма, як і раніше, весело й щиро. — Людина розмовляє з людиною. Це природно.

* * *

Клініка була порожня. Перед телевізором нудьгували медсестри; прибиральниця ліниво водила ганчіркою по підвіконню. Двері в палати були розчинені навстіж — в усі, крім двох-трьох останніх, де й досі ще перебували хворі: або занадто недовірливі, або схильні зловживати увагою доглядальниць та родичів.

Дорогоцінна апаратура мовчала. Лабораторія не діяла. Більша частина персоналу подалась у відпустки, менша сиділа по кабінетах, безцільно перекладаючи папірці.

Один тільки завідувач був при ділі. Він дописував монографію, і дику — ненормальну — швидкість створення такої фундаментальної праці пояснив не кокетуючи:

— Перегони, хлопчику. Хто перший опублікує дослідження — той одержить усе.

Кім дивився на стосик роздруківок з діаграмами та графіками. Хто-хто, а шеф залишався при своєму розумі. Шеф був справжній, звичайний, звичний, як вода, що шукає дорогу вниз. Шеф перетравлював чудо, немов великий ходячий шлунок, засвоював, перетворюючи на джерело благ; шеф був непрямим доказом реальності Пандема. Одним з доказів.

…У тісній кімнатці, відведеній під архів, пахло дивно й тяжко — наче все повітря клініки, колишнє повітря, просочене болем і неміччю, зібралося тепер тут, спресувалося навколо старих шаф, зайнявши останню лінію оборони. Папка під назвою «Прохоренко» вже встигла вкритися шаром пилу.

Кім сів за канцелярський стіл, над яким нависала хірургічно-яскрава лампочка в білому, наче ковпак медсестри, абажурі. Різке світло впало на списані аркуші, описи досліджень та результати аналізів; Кім витяг з-під паперів рентгенівські знімки.

Оце перший, зроблений півроку тому в районній поліклініці.

Оце другий — через півмісяця в міській лікарні. Це третій, зроблений при обстеженні в їхній клініці; пухлина розростається зі страшною швидкістю, не лишаючи надій.

Оце два останні — другий було зроблено тому, що Кім не повірив першому.

Кім потягся, щоб відчинити кватирку. Сперте повітря архіву тиснуло на нього, як лікарняна подушка.

* * *

«Систематизоване марення — струнка логічна система, що пояснює причини й механізми виникнення того чи того явища. Відпрацьована в дрібних деталях, тому зовні правдоподібна. Як і будь-яке марення, не піддається корекції, однак завдяки своїй суворій логічності має властивість інфікувати навколишніх. Систематизоване марення найчастіше має застарілий характер і складається багато років. На відміну від хаотичного або ситуативного марення, внутрішньо несуперечливе».

* * *

Вранці (п’ята нуль три на дисплеї електронного будильника) Кім обережно виліз з-під ковдри й намацав ногами капці.

Ярина спала. За минулі кілька днів її депресія й страхи, слава Богу, майже стихли.

Кім пробрався на кухню й притулився лобом до темної шибки. Унизу, у дворі, світили жовті ліхтарі. їхній відблиск лежав на білому боці холодильника, на циферблаті місячного годинника, тепло підсвічував звичні обриси й деталі дому, як уявляв собі його Кім і яким він потрібен кожній людині.

Приснилося, подумав Кім. Сон. Усе приснилося. Геть. От і ранок…

Він відкрив холодильник, вийняв пакет з яблучним соком. Узяв на полиці склянку; сік був холодний, такий холодний, що аж у зуби заходило.

— Я не сплю, — сказав він уголос.

— Авжеж, — тихо відповів Пандем.

Кім обернувся. Пандем сидів на стільці коло вікна, на тому самому місці, куди Кім посадовив гостя в його перший — після аварії — візит.

Кім обережно поставив склянку на край стола. Подивився, як скочуються по стінках останні краплинки соку, як утворюють на дні маленьке недопите озеро.

— Ти реальний?

— Питання про реальність навколишнього світу, — Пандем усміхнувся, — не розв’язане й досі. Ні в психіатрії, ні у філософії. Влаштуємо диспут?

— Якщо ти реальний — де межа твоїх можливостей?

— Уже далеко, — сказав Пандем. — Деякі тектонічні процеси, темпоральні явища… чи є сенс про це говорити?

— Що ти можеш робити з людьми? — Кім зупинився коло вікна, дивлячись на жовті ліхтарі.

— Кіме, — сказав Пандем. — Я не дослідник, не дресирувальник і не ляльковод. Я нічого не збираюся робити з людьми. Я хочу — разом з людьми — спокою й щастя. Вибуху творчої енергії. Любові. Прориву до зірок. Безсмертя. Того, чого гідна людина.

— Як ти знаєш, чого гідна людина? Що ти взагалі знаєш про людину? Що ти зробиш з тими, хто не хоче спокою й щастя, а хоче крові й м’яса? Рабів? Влади?

— Будемо пробувати, — смиренно відгукнувся Пандем. — Розумієш, Кіме, я можу прямо зараз, не встаючи зі стільця, влаштувати всім-всім, дітям і старим, цивілізованим і диким — повне задоволення від кожної прожитої хвилини. Вони почуватимуться щасливими день у день. Прокидатимуться з усмішкою і з усмішкою засинатимуть…

Кім обернувся від вікна:

— Ти сказав, що ти не ляльковод…

— Ти мені не довіряєш, — Пандем усміхнувся. — Боїшся. Сподіваєшся підступу… Чого так не можна?

— Бо це модифікація. Запрограмована особистість перестає бути людиною.

— Тоді я поверну тобі твоє питання: що ти взагалі знаєш про людину? Чому нещасна бездумна істота, що живе від бійки до злягання, більше людина, ніж інша така сама, але щаслива й не небезпечна для інших?

Кім мовчав. Небо світлішало.

— Що ж, — Пандем зітхнув. — Ти мені пробач… Я ж певного мірою — ти. Я знаю, як тобі неприємна ця ідея — модифікація особистості. Огидна… Але от, скажімо, відібрати в людини її фобію, її настирливу ідею — злочинно?

Кім напружився.

— Я не про Ярину, — швидко сказав його гість.

Знає.

Через двір по діагональній доріжці брів двірник, ритмічно вимахуючи невидимою в ранковій сутіні мітлою.

— Психічні захворювання, — тихо продовжував Пандем. — Патології та межові стани. Можна модифікувати? Не відповідай… Ти запитаєш, де межа між патологією і нормою. Ти запитаєш, як далеко можна зайти, один раз узявшись за уявний скальпель. Якщо коригувати вчинок не переконанням і, звісно, не карою, а втручатися на рівні мотивації… Стривай! Ти запитаєш, з якого дива я взагалі беруся щось коригувати. Я відповім: з того самого, з якого ти берешся лікувати хворого. От я вилікував твоїх пацієнтів успішніше, ніж це виходило в тебе. Що, я не порушив при цьому правил, до яких ти звик? Що, світ, де люди не вбивають і не принижують, занадто гарний для тебе? Що природно, те недоторканно?

Добре було б усе-таки прокинутись, похмуро подумав Кім.

— Не відповідай мені, — тихо сказав Пандем. — Я зараз од тебе відчеплюся, ти просто перетрави ще й це… І не тривожся через Ярину. їй більше не загрожують ніякі депресії.

Він легко встав з табуретки. Кім побачив, що на ногах у нього розтоптані капці, ті самі, що вони завжди пропонують родичам, котрі заходять у гості.

Вийшовши вслід за гостем у коридорчик, Кім про всяк випадок став у дверях кімнати, де спала дружина. Хлопчик, здається, не звернув на це уваги — стоячи на одній нозі й упершись худим задом у дерматин вхідних дверей, він зав’язував шнурки на кросівці. Шнурки були довгі, товсті й не дуже чисті.

— Тільки, — сказав хлопчик, випрямляючись, — тільки, коли остаточно повіриш у моє існування… не шукай способів мене знищити. Змарнуєш час… Це найперший рефлекс — усунути невідоме, підірвати чуже, придушити непізнаване. Тобі самому буде погано від таких думок. Ти лікар, а не вбивця… А крім того, я сказав тобі чесно й цілком щиро: якби я обирав шлях модифікації — всі були б уже щасливі, остаточно й давним-давно. І Ярина, й ти… До побачення.

І він пішов, делікатно притримавши пальцем язичок замка — щоб клацанням не розбудити Ярину.

Кім залишився стояти в коридорчику.

Розділ четвертий

— Привіт, brother, — сказав веселий голос у слухавці. — У мене день народження, я приймаю поздоровлення… Отже?

— Стривай, — сказав Кім, намагаючись розліпити повіки (на годиннику була восьма ранку, заснути вдалося тільки годину тому). — Стривай… Який сьогодні день?

— Робочий, — радісно запевнив голос. — Скажеш, щойно сам збирався мені подзвонити?

— Я спав, — зізнався Кім. І прислухався до шуму води у ванній: Ярина вже встала.

— Чого це? — здивувався голос. — А, ти ж у відпустці, а я думала, ти, як завжди, забув про наш з Леркою день народження…

— Коли це я забував про ваш день народження?!

— Аніж ото кричати, краще чемно мене поздоров. І Лерці подзвони негайно, бо вона на роботу піде.

— З днем народження, Олександре, — сказав Кім, потираючи вільну від слухавки скроню. — Рости велика й гарна.

— О-от, — голос у слухавці був задоволений. — Пробач, brother, я чесно не подумала, що ти ще спиш. Завтра о шостій у нас party, приходьте з Яринкою до мами з татом, будемо пити й бешкетувати. Завтра о шостій, як зрозумів, прийом?

…Кім чудово пам’ятав подив, з яким батько сказав йому, повернувшись з пологового будинку:

— Ти знаєш… Не братик і не сестричка.

— А хто?! — вразився семирічний Кім.

Батько промовисто показав два пальці (як потім виявилося, він, хоч майже ніколи не пив, того дня видудлив чималу пляшку коньяку):

— Дві… дві сестрички. Оце номер!..

* * *

Ярина прокинулась о пів на восьму; щойно вона сіла на ліжку, щойно роззирнулася, протираючи очі, щойно Кім упіймав її перший ранковий погляд — виявилося, що їй краще. Ще якийсь час він боявся помилитись, проте Ярина встала, усміхаючись, вільна від страхів і сповнена енергії: що зробити, що купити, а чи не напекти пиріжків…

— Пандем.

Темний екран телевізора засвітився сам по собі, проявився, як фотографія в кюветі; з екрана дивився той, кого назвали на ім’я, і така ефектна його поява змусила Кіма відчути раптову втому.

На кухні Ярина, наспівуючи, дзенькотіла посудом.

— Зникни, — одними губами попросив Кім.

Екран згас. Замість Пандема Кім побачив своє відображення — перекручене, наче в кривому дзеркалі.

Ярина зайшла, витираючи руки маленьким жовтогарячим рушником:

— Я от подумала… Мені до лікаря на дванадцяту, а потім я могла б зайти в універмаг і купити дівчатам подарунки.

— Я сам, — швидко заперечив Кім. — Ніяких універмагів, краще пройдися пішки від поліклініки. А якщо буде дощ, то взагалі нікуди не ходи.

— Мені снилося, що ти з кимось на кухні говорив, — повагавшись, сказала Ярина.

— Невже? — Кім як умів, удав здивування.

— Кришечку загвинчуй, — Ярина взяла з книжкової полиці незакриту аптечну пляшечку. — Вони ж випаровуються й смердять.

— Ага, — сказав Кім і одвів очі.

* * *

Тільки час, думав він, переходячи од вітрини до вітрини, од відділу до відділу, од стойки до стойки. Я мислю ясно, орієнтуюся впевнено, пам’ятаю себе твердо; існує тільки дві ймовірності, тільки дві, всі інші — похідні від них. Або Пандем існує, або, на жаль, я серйозно хворий. Або я хворий, або… Пандем існує, але він не той, за кого себе видає. Наприклад, мене навмисне доводять до божевілля… дурниця. Мене кудись вербують… ще більша дурниця. Мене знімають прихованою камерою, це нова телепрограма… а це вже точно різновид маячні. Тільки час і витримка, хай йому чорт, у мене немає змоги перевірити, чи не мій це мозок вибудував цю систему галюцинацій. Якщо одразу відкинути гіпнотизерів, інопланетян, просвічування променями крізь стіну — що залишиться? Залишиться двадцять дев’яте лютого, і якщо я марив у той день — отже, цілий світ марив…

В універмазі було людно. Кім бродив, мов у джунглях, раз у раз повертаючись по власних слідах. Натикався на людей, просив вибачення, коли натикалися на нього; все, що годилося на подарунок сестрам, було нездоланне фінансово, а все доступне не годилося для подарунка.

— Вибачте, — сказав він укотре, спіткнувшись об чиюсь ногу.

І підняв очі.

Прохоренко Віктор Антонович, учитель хімії та біології, ще місяць тому смертник, а тепер круглощокий і діловитий, стояв коло прилавка канцтоварів, і поруч з ним стояла маленька дівчинка в червоному пальтечку.

Кім сахнувся.

Очі Прохоренкові змінилися — він упізнав Кіма.

— Здра-астуйте, — сказав, наче проспівав. — Радий ба-ачити…

— Діду, — сказала дівчинка й нетерпляче смикнула Прохоренка за рукав. — Я виберу синенький і отой жовтий.

Кім стояв, не знаючи, що сказати.

…Фахівці, які добре знають свою справу. Для них пацієнти були номінальними людьми, тілами, механізмами, записами в історії хвороби, зборами аналізів та діаграм. Співвідношення смертей і ремісій залежало від удачі і від професіоналізму. «До цього не можна звикнути», — говорив колись молодий ще Кім-початківець, і його колега, хірург-золоті руки, мружив холодні уважні очі: «Можна. Треба».

— Я теж радий вас бачити, — сказав Кім. — Я теж… Вибачте.

І поспішив геть. Легкодухо втік.

«Пандеме…»

«Так, Кіме», — голос усередині голови.

«А, чорт… Хай тобі грець…»

«Поверни ліворуч у скляні двері, там бутик, кабінка для примірювання за жовтою Шторкою, візьми будь-який светр, сховайся в примірювальній, поговоримо…»

Важка тканина закрилася, відрізаючи кабінку від безлюдного відділу дорогого одягу. У високому дзеркалі Кім побачив своє незнайоме лице — бліде, з дуже тонкими білими губами; опустився на шкіряний табурет, поклав на коліна синій, мов небо, светр — на три розміри менший, ніж міг би на себе натягти.

…Чи міг він знати, що за дверима ліворуч — саме цей бутик? Теоретично — так… Знав, та забув…

«Ти нервуєшся. Ти починаєш у мене вірити. Твоє уявлення про світ пливе».

Пандемів голос звучав усередині голови. Кім знову подивився на себе в дзеркало; засміявся — тихо, щоб не бентежити продавщиць. Боже мій, і це чоловік, хірург…

«Це нормальні людські реакції, Кіме. Під шаром твого страху й невіри є радість, природне почуття при думці про те, що хтось повинен був умерти, однак не вмер, а живе».

«Пандеме…»

«Хочеш, допоможу тобі вибрати сестрам подарунки?»

— Ти?! — запитав Кім занадто голосно. Аж продавщиця неподалік примірювальної перестала шарудіти поліетиленом і підозріло затихла.

«Авжеж, я. Чого ти дивуєшся?»

* * *

Кімова сестра Олександра вийшла заміж у шістнадцять років і школу закінчувала екстерном; по п’ятницях (а іноді й по вівторках) заміжня Саша ходила в школу замість сестри Лери — у п’ятницю були здвоєні уроки літератури, яку Сашка обожнювала, а на вівторок завжди випадала здача фізкультурних нормативів. Кім знав, що «літераторка» прекрасно розрізняє близнючок, а от «фізкультурник» — ні.

Сашин чоловік був старший за неї на рік і після школи вступив у військове училище. Характер у нього був жахливий — у перші місяці після Сашиного заміжжя Кім не раз бився з майбутнім офіцером, розривав з ним стосунки назавжди — і знову, зціпивши зуби, мирився. Сашко (а імена в юного подружжя були однакові) ніби поставив собі за мету робити все навпаки і всупереч; його батько, процвітаючий адвокат, мостив синові м’яку дорогу на юридичний — той з насолодою не послухався й пішов у казарму. Кімові батьки переживали за дочок, Сашкові батьки приходили просити за сина пробачення, сама Олександра готова була захищати чоловіка зубами й пазурами (у Кіма назавжди залишився маленький шрам на мізинці — сестра в запалі полеміки вкусила). Так минув нервовий рік; на другому курсі училища Сашко дуже невдало зламав ногу, його комісували, і він тепер злегка кульгав.

Згодом його характер трохи виправився: залишаючись упертим, самовпевненим і жовчним, Сашин чоловік усе ж обтесався й подорослішав. їхні з Кімом стосунки, колись не дуже теплі, тепер стали якщо не родинні, то принаймні товариські.

— О-о! Sister-in-law! О-о! My dear brother! Привіт, красені! Ма-а-мо, вони вже з’явилися! Яриночко, я б сказала, що вигляд у тебе прекрасний, але боюся, що ти вважатимеш це за вульгарний комплімент, тому промовчу, незважаючи на те що ти страшенно красива… Жерти в нас особливо нічого, ви ж не їсти сюди прийшли, а поздоровляти іменинниць і веселитися… Ярино, є безалкогольне шампанське. Сашко, прибери зі стола оселедець, увесь дім засмердів, наче затонулий сейнер… Ні, Кім подарунки поки що сховай, подарунки — за столом… Шурко, не крутись під ногами. Тату, забери Шурка, ну я прошу, дай йому якусь залізяку розкрутити… Наприклад, старий приймач…

На другому курсі журфаку Олександра народила сина — без відриву від навчання. Немовля назвали, не довго думаючи, Олександром; побувавши в рюкзачку-ношах на багатьох заліках і навіть на лекціях, Шурко вдався якийсь ненормально розумний — уже в п’ять років його віддали в школу для особливо обдарованих дітей, і він там блискуче розв’язував рівняння. Правда, з вигляду в Сашиному синові ніяк не можна було запідозрити «пуголовка» — здоровенний і червонощокий, вдачею він був у матір, а отже, галасливий, не дуже охайний і напрочуд шкодливий.

— Привіт, дядю Кіме! Здрастуйте, тьотю Ярино! Це — немовля — ще не народилося? А ви мені — той — його покажете, коли він?..

— Ну аякже, тобі — першому… На, — Ярина тицьнула Шуркові в руки керамічний будиночок-свічник.

— Дя-акую! Який ка-айф!

У Шурка була одна дуже гарна риса — він щиро радів будь-якому подарункові незалежно від його ціни та цінності.

— Поздоровте Лерку, — строго сказала Олександра. — Вона на кухні.

Кім узяв другий букет квітів і по вузькому, добре знайомому ще змалку коридору пройшов на кухню. Від плити обернулася точна копія Олександри — така ж чорноволоса, з високими вилицями, з глузливими чорними очима двадцятичотирирічна — ні, вже двадцятип’ятирічна жінка.

Валерія жила з батьками. Ні чоловіка, ні дітей у неї не було.

* * *

«Пандеме?»

«Що?»

Саша страх як любила галасливі свята. Родина сиділа за великим столом — Олександра з чоловіком і з сином, Лерка, Кім, Ярина, батьки й чотири Сашині подруги з двома чоловіками. Здавалося, що кімната, не розрахована на таку кількість народу, роздулась, наче переповнена валіза.

«Пандеме?»

«Не воруши губами. Навіщо?»

Кім щільніше стис губи й нахилився над тарілкою. Йому здавалося, що він робить щось заборонене. Що в безтурботне товариство родичів він приніс міну чи небезпечну хворобу, чи погану новину.

Олександра й Лерка сиділи на чільному місці за столом пліч-о-пліч; Олександра змалку любила гратися в «одинаківців» і, навіть як стала доросла, коли-не-коли купувала речі у двох екземплярах — собі й сестрі. Лера, котра однакового одягу ніколи не любила, на честь дня народження поступилася Олександрі й наділа білий светр-близнюк; сидячи за столом, сестри здавалися віддзеркаленням одна одної, і тільки Шурко, що якраз оселився в затишній хатинці-під-скатертиною, міг засвідчити, що під столом на тітці надіто спідницю, а на мамі — чорні штани-кльош.

— …Дозвольте сказати тост! — тато, Андрій Георгійович, устав. У свої шістдесят з гаком він був імпозантний, підтягнутий і моложавий. — Я хочу підняти цей келих — уперше, до речі! — за наших славних дівчаток, які…

Гості випили й загаласували. Кім потягся до поліетиленового пакета, заздалегідь «зарядженого» на спинці стільця. Олександрі призначався альбом з репродукціями Моне; глянувши на подарунок, його не схильна до захвату сестра трохи роззявила рота:

— Як? Ти… Ну ні фіга собі! Як ти здогадався? Я на нього вже місяць… Ну, Кімусику, дякую! Ну ти даєш!

Розцілувавшись з Олександрою — стіл хитнувся й дзенькнув посуд, — Кім витяг з пакета взуттєву коробку. Гості стихли; Лера відкрила кришку й раптом почервоніла — білий комірець светра підкреслив її сум’яття, роблячи рум’янець глибшим і яскравішим.

— Ну ти даєш, — тільки й промовила Лерка.

У коробці лежали тонкі аквамаринові босоніжки на високому каблучку.

…Це нічого не значить, думав Кім, дивлячись, як Лерка квапиться в коридор — міряти обновку. Це не доказ, думав він, коли виявилося, що босоніжки сидять на сестрі ідеально. Я міг угадати їхні потаємні бажання… Усе-таки вони мої сестри, я їх непогано знаю… Якісь випадкові слова могли спливти з підсвідомості… Підсвідомість могла сама…

«Авжеж. Особливо така чудова підсвідомість, як у тебе».

У внутрішньому голосі звучала іронія. Кім ледве стримався, щоб не потрясти головою.

Мама дивилася на нього із захопленням:

— Ти ж ніколи в житті не дарував взуття!

— У нас з Леркою нога нестандартна, — із запалом підхопила Олександра. — Підйом високий, сто років намучишся, поки купиш… Яринко, визнай, це ти вибирала?

Ярина заперечувала. їй не вірили.

— Я їх позавчора в універмазі приміряла, — ошелешено бурмотіла Лерка. — По-моєму, саме ці. Здається, мого розміру там була одна тільки пара… Ти що, за мною стежив?

Кімова усмішка — він це відчував — ставала дедалі напруженіша. Жорстко, по-спортивному працювали м’язи, розтягуючи рот.

…А що, як уся ця вечірка — плід його уяви? Нема ні мами, ні сестер, ні Ярини. Або — ще гірше — вони є, але схилилися над ним, намагаючись розібрати хоч слово в його бурмотінні. А він лежить у лікарняній піжамі, дивиться в стелю, бачить картини, не відчуває реальних дотиків…

«Кіме… Ти б менше думав про себе. Вони щасливі, до речі».

«Я радий за них».

«От і добре. А я радий за тебе».

Подарунки інших гостей пройшли майже непомічені. Олександрина подруга навіть образилася; на щастя, її образи вистачило рівно на двадцять хвилин. Минули підряд ще три тости; гості розслабилися, загальна розмова розпалася на кілька гучних базікалок, що заважали одна одній. Говорили про новини, про якісь інтриги навколо міської газети, про спільних знайомих, яких і Кім, і Ярина бачили в найкращому разі на екрані телевізора. Ярині було цікаво; Кім майже не слухав.

«Пандеме… А пацієнта Прохоренка ти на зустріч до мене привів? Чи це випадковість?»

«Ти ж знаєш, бувають і крутіші випадковості… Він збирався з онукою в універмаг. Я тільки затримав їх у канцтоварах на дві хвилини довше…»

«Ляльковод».

Мовчання. І секундне мовчання за столом; Кім рвучко підняв голову:

— Га?

Але всі дивилися не на нього, а на Сашка.

— …Абсолютний козел, — продовжував Сашко, наче нічого й не сталося. — Шаманські танці на бубні. Так, знахарі останнім часом зажерлися…

— У мене приятельку знахар вилікував, — нервово сказала Сашина подруга. — У неї була пухлина… А тепер навіть офіційна медицина визнає, що пухлини немає!

— Подумаєш, — сказав Сашко. — Он у Кіма в клініці всіх хворих повиписували. Кажуть, що здорові. А хтозна, що з цими здоровими станеться через півроку.

«Кіме?»

— Вони здорові, — сказав Кім крізь зуби. — Я вчора в універмазі бачив свого пацієнта. Він здоровий.

Сашко всміхнувся тією знайомою жовчною усмішкою, що колись доводила Кіма до нестями, а тепер тільки трохи дратувала.

«Я не ляльковод, Кіме. Мені огидно бути ляльководом. Це те саме, якби тобі сказали, що ти хабарник…»

Кім криво посміхнувся.

«Пандеме, іноді мені здається, що ти дитина».

«Штампи, Кіме. Стереотипи. Ти мене боїшся — твоя свідомість захищається, ти шукаєш у мені маленького й слабкого. Щоб хоч якось зі мною примиритися».

— …голий король. Так, він зняв два-три сильні фільми, але ця остання його прем’єра — це так убого…

— …про цього типа, він талановитий, йому б хоч крихту смаку…

— …щільний текст. Важко читати, із задоволенням грузнеш, наче в киселі… Ні, наче в бетоні!

«Пандеме, навіщо ти?..»

«Щоб світ був такий, як має бути».

— …От ви смієтесь, а цей Шпорник був у ефірі двадцять дев’ятого лютого. Того самого двадцять дев’ятого! І в нього сиділа ціла студія гостей — у прямому ефірі! Він якось зумів стримати паніку, хоч у самого в голові базікали святі Катерина й Марга-рита…

«Пандеме!»

«Що?»

«Ти читаєш думки?»

«Я присутній при їхньому народженні».

— О Господи, — сказав Кім пошепки.

Лера внесла в кімнату двоярусний торт з безліччю здвоєних свічок. Гості зааплодували.

* * *

— Чудова ніч, — сказала Ярина. — Зовсім весна.

(Про що я думаю, питав себе Кім. Про якісь дурниці. Ось мокрий асфальт, ось папірець на стовпі, ось пачка з-під сигарет у калюжі… Але ж я не можу весь час ховати свої думки! Не можу весь час думати, що я думаю…)

— Вітру нема, — сказала Ярина. — Якби не так пізно — я б пройшлася… Кімчику, що з тобою?

Її долоня запрошувала сховатися. Од вітру. Од себе. Жаль, що в нього таке велике лице, а в неї така вузька долонька…

Пахло терпкими парфумами. Ярина любила терпкі.

(Наче уві сні, коли бачиш себе голим посеред проспекту…)

— Повернусь і викличу таксі, — сказав Кім, та в цю мить з-за повороту визирнув великий автобус з «гармошкою» на череві.

(Я не хочу свідків! Я маю право бути на самоті… Усередині себе — наодинці з собою!)

— Нам пощастило, — сказала Ярина автобусові. Потім уважно придивилася до Кімового обличчя: — Ти що, п’яний?

(Невже все це — породження мого мозку?! Двадцять дев’яте лютого… А це щеня хто-небудь, крім мене, бачив? Ніхто…)

Кім підсадив Ярину на підніжку. Салон був майже порожній, хіба що п’яненький дідуган дрімав на передньому сидінні та підліток малював пички на запітнілій шибці.

— Кіме, ти ж начебто майже не пив? Що з тобою? — Ярина сіла, в цей момент підліток біля вікна обернувся.

Автобус різко рушив, Кім насилу втримав рівновагу.

— Кіме Андрійовичу, добрий вечір! — привітався Пандем.

— Добрий, — глухо сказав Кім.

— Ми грали у футбол, — пояснив Пандем у відповідь на запитальний погляд Ярини. — З Кімом Андрійовичем. У понеділок. За гаражами.

— А-а-а, — Ярина всміхнулася, ніби спогади про той день були їй надзвичайно приємні. — Ти ще прийшов увесь брудний…

— Так, — сказав Кім.

«Ярина мене теж бачить».

— Так, — повторив Кім.

— То ми сусіди? — запитала Ярина.

— Майже, — хлопчик усміхався. — Тільки мені на одну зупинку раніше виходити, ніж вам.

— Може, це небезпечно — так пізно вертатися додому?

— Та яке небезпечно! Де там!

«Кіме, я ж не людина, я частина світу, а ти ж не соромишся дерев, неба… Не відчуваєш ніяковості перед морем… Тебе б не збентежило те, що дощ чує твої думки…»

Автобус причалив до чергової зупинки.

— До побачення, — сказав Пандем.

— Симпатичний пацан, — сказала Ярина, коли двері за ним зачинилися. — Приємний.

Розділ п’ятий

О сьомій ранку — Кім і так майже не спав — подзвонив Яринин брат, Костя.

— Кіме? Пробач, якщо розбудив…

— Нічого, — сказав Кім, виходячи з телефоном на кухню.

— Іванці гірше, — сказав Костя і голосно зітхнув у трубку.

Іванка — так звали Костикову однорічну дочку.

— Кіме… Тут таке діло… Ми вночі швидку допомогу викликали… Ти не знаєш, не міг би порадити, ну, якогось педіатра хорошого, ну, ти розумієш…

— А що з нею? — запитав Кім.

— Температура, — Костя зітхнув ще голосніше. — Не спить… Кожні три години доводилося збивати. І зараз піднімається…

— Я зараз приїду, — сказав Кім і поклав слухавку. Швидко написав записку Ярині — і уже в дверях забарився:

— Пандеме?..

«Твоїй племінниці нічого не загрожує. Це застуда».

…Костя стояв посеред кімнати, тримаючи в одній руці миску з водою й мокрою ганчіркою, у другій — градусник; велика необлаштована квартира (клубки перекотипилу під диванами, потріскана стеля, шпалери, розмальовані відважною немовляцькою рукою) пропахла оцтом.

— Спить, — сказав Костя пошепки. — Щойно заснула.

На ліжку сиділа Дарина — бліда, в халаті, зі сплячою дитиною на руках. Лице-її виражало немислиму, без жодної надії скорботу.

— Привіт, — пошепки сказав Кім.

— Ми її обтерли оцтом, і вона заснула, — повторив Костя.

В Іванки були довгі світлі вії. І вона геть не схожа була на хвору — спить собі дитина, та й годі. Зате Дарина своїм зацькованим виглядом дратувала Кіма дедалі більше.

— Ану подивись на мене, — сухо звелів він. — Думаєш, від твоїх сліз дитині буде легше?

У Дарини затряслися губи.

— Схаменися! Заспокойся! — упівголоса наказав Кім. — На кого ти схожа… Так, діти хворіють! І ти повинна допомогти дитині, а не заважати їй!

— Не можу, — прошепотіла Дарина. — Я не можу її… Це я її застудила позавчора. Треба було надіти бузковий комбінезон, а я вдягла червоний…

Вона закусила губу, стримуючи ридання.

— Перестань! — гаркнув Костя.

«Пандеме?..»

«Вона здорова. Температура впала півгодини тому».

Кім простяг руку — і обережно торкнувся Іванчиного лоба.

— Слухай, а вона… давно температуру…

Дарина торкнулася доччиного лоба губами. Недовірливо втупилася в Кіма.

* * *

За фахом Костя був інженер-верстатобудівник, але за все життя йому так і не довелося спроектувати жодного верстата. Нітрохи не засмучуючись з цього приводу, Костя потроху торгував машинами, потроху лагодив комп’ютери, потроху заробляв таксуванням; якось навіть зібрався піти в політики, але вибори програв. Яринине ставлення до брата було складне — той був на сім років старший і мав цілком інакший характер. Завжди веселий і легкий у спілкуванні, він ніколи не планував життя далі завтрашнього ранку, і його радісна байдужість до всього, навіть до найближчих родичів, часом бісила стриману й відповідальну Ярину:

— Усе дитинство він мене губив! Піде кудись, а мене забуде в пісочниці чи на лавці. Я іноді ридала, а іноді й раділа. Мама працювала з ранку до ночі… Забирав мене з садка, мої виховательки намагалися йому, десятилітньому бовдурові, втовкмачити, щоб трирічної дитини посеред людної вулиці не кидав. Де там… Пам’ятаю, по дорозі назад він купував оселедця й морозиво, сам їв і мене пригощав. Пам’ятаю смак цього оселедця… разом з морозивом… Черевики мокрі по коліно… пісок на зубах… Я ж його обожнювала, все-таки старший брат…

Костя всміхався, слухаючи ці спогади. Він був кремезний, кругловидий, з прямим світлим волоссям, з симпатичними ямочками на щоках. У свої двадцять дев’ять він нагадував студента молодших курсів, і зустрічні дівулі на вулиці вряди-годи кидали на нього зацікавлені погляди.

«Слухай, Пандеме… А він Даринку зраджує?»

«Не відповім».

Кім відчув себе по-дурному. Стало дуже ніяково — наче, розповівши анекдот на межі фолу, замість сміху одержав у відповідь здивовані, розчаровані погляди.

«Вибач…»

«Ніколи не проси в мене вибачення. Це зайве».

* * *

— Ти можеш зробити, щоб небо було зелене? Чи бузкове? Змінити склад атмосфери так, щоб…

— Можу. Але для цього не конче міняти склад атмосфери. Я можу зробити так, щоб люди бачили небо бузковим.

— Так… А щоб я бачив Ярину, наприклад, чужою й небезпечною людиною — ти можеш таке зробити?

Вони сиділи на березі ставка. Щілини лавки були заліплені грудочками засохлої жуйки — багато кілограмів жуйки, білої й рожевої. Напевно, малолітні закохані, що так цінували цю лавку в сутінках, спершу все-таки виймали жуйку з ротів, а вже потім цілувалися…

— Добре, — зітхнув Пандем. — Накажеш повбивати твоїх пацієнтів назад? Чи заштовхати тебе назад у машину за секунду до вибуху?

Попід самим берегом плавали качки. З надією дивилися на Кімові руки. Хліба не було.

— Ти приписуєш мені всі дурниці, які твоя свідомість пов’язує з картинкою «людини, що наділена величезною владою», — продовжував Пандем. — А я аж ніяк не людина і на людину не схожий. Я — ожиле поняття, якщо хочеш… Якщо це незграбне визначення тобі якось допоможе.

Газон навколо лавки був лисий і чорний, мов стара автомобільна шина, і тільки коло однієї круглої, наче копито, чавунної ніжки виднілися перші нірки дощових черв’яків.

— Спершу на Землі звідкись узялося життя, — з дивним задоволенням сказав Кімів співрозмовник. — Потім у життя звідкись узявся розум, потім у цього розуму звідкись з’явився Пандем…

Він простяг руку над вологою чорною землею. Земля заворушилася; майнули білі ниточки корінців, виглянули згорнуті в трубочку листочки, розпрямилися й полізли вище й вище, до неба й до простягненої над ними руки. Широко, ніби здивовані роти, розкрилися блідо-фіалкові пухнасті квітки з жовтогарячими тичинками. Запах, від якого Кімові захотілося дихати частіше, розповзся над землею хмарою.

— Це весна, — тихо сказав Пандем. — Згадай, коли ти був малий — ти вмів довіряти.

Газон навколо зеленів. Усюди здіймалися жовті голівки кульбаби.

— Якби я хотів тебе змусити, — ще тихіше сказав Пандем, — ти вже давно був би моїм найкращим другом. І вірив би мені, як дитя мамі.

І витяг з кишені засохлу булку. Качки пожвавішали.

— Я здатний знищити хвороби взагалі. Не тільки смертельні, але й нежить. Навіть порізи й подряпини гоїтимуться миттю. Медицина перетвориться на анатомію — описову науку для допитливих.

Фармакології не буде. Пологи стануть особистою справою породіллі… Усі немовлята виживуть, усі без винятку доживуть до глибокої старості.

— Лікарі світу дуже здивуються, — глухо сказав Кім. — Лікарі, фармацевти, страхові фірми…

— Ти — особисто ти — готовий змиритися з тим, що всі твої знання, вміння, досвід і авторитет більше нікому не потрібні?

— Готовий, — сказав Кім, дивлячись на трапезу качок.

— З іншими я теж домовлюся, — пообіцяв Пандем. — Ейфорія буде сильніша за розчарування, от побачиш… Далі: я думаю залишити в минулому всі без винятку збройні конфлікти. Армії розійдуться по домах, вивільняться колосальні ресурси…

— Бійки на шкільних дворах ти теж припиниш? І якщо припиниш, то як?

Пандем заклав руки за голову:

— Що ти скажеш, якщо персональний педагог, котрий розуміє дитину краще, ніж дитина розуміє сама себе, котрий присутній поруч у кожну мить її, дитинячого, життя, допоможе їй розв’язати конфлікт без бійки? Або, в разі потреби, «організує» бійку так, щоб замість калічення вона мала виховний ефект?

— Що ж, — помовчавши, сказав Кім: — Ти щось там говорив про армії?

— Так. І якщо ти уявляєш собі юрби безробітних людей, які вчора були армійськими офіцерами чи полісменами, чи членами парламенту, а тепер нишпорять, голодні й злі, у пошуках кусня хліба чи сенсу життя…

— Як? Парламенти — теж?

— А навіщо вони потрібні, Кіме? Залишаться уряди як система адміністраторів. Усе. Ніяких законів не буде, бо закони зрівнюють, а люди — унікальні. Я — всередині кожної людини, сприймаю її як індивідуальність і говорю з нею без свідків.

— Керуєш?

— Я не маніпулятор. Я співрозмовник.

— Це… принципово?

— Цілком.

— Ти… не брешеш?

— Щоб я здох, — серйозно сказав Пандем. — Хрест на пузі… Ти знаєш, нинішня моя оболонка вже не допомагає нам спілкуватися. Навпаки.

— А гроші? Що, гроші теж не потрібні? Банки, банкіри, цінні папери, біржі…

— Розумієш… я можу знищити всі світлофори в місті, всі дорожні знаки, і замінити їх собою, своїми порадами-приписами. Можу… та чи треба? Ні, нехай налагоджений механізм крутиться, я можу його оптимізувати — ну й, зрозуміло, усунути зловживання. Тож… якщо згодом система відімре — я її не оплакуватиму. Але зносити її навмисне — ні, не буду.

— Тобто ти не хочеш бути нянькою при людстві? А взагалі, яку міру свободи ти пропонуєш нам залишити? Убити когось чи вчинити самогубство обиватель не має влади. А облаяти? А обрати професію, до якої, на твою думку, не придатний? А женитися на якійсь заразі? А вкрасти гаманець?

Пандем кинув в озеро нову порцію булки. Полічити качок не виходило: спершу їх було, здається, чотири, а тепер чи шість, чи вісім.

— Жорстке обмеження одне: життя до глибокої старості. Трохи менш жорстке обмеження — свобода й добробут тих, хто навколо. Тобто женись на заразі, якщо та зараза не проти. Обирай професію, яку хочеш. Щодо гаманця… ймовірно, ми все-таки домовимось про повагу до інших. Не тільки до власності…

— До речі, власність! Якщо в когось у сараї сховано ресурс, конче необхідний суспільству…

— …Зламувати сарай не будемо. Домовимось, а якщо хазяїн ресурсу рішуче впиратиметься — що ж, не будемо наполягати. Знайдемо якийсь інший ресурс, а хазяїнові нехай буде соромно…

— «Соромно» — це кара? І взагалі, які кари нас чекають?

— Провокуєш? — Пандем усміхнувся. — Ніякі. Тільки ті, які ти сам готовий на себе накласти… Позбавити себе недільної сигарети…

Качки нажерлись, однак відпливати не спішили.

— Що ж… А давно ти є? Був же колись час, коли тебе не було? Був момент твого народження?

— Ні, — Пандем струснув крихти з рукава. — Я не народився й не прийшов, я — виник. Час, коли мене не було, залишив по собі сукупність знаків. Я бачу їх у землі, у живих і мертвих мовах, у тобі…

— Скажи, — Кім запнувся. — А… повернути час назад?

— Тепер — ні. Потім — напевно.

— А воскресити мертвого?

— Так. Але навіщо? Мертвих буде не так багато.

— А літати?

— А ти хотів би? — Пандем усміхнувся.

Кім відчув, як лава випливає з-під нього. Як він піднімається, наче в дитячому сні, і зависає у щільному пружному повітрі.

— Руками махай, — сказав Пандем знизу.

— Вер…ни, — прохрипів Кім. І лава повернулася на колишнє місце.

— Страшно? — спитав Пандем.

Кім судомно, по-курячому кивнув.

— Увесь твій досвід говорить, що мене не буває, — м’яко сказав Пандем. — Це природно. Ти звикнеш.

* * *

У церкві пахло весною, воском і ладаном. Вогники свічок заворожували, люди здавалися темними силуетами, глибинними рибами в прозорій холодній воді — кожен сам по собі, кожен наодинці з собою.

Кім довго, питально розглядав світлі обличчя під золотими німбами. Невміло перехрестився; бабуся, що стояла поруч, осудливо щось забуркотіла. Не дослухавши її інструкцій, Кім торкнувся Пандемового рукава й рушив до виходу; зашкарублі долоні жебраків простягайся, мов листя. Кім вигріб з кишені дріб’язок і поклав по монетці на кожну долоню.

Під сонцем було майже жарко. Скрізь, де тільки була вільна од асфальту земля, зеленіли паростки й стебла, і перша кульбабинка — на безпечній короткій ніжці, але зухвало-жовта — визирала з-під церковної огорожі.

— Скажи, — почав Кім. — Скажи… стільки народу в усьому світі надіються й чекають… Чого ти з’явився до мене? Котрий не чекав? Котрому тебе не треба?

— Вони чекають не мене, — тихо відгукнувся Пандем. — Це було б нечесно.

* * *

«…Отже, я співрозмовник. І єдина причина, з якої я втручатимуся в мозок прямо, — психічний розлад, що не піддається іншій корекції».

Кім сидів у вагоні метро, в кутку. У темних шибках віддзеркалювались люди, вони читали, дрімали, розглядались по боках, висіли на трубах поручнів або зручно розсідалися на дерматинових диванах; навпроти Кіма сиділа пухка розпатлана блондинка, захоплена пухкою розпатланою книжкою, і у вікні за її спиною Кім бачив своє лице. Скло було криве, а тому Кімові очі й лоб здавалися гротескно-величезними, наче в страшному мультфільмі.

«Добре. Що буде з тими, ким забиті в’язниці й колонії? Як ти бачиш їхнє майбутнє — тих, хто був засуджений на довічне, припустімо, ув’язнення? За вбивства, підпали, зґвалтування? Де їм місце у твоєму світі?»

«Там, де й усім. Карою їм буде каяття, і запевняю тебе, воно значно дієвіше, ніж в’язниця».

«Ти наївний! Господи, ти з такою владою — такий наївний!»

Кім бачив у дзеркалі темного вікна, як ворушаться його губи і як нервово блищать очі. Бачив, як сухорлява бабуся, що сидить поруч і теж віддзеркалюється в склі, раз і вдруге на нього позирає.

«Ти не віриш у совість?»

«А хто буде совістю? Ти? Дзижчання бджілки у великій бритій голові: вбивати недобре? Як тобі не соромно? Так?»

«Ні, Кім… Ти забуваєш, що я — це кожний з них. Я бачу їх зсередини. Кожне вагання, кожне бажання і кожен страх. Кожну хвилину пам’яті. Світ, який вони бачать не так, як ти. їхній світ ієрархічний, і для початку я просто посяду верхній щабель. А потім… Декому я зумію вправити вивихнуте уявлення про життя, інших зроблю принаймні безпечними для навколишніх».

«Тільки словом?»

«Я співрозмовник».

«А якщо вони відмовляться тебе слухати?»

«Я зумію домовитися. Налякаю, підкуплю. Усім що-небудь треба».

Поїзд загальмував — стоячі пасажири гойднулися вперед, мов ліс під поривом вітру. Блондинка, що сиділа навпроти, ніби раптово прокинувшись, уклала в книжку палець замість закладки й поспішила до виходу; на її місце опустився нетверезий дідуган років сорока, одутлий, з «окулярами» сірої шкіри навколо запалених очей. На його брезентовій куртці, колись світлій, був напис «Boss».

«А що скажуть родичі жертв? Коли побачать, як непокарані вбивці спокійнісінько гуляють серед людей?»

«З родичами в мене буде окрема розмова… Бо, розумієш, ти бачиш людей категоріями, групами: «родичі», «пацієнти», «пасажири»… Я бачу кожного окремо. Тільки людина. Етикетки не мають значення… Тому не буде законів. Закон зрівнює».

Бабуся, що сиділа по сусідству, тепер розглядала п’яного на сидінні навпроти; щось глибоко особисте було в її погляді.

«Як з цим?»

«Просто. Він питиме — наче воду. І з тим самим результатом. І ніколи не сп’яніє — ні від чого».

«Усе вино на світі перетвориться на воду?!»

«Ні, вино залишиться вином… Проте діятиме на кожну людину по-різному. Весела ейфорія — так, буде. Сп’яніння до непритомності — ні. Мозок, характер, печінка, воля питущої людини збережуться».

Поїзд пригальмував. Зупинився посеред тунелю. У вагоні було дуже тихо — напружена, неприродна тиша.

«Пандеме? Що там?»

«Попередній поїзд відстає від графіка».

«Ти можеш його підштовхнути?»

«Ти вважаєш, що треба?»

Поїзд засичав, як велика змія. Рушив.

«Це ти?»

«Ні, він сам».

«Де межа твого втручання?»

«Вона ж не врита в землю, як паркан. Залежить від обставин».

«А якщо хтось спробує вбити? Як зупиниш?»

«Словом. Я співрозмовник».

«А якщо не вийде?»

«Зумію зупинити інакше».

«Як?»

«Наприклад, він послизнеться і впаде».

«Це піддавки. Він же не може весь час послизатися…»

«Вогнепальна зброя поламається… вся, по всіх усюдах. А тих, хто лізе з ножем до чужого горла, доведеться трохи заспокоїти… ти не проти?»

«Природна агресія… каструвати суспільство, підмінити живе — ляльками…»

«Ніхто нікого не позбавляє природної агресії. Гризіться, будь ласка, та тільки без калічення. Ніяких смертей на ринзі».

За вікнами була вже нова станція. Поруч з нетверезим громадянином сів великий школяр, такий широкоплечий, що громадянин, ображено ощирившись, засунувся в кут сидіння.

«Подивись на цього хлопчика, Кіме. Він уміє зовсім не думати. Точніше, він думає тільки про те, що бачить, та ще іноді про жінок, які незабаром будуть усі його. Це нещасне, втиснене в землю створіння, аі тепер же в нього є майбутнє…»

«Тепер це вже буде щасливе створіння і воно злетить до неба?»

«А він добрий хлопчик, не підлий. У нього буде, як і в тебе, улюблена робота, кохана дружина… Він не винен, що в роду у нього вервечка алкоголіків, що дитинство його минуло під крики й лайку в брудному дворі, в остогидлому домі і в поганій школі… він такий самий, як ти. Я дам йому шанс».

Розділ шостий

— Це з приводу Лерки, — голос сестри Олександри був трохи напружений. — Я знаю, ти ще у відпустці, у тебе є час.

— Я приїду через годину, — сказав Кім.

…Отже, Лерка. У тіні сестри Олександри, котра вічно потрапляла в якісь халепи, змушуючи батьків то хвилюватися, то пишатися, сумирна Валерія здавалася майже невидимкою, надійною й тихою, мовчазною, аж потайною. Жоден претендент (а яскрава краса сестер кидала хлопців до ніг не тільки Олександри) не був для неї досить гарний. Вона їх віднаджувала чемно, проте твердо; навчання й книжки забирали весь її вільний час, а ще вона любила ганяти на велосипеді — до того самого дня, коли раптом вирішила, що це непристойно. Вона писала вірші — правда, їх не бачила жодна людина, навіть мати й сестра, і сам Кім виявив це цілком випадково — з сестриної сумки випав товстий зошит, він його підняв і, перш ніж закрити, механічно прочитав кілька рядків; Лерка взяла зошит у нього з рук, не вирвала, а саме взяла, однак у цьому наказовому жесті було таке обурення, що Кім не наважився розпитувати.

Більше він ніколи не бачив цього зошита. І мама, як з’ясувалося через багато років, не бачила теж.

Бурхлива юність Олександри завершилася її заміжжям; тиха юність Лерки тривала й тривала, перетворюючись на тягар, принаймні для батьків. Поговорити з нею щиро було неможливо — ні в дитинстві, ні тепер. Вона мовчала, спокійно всміхаючись, і не йшла на відвертість ні з ким; ця сталева поверхня під смарагдовим газоном зовнішнього спокою часом захоплювала Кіма, йому здавалося, що з сестри вийшов би чудовий хірург, — проте Лера була вчителькою англійської мови. Щоранку вона йшла в дуже середню школу, що гула, мов трансформатор, і на три чверті ставки вчила малят віршиків, як заклинань, а підлітків граматики, як тарабарської лайки. Нестача грошей надолужувалася приватними уроками. Кім мовчки вважав, що Лерка займається не своєю справою.

Особистого життя в Лери Каманської не було ніякого — аж до минулого літа, коли вона хтозна-як познайомилася з Ігорчиком. Той називав себе продюсером, носив темні окуляри й просторий піджак пісочного кольору; він був сноб, тримався впевнено й говорив красиво, затягувався багатозначно, випускав сигаретний дим з глибоким підтекстом. Що саме він спродюсував і які його творчі плани, нікому так і не вдалося дізнатись, але Лерка, досі закрита й мовчазна, стала тепер упертою й замкнутою; ймовірно, глибоко в душі вона прекрасно розуміла нікчемність свого обранця, і через зіткнення між цим знанням і жагучим, жертовним коханням Кімова сестра була нестерпна.

Роман з продюсером тривав кілька місяців і урвався, залишивши Леру спустошеною й нещасною. Усі зітхнули з полегшенням — безглуздий чад цих сварок-примирень устиг вимучити не тільки батьків, але й Кіма, й Олександру. Минув місяць, Лерка ледь почала повертатися до життя, коли телефон, наче на гріх, знову вибухнув продюсерським дзвінком. Новий рік був нервовий, запах ялинки мішався з їдкими пахощами серцевих крапель, Лерка зі своїм продюсером зникли на три дні, і Кім якоїсь миті вирішив, що крикнути на маму — єдиний спосіб припинити зародження істерики…

Потім Лерка з’явилася, бліда й відсутня, день пролежала лицем до стіни, ввечері вийшла на кухню й сказала мамі, що Ігорчик, зрозуміло, жонатий. Відтоді минуло три місяці, Лерка щасливо оговталася й цілком позбулася хворобливої пристрасті, проте Олександрин дзвінок не міг означати нічого іншого, крім…

«Пандеме?»

«Що?»

«Як ти збираєшся вирішувати проблеми взаємин чоловіка й жінки?»

«Ніяк. Це особиста справа кожної людини».

«Добре… Я можу закрити питання з Ігорчиком прямо сьогодні. І він більше ніколи не подзвонить моїй сестрі… Чи я маю право так вчинити?»

«А чого ти мене питаєш?»

Кім замислився. А й справді, чого? Він так давно не користувався нічиїми порадами…

«Добре, добре. Ми з тобою — і ти, і я — знаємо, що Лерка не дуже щаслива. Ти уявляєш собі, яка зустріч — чи інший поворот долі — можуть змінити її життя на краще?»

«Так».

«Ти це для неї зробиш?»

«А ти? Ти мене питав, чи треба тобі нарешті поговорити з Ігорчиком… Що це, як не поворот долі?»

«Я можу прогнати Ігорчика, але нічого не можу дати навзамін».

«А я можу привести до неї на зустріч людину, з якою їй буде краще, ніж самій. Без мого втручання вони ніколи не зустрінуться. Надто малоймовірна подія… Але тоді ти скажеш, що я ляльковод. Чи сваха. Чи ще щось образливе… Не скажеш?»

«Не знаю».

«Отож… На одній шальці терезів хай буде Лерине щастя — не гіпотетичне, а цілком реальне. А на другій — моє право на втручання. Якщо у справах, які стосуються життя й смерті, я чинитиму рішуче — то у справах так званого щастя…»

«Якщо Лера — сама — тебе попросить?»

«Простіше. Але ж ситуація стосується не тільки Лери. Друга людина…»

«А якщо та людина теж попросить?»

«Щастя їм і любові».

* * *

— Ігор Жанович у себе… Даруйте, а вам призначено? Як вас представити?

Кім озирнувся. Нічого собі офіс, з рибками піраньями в акваріумі, з важким сек’юриті (чи як вони називаються?) на стільці при вході.

— Кім Андрійович Каманський, за дорученням Каманської Валерії Андріївни.

Сек’юриті дивився зі свого стільця — без ворожості, але й без радості.

— По коридору ліворуч, — сказала секретарка після коротких селекторних переговорів.

Кім покрокував по ковроліну, буро-зеленому й щільному, наче злежале торішнє листя. Над головою гостро світилися вбудовані в стелю лампочки; Кім натис на ручку важких дверей і безшумно, наче мисливець у лігво, зайшов у продюсерський кабінет.

Хазяїн возсідав у чорному шкіряному кріслі з високою спинкою. До його чисто вибритої щоки довірливо тулився телефон, на місці очей відблискували темні скельця окулярів; вміщений у своє природне середовище, Ігорчик мав вигляд солідний і переконливий. Причиняючи двері, Кім ніби ненавмисне повернув коліщатко замка-засувки.

Ігорчик з кимось розмовляв — уривчасто і владно. Кивнув Кімові, запрошуючи сісти й почекати; Кім сів і почекав. Ігорчик закінчив розмову безперечним наказом, поклав слухавку на широкий чорний стіл, повернувся до Кіма:

— Ви від Лери? Ви її брат?

— Так, — сказав Кім.

— Не розумію, навіщо Лері треба було вплутувати сторонніх, — Ігорчик поморщився. — Кажіть. У мене п’ять хвилин.

Кім устав. Обійшов кімнату, лавіруючи між чорними шкіряними меблями; зупинився прямо перед Ігорчиковим кріслом, присів поруч на край стола.

— Що таке? — різко запитав Ігорчик.

Кім простягнув руку й зняв з нього окуляри. В Ігорчика виявилися блакитні, здивовані очі з широкими зіницями.

— Та як ти…

Кім піймав Ігорчика за зап’ястя й кинув назад у крісло. Ігорчик мовчки рвонув до телефону. Кім знов його перекинув і навалився зверху; обидві Ігорчикові руки потонули в трясовині шкіряних підлокітників, причому ліву руку Кім придавив коліном.

— Відчепися від неї, — просто, ледь чи не байдуже, сказав Кім.

— Ти, сука…

Кім узяв Ігорчика за горло. Горло було м’якесеньке, горлянка посмикувалася, сонна артерія пружно пульсувала.

— Ти уявляєш, у що вляпався?! — прохрипів Ігорчик.

— Це ти вляпався, Ігорчику. Юхим Кабанець — знаєш такого? — завдячує мені життям сина. Якщо я захочу зіпсувати тобі життя, ніхто мені не завадить, — він стис пальці трохи сильніше. Круглі Ігорчикові очі полізли на лоба, не так од задухи, як од звуку вимовленого імені.

— Ти…

— Я. Запам’ятай, що я зараз скажу. Валерія Андріївна не бажає тебе знати, не бажає тебе бачити, не бажає з тобою говорити. Якщо ти ще хоч раз змусиш її послати тебе по телефону — з тобою говоритимуть зовсім інші люди… Ти зрозумів?

— Пусти… их-х-х…

— Ти зрозумів?

— Зро…зу…мі…

…Виходячи з кабінету, Кім наступив на темні окуляри, що валялися збоку. Цілком випадково, звісно.

* * *

Уже вийшовши з офісу, вже проїхавши кілька зупинок на метро по дорозі додому, Кім раптом зрозумів, що відтоді, як він побачив секретарку й рибок піраній в акваріумі, він ані разу не згадав про Пандема й поводився так, ніби ніякого Пандема не існувало; екскурсія до Ігорчика обернулася візитом у колишній світ, де ніхто не стояв за спиною, не шепотів на вухо, не читав думок.

«Пандеме?»

«Що?»

Він не знав, що сказати. Йому чогось стало ніяково.

«Я тебе якось скривдив, Кіме?»

Стіни вагона майоріли картинками; Кім розглядав рекламу засобу від застуди: сповнене здоров’я сімейство глянцево раділо круглій, як вийняте око, білій таблетці.

«Кіме, не думай про те, який ти маєш вигляд у моїх очах. Ти ще не навчився мені довіряти, але ти нікому не довіряєш, крім, мабуть, дружини, втім, і вона здається тобі дитиною, не цілком пристосованою до життя… Не турбуйся, ніхто не зазіхає на твоє право вирішувати й облаштовувати, оберігати й організовувати. Ти залишаєшся хазяїном своєї долі, чоловіком своєї жінки, батьком своєї дитини, братом своїх сестер, сином своїх батьків… До речі, якби мені зажадалося модифікувати Ігорчика, як би ти на це подивився?»

Розділ сьомий

Перші прийшли Кімові батьки, статечно сіли рядком на диван, і Ярина повела з ними світську бесіду, тоді як Кім нарізав скальпелем ковбасу, шинку й жовтуватий щільний сир. Світле лезо відрізало рівнісінькі, прозорі, ідеально правильні скибочки: Кім перебував у стані лютого зосередженого куражу. У якусь мить подумав зі смутком: наче перед операцією…

Гості не знали, навіщо він їх збирає. Ніколи досі маленька квартира не вміщала всієї розмаїтості Кімових та Ярининих родичів. Батьки, одержавши запрошення, трохи стривожились; Олександра здивувалася, Лера насторожилась, а Дарина взагалі силкувалася відмовитись, повторювала, що дитина нервуватиметься, що малій буде незручно і що вони ще ніколи не ходили з Іванкою в гості.

Коли заявилася Олександра з сім’єю, в маленькій квартирі стало тісно. Шурка посадовили малювати на кухні, на вільному від приготувань краєчку стола. Сашко подався курити на балкон, і Кімові було б спокійніше, якби він звідти не повертався. Олександра під виглядом господарської допомоги спробувала вивідати в брата, що сьогодні святкують; Кім чесно пообіцяв розповісти все, щойно велика родина збереться за столом. Дещо розчарована Олександра втратила всякий інтерес до нарізання фруктів, повернулася в кімнату й — Кім чув крізь причинені двері — заходилася розповідати деталі чергового бульварного скандалу. Мама встигла двічі сказати: «Треба ж таке!», Ярина один раз: «Нічого собі!», — як у двері знов подзвонили, і виявилося, що це Яринин брат Костя з дружиною Дариною і з дитиною, що пхинькала в рюкзачку.

— Тут стільки народу, — приречено сказала Дарина уже в коридорчику. — Я казала. Іванка не засне.

— Укладемо її на кухні, — запропонував безтурботний Костя. — І нехай спить.

Іванка дуже до речі розревілася; Дарина нервово почала вивільняти її з Костикового рюкзачка, але заплуталася в ремінцях і зламала ніготь об карабінчик. Костя добродушно потрушував дочкою, і з кожним трусом вона ревіла ще пронизливіше; Кім одсунув Дарину, саму вже готову розридатися, взяв небогу на руки й показав підвіску на люстрі — червоного з золотом танцюриста, якого Ярина виліпила позаторік. У руках у танцюриста дзенькали мідні дзвіночки; Іванка заспокоїлася й забажала схопити іграшку. Люстра захиталася, Кімова мама злякано скрикнула, балконні двері відчинилися, пропускаючи пропахлого димом Сашка, і Дарина щосили закричала з коридорчика:

— Зачиніть балкон! Дитина недавно хворіла!

Остання прийшла Лерка — з роботи, з уроків, і одразу попросила дати їй щось погризти, хоч би яблуко.

Зрозуміло, було тісно. Зрозуміло, довелось принести табуретки з кухні; розсаджуючи гостей, Кім прислухався до тиші в собі, до дивної тиші, якої не могли порушити ні шум од совання стільців, ні голоси, ні сміх, ні дзенькіт посуду — усе це звичне щоденне тло, миле й нудне, звичайне до останньої нотки, голос життя, що, можливо, існує останні секунди перед тим, як назавжди змінитися.

Майже всі вони щось передчували. Мама тривожилася за Кіма: їй справедливо здавалося, що збори родичів під одним невеликим дахом можуть означати не тільки радість, але й Велике Рішення, а всі великі й несподівані рішення рідко бувають особливо веселі. Тато ставився до справи простіше: з його натяків Кім зрозумів, що той чекає звістки про двійню (а якщо пощастить, то й трійню), яку виявили в Ярининому животі за допомогою ультразвуку. Олександра, на відміну від інших, була прекрасно поінформована про дивні події, що заполонили стрічки новин, про розквіт науки шарлатанії, про звільнення лікарів, про провидців, які, зрозуміло, пророчили нинішню хвилю зцілень ще позаторік (а дехто й десять років тому); знаючи це, Олександра напружено чекала, коли Кім усе прояснить. І Лерка теж нервувалася — судячи з її обличчя, вона сподівалася почути від Кіма, що його призивають в армію, або що він їде на край світу, або що він невиліковно хворий. Дарина переймалася тільки дитиною і більше нічим; Сашко, який мав феноменальний нюх, поглядав на Кіма недовірливо й похмуро: навряд чи його дуже турбувала Кімова доля, проте він думав, і небезпідставно, що приготована Кімом новина може зачепити і його. Костя був голодний і прагнув скоріше випити, Ярина, яка трохи розгубилася від такої навали родичів, шукала штопор, який лежав прямо перед нею на скатертині, а Шурко махав ногами й складав кораблики з серветок.

Після звичайної в таких випадках штовханини й облаштування всі нарешті сіли за стіл, пліч-о-пліч і коліно до коліна. Ярина розмістилася за столом на чільному місці, по праву руку від неї сиділи Олександра, Шурко та Кімові батьки, по ліву — Лерка, Сашко, Костя й Дарина (Іванку посадили навпроти Ярини у високому дитячому стільчику, що вже кілька місяців зберігався в Кіма у коморі). Кім сидів практично у дверях.

— За що п’ємо, Кімчику? — недбало спитала Ярина.

Йому хотілось її заспокоїти, проте він не міг.

— На все свій час… Спершу попоїмо, відпочинемо… розслабимось …

Лерка спохмурніла. У Кімових словах вона побачила приховане підтвердження найгірших своїх очікувань. Щоб підбадьорити жінку й сестру, Кім устав, тримаючи перед собою наповнений келих:

— Випиймо… за нас, за всіх, за дітей… зокрема майбутніх… бо з нами, і з дітьми, все буде дуже добре. Значно краще, ніж було.

Його тост породив цілковите мовчання. Навіть Костя, який уже встиг набити рота ковбасою, навіть Дарина, яка самовіддано годувала Іванку морквяним пюре, не могли пропустити підтексту, що чувся в Кімових словах мимо волі оратора. Навіть Шурко перестав хлюпати солоним помідором і здивовано витріщився на дядька.

— Кімчику, — сказала мама, руйнуючи нарешті в’язку тишу. — Щось сталося? Ти б одразу сказав, усе-таки…

Він засміявся:

— Що ти, мамо, все добре… Те, що сталося, — це… скоріше чудово, ніж погано…

— Правда? — примруживши очі, поцікавилась Олександра. — Тоді введи нас у курс, а ми вже самі оцінимо, чи дуже це, гм, чудово.

— Ти здоровий? — уривчасто запитала Лерка.

Кім допив свій келих. Поставив його на стіл:

— Я здоровий. І всі мої пацієнти одужали. І ніхто з вас не хворів за минулий тиждень… Навіть Іванка, — він подивився на небогу, щоки в якої округлилися, підперті зсередини морквяним пюре, — одужала моментально, і ніхто не зрозумів чому…

— А в мене зуб перестав боліти, — радісно сказав Шурко. — Я так боявся йти до лікаря. А він сам перестав. Ага!

— Це які такі цілителі нас пожаліли? — неголосно запитала Олександра, акуратно чіпляючи виделкою пружний огірок кольору хакі. — І при чому тут ти, Каманський, ти ж у нас лікар, ти в чудеса не віриш?

— Я більше не лікар, — сказав Кім, знову наливаючи собі вина.

Тато трохи не вдавився бутербродом. Мама ляснула руками, і на її лиці було написано: ну що я казала?!

— У світі більше немає лікарів, — сказав Кім у новій тиші, цього разу не в’язкій, а дзвінкій, мов скло. — Бо немає хворих. Нікого лікувати. Всі одужали… А крім того, якщо ви помітили, по цілому світі припинилися війни. За минулий місяць не було нічого… такого… ніхто не підривав, ніщо не руйнувалося, ні терактів, ні повеней…

— Клас, — сказав захоплено Шурко.

— Та-ак, — протягла Олександра.

— Я щось таке чув по ящику, — поважно повідомив Костя.

Іванці нарешті набридло пюре, і вона залементувала, відвертаючи перемазану пичку від невблаганної мельхіорової ложки.

— Де соска? — заметушилася Дарина. — Тут щойно на чистому блюдці лежала пустушка… Де?

— Я не божевільний і не істерик, — Кім усміхнувся до Ярини. — Власне, я хотів, щоб ми зібралися сьогодні всі разом… І випиймо за майбутнє, яке обов’язково настане, але зовсім необов’язково буде таке, як нам тепер уявляється. Набагато скоріше, ніж ми думаємо… І геть по-іншому…

Він випив сам-один. Усі дивилися на нього (крім хіба що Іванки, яка гатила по столу гумовим зайцем, і Дарини, котра намагалася цього зайця вгамувати). Та тільки Шурко дивився з безумовною радістю.

— Кімчику, мені здається, що ти драматизуєш, — розважливо сказала мама. — Те, що сталось у вашій клініці… Це, звісно, феноменально і все таке, але будь-який феномен має розумне пояснення. Воно є, просто його не завжди видно. Наприклад… — і мама затнулася.

«Ну що ти хочеш, щоб я ще сказав?»

«Нічого. Сядь і спокійно попоїж».

— А тепер їжмо, — сказав Кім, опускаючись на свій табурет. — Сядьмо й спокійно їжмо, ми ж так рідко збираємося разом… Шкода, що тільки за столом, ми могли б, напевно, піти пограти у футбол… погуляти в лісі, дітям було б корисно… у театр там чи в музей… а ми тільки за столом, — він махнув рукою й підчепив виделкою маринований гриб, точніше, спробував підчепити, бо гриб, звісно ж, вивернувся.

— Кажуть, після тридцяти в житті людини настає чергова криза, — повідомив Сашко під дзенькіт виделок та незадоволене Іванчине бурмотіння.

— Та ну тебе! — буркнула Олександра.

Іванка раптом перестала обурюватися. Підняла голову, обвела присутніх ясним здивованим поглядом — і розсміялася, ніби її легенько лоскотали.

— Моє сонечко, — зворушилася мама.

— Більшість людей підсвідомо хочуть відповідати чиїмось очікуванням, — продовжував, ніби між іншим, Сашко. — Людина — це те, чого від неї чекають… Чекають успіхів — отже, треба кров з носа досягти успіхів. Лізеш нагору, обдираєш лікті, майже доліз до вершини, а гора раптом зникає…

Сашко хотів ще щось сказати — та враз осікся. У його глузливих очах, спрямованих на Кіма, з’явилися збентеження й страх.

Кім нарешті наколов гриба на виделку. Проковтнув, не відчувши смаку.

Мама намагалася розбити тишу, голосно й дбайливо поповнюючи тарілки. А й справді, чого ми бачимось тільки за столом, подумав Кім. Чого їжа для нас така важлива?

Іванка тихенько гралася своїм зайцем, водила пальцем по столу, муркотіла під ніс, ніби співала; от уже кілька хвилин вона поводилася так зразково-показово, що Даринина хвороблива опіка дещо ослабла, наче канат провис. Дарина нарешті відвела погляд од щокатого доччиного личка, нарешті помітила незвичайну тишу за столом — і впівголоса спитала Костю:

— А що сталося?

— Нічого, — відгукнувся Кім з набитим ротом. — Ми просто їмо. Пригощайся й ти.

Сашко вже не дивився на хазяїна. Кім бачив, куди спрямований його погляд: усередину голови. Кім бачив, як повзуть униз кутики Сашкового рота, як стискається рука, що лежить на краю стола.

«Пандеме?»

«Усе добре, Кіме, їж».

— Сашо, — почала мама, звертаючись до Олександри. — Ти щось розказувала про цього хлопця, що погоду веде… Що вечірня газета йому позов пред’явила. То, може, ти закінчиш, цікаво ж…

Маму анітрохи не цікавили деталі того, що сталося з погодним ведучим. Олександра глибоко зітхнула:

— Ну, загалом, так. Шурко… Може, ти поки що помалюєш на кухні? Чи набрати тобі води в тазик, і ти кораблики попускаєш?

Шурко повільно перевів погляд з матері на бабусю й назад. Озирнувся на Кіма; в очах його наростало сум’яття.

— Ма… — сказав він слабко, торкаючись пальцями потилиці. — Отут… ти щось відчуваєш?

— Ні, — здивовано відгукнулася Олександра. — Що?

Шурко раптом усміхнувся:

— Ой… Слухай, як цікаво… Я зараз… — він звично пірнув під стіл, протупотів рачки до виходу, вибрався з-під скатерки поруч з Кімовим коліном і почалапав на кухню — в одному Ярининому капці.

— Що це з ним? — спитав тато.

— Пустує, — з прикрістю припустила Олександра.

(Наче хтось інший, не дуже знайомий, узявся за складну операцію, підготувавши Кімові роль спостерігача; Кім ненавидів подібні ролі, як на початку свого водійського стажу ненавидів таксі за те, що там не можна сісти за кермо.)

Олександра раптом насупилася. Різко стисла губи й точнісінько повторила Шурків жест — торкнулася пальцями потилиці.

— Що з тобою? Голова болить? — стривожилася мама.

— Н-ні, — пробурмотіла Олександра. Взяла свій келих і зробила глибокий ковток.

Кім подумав: як вона зараз схожа на Лерку. За роки, що минули після дитинства близнючок, він звик, що вони різні, але тепер Олександра, яка бездумно ковтає вино, зробилася дзеркальним відображенням сестри, що сиділа навпроти і насторожено переводила запитальний погляд з Олександри на Кіма й назад.

Іванка співала без слів, самозабутньо й щасливо. Інші мовчали.

— Гості! — Кім устав. — Я зібрав вас, щоб показати…

І замовк. Фраза вийшла самовпевнена й пафосна: наче це він привів Пандема, ніби Пандем — його провина чи його заслуга…

— Що показати? — обережно перепитала мама.

— Показати, який сумний був би світ, якби в ньому не було нашої родини, — поспіхом пожартував тато.

Олександра поставила порожній келих до себе в тарілку, між двома шматками риби. Похитала головою, ніби намагаючись витрусити незваного співрозмовника разом з новою світобудовою; мама стривожилася й хотіла знову про щось запитати, але завмерла з роззявленим ротом, і Кім, дивлячись їй у вічі, побачив, як вивітрюються думки про Олександру й про Шурка, як опускається рука, що Механічно потяглася було взятися за серце.

— Стривай, — сказала мама, коли тато поклав їй руку на плече.

Тато — не зачеплений ще Пандемом — озирнувся на Кіма, ніби чекаючи пояснень; Кім розвів руками, але сказати нічого не встиг: тато підстрибнув на стільці, як людина, під якою виявилася оса. Погляд його повернувся всередину, і Кім зрозумів, що в цій розмові він третій — зайвий.

— Ня! — проголосила Іванка. — Па-ня!

— Розумниця! — зраділа Дарина.

Сашко сидів, витріщивши очі. Лерка косилася на нього з дедалі більшим страхом:

— Кімчику, тобі не здається…

— Чого ніхто не їсть? — нервово поцікавилась Ярина і не вгадала: одна людина все-таки їла, і це був Костя. Не розбалуваний домашньою кухнею, колишній інженер наминав м’ясний рулет з сушеними сливами, і все, що відбувалося поза його тарілкою — за золотавим обідком, мов за кордоном, — не привертало Костикової уваги.

— То що ж сталося з тим ведучим погоди? — знову заговорила Ярина, і голос її звучав жалібно.

— Тату, — покликала Лерка. — Ти про що… Послухай, ма…

У цю мить хвиля перетворень, що затопила вже більшу частину кімнати, накрила й Лерку. За звичкою сховавшись у себе, вона встигла викинути, наче аварійний буйок, механічну усмішку на лиці: захисну усмішку, яка мала довести всьому світові, що в Лерки все добре й вона не має потреби в допомозі…

— Передай мені салат, — звеліла Дарина Костикові.

Кім упіймав Яринин погляд. Пожалів, що їх розділяє стіл, що він не може бути поруч; утім, чому не може. Скинувши туфлі, Кім пройшовся по дивану за спинами Дарини, Кості, Сашка й Лерки; Дарина, здається, була шокована: у її добропорядній сім’ї господарі не ходили по диванах за спинами гостей. Кості було байдуже — він їв. Сашко перебував у якомусь різновиді трансу; Лерка всміхалася. Кім зістрибнув з дивана й обійняв Ярину за плечі, і в цю мить — у цю самісіньку — вона здригнулася, вперше після двадцять дев’ятого лютого почувши внутрішній голос.

— Нічого страшного, — сказав Кім, слово в слово повторюючи вмовляння хлопчика на трасі коло палаючої машини. — Нічого страшного не сталося.

* * *

Позавчора ввечері…

Ярина вже спала. Кім вийшов надвір. Пахло весною.

Кім пішов за гаражі — туди, де був спортивний майданчик, де колись — здається, сто років тому — вони з Пандемом грали у футбол. Кім знайшов у темряві мокру лаву, підстелив газету (звідки в руках у нього взялася ця нікчемна рекламна газетка? Здається, з поштової скриньки) і сів.

Ні, вони ні про що таке не домовлялися з Пандемом. Просто Кіма тягло на свіже повітря — хай навіть на холод. Просто Ярина спала, і він не наважувався вмикати телевізор, а читати, хай навіть і газету, не міг теж — розпливалися перед очима букви.

Перехожий з’явився беззвучно. Підходячи до лавки, кашлянув, щоб позначити свою присутність. Він був високий — на зріст як Кім. У куртці-вітрівці та великих кросівках зі світловідбивними вставками; відблиски далеких фар змушували їх мерехтіти в темряві.

— Ну, — сказав Кім, коли перехожий зупинився за п’ять кроків.

— Я сяду, — хрипко спитав перехожий. — Можна?

У Кіма мороз пішов по спині.

— Так отож, — сказав перехожий, наче вибачаючись. — Я росту… Це початковий поштовх. Спочатку я росту дуже швидко. Потім з кожним десятиліттям моє «дорослішання» сповільнюватиметься…

— Тобі ж усе одно, який мати вигляд, — сказав Кім сухим ротом.

— Ні, — серйозно відповів його співрозмовник. — Мені б хотілося… Щоб зовні по змозі було те саме, що й усередині.

— Тоді ти всередині — людина?

— Я сказав «по змозі»… Кіме, я сяду?

— Та чого ти питаєш?

У темряві Кім не бачив обличчя співрозмовника. Той похитав головою — як здалося Кімові, сумно:

— Ти ж не хочеш, щоб я зараз тут сидів? З тобою розмовляв?

Кім запитав себе: а й справді, чи хоче він цього сусідства? І ще запитав себе: а навіщо прохолодної квітневої ночі його понесло за гаражі, в пустельне місце, де раніше чого тільки не траплялося?

Кім мовчки встав, розірвав свою газету надвоє, половину залишив собі, а половину розстелив поруч.

Пандем сів — теж мовчки. Сягнув рукою в кишеню вітрівки; вийняв запальничку й пачку сигарет. Закурив; у світлі жовтого вогника Кім побачив його змарніле, різко доросліше лице.

Тепер йому було років вісімнадцять на вигляд. Він нагадував старшого брата того підлітка, з яким Кім отут же грав у футбол.

— Коньяк ти теж п’єш? — запитав Кім.

— П’ю, — сказав Пандем і ще раз затягся.

Кім витяг з-за пазухи пласку баклажку, що її Ярина подарувала йому торік. Одгвинтив ковпачок. Простяг Пандемові; той сьорбнув з шийки, глибоко зітхнув і закинув голову. Хмари над головами потихеньку розсіювалися, випускаючи зірки.

Кім налив собі коньяку в кришечку-наперсток; скоса зиркнув на сусіда. Якби цей хлопець не був Пандемом, можна було б подумати, що він стривожений. Чи смертельно втомився. Чи смутний і не знає, як сказати погану новину.

— Щось сталося? — запитав Кім.

— Ні, — Пандем затягся знову. — Нічого особливого… Світ напередодні великих змін. Усі це відчувають, але майже ніхто цього не усвідомлює. А я відчуваю це, як зародження вітру… в пустелі…

І він замовк.

— Ти передумав? — повільно запитав Кім.

У темряві не було видно, як Пандем усміхається.

— Ні, Кіме… Даси мені ще випити?

І він знову сьорбнув з шийки. Почалася мжичка; вони сиділи мовчки, пліч-о-пліч, посеред вогкого квітня, і Кім не знав, де ще — у яких країнах, у скількох вимірах — перебуває істота, що сидить поруч з ним, але чув професійною своєю інтуїцією — колишньою професійною, — що Пандемові потрібно зараз отак сидіти, пити Кімів коньяк з баклажки, курити й мовчати.

І це було всього два дні тому.

* * *

— …Зібратися всім разом. Тому що зустрічати Пандема поодинці — значить вважати себе божевільним, страждати, боятися, скиглити…

Страви на столі лишались майже неторкані. Іванка безтурботно спала на кухні. Шурко махав ногами й усміхався собі під ніс — розмовляв, очевидно, з Пандемом.

— Я не розумію, навіщо я все це говорю, — сказав Кім утомлено. — Я так розумію, ти сам скажеш краще…

«Я скажу. Але мене вони знають заледве годину, а тебе все-таки трохи довше…»

— Якби не ти, — Олександра гмикнула, — я б думала, що клепки повилітали. Я й досі не впевнена: можливо…

І замовкла, прислухаючись до голосу всередині.

— Мені здається, що з нас усіх Кім — останній, хто збожеволіє, — тихо сказала Лерка. — Саме тому цей… Пандем почав з нього.

— Не розумію, чого ви всі такі зашугані, — сказав Шурко. — Перелякані… Так, я завтра в школу не піду, завтра в мене адаптаційний день…

— Який день? — обернулася до нього Олександра.

— Адаптаційний! — Шурко сяяв. — Я піду в ліс, Пандем мені розкаже… Потім я помалюю… Потім порозв’язую задачки… Чого ви всі боїтеся?

— Олександре, — повільно сказала Олександра. — Поки що я вирішую, який день у тебе адаптаційний, а який навчальний… І що ти робитимеш… У тебе є, по-перше, мати, і тільки по-друге…

— Батько в нього теж є, — похмуро відгукнувся Сашко. — І припиніть істерику, ви всі. Це колективне потьмарення свідомості… Пам’ятаєте двадцять дев’яте лютого? Тоді було так само, та скоро минуло. Я думаю…

Він замовк, слухаючи Пандема.

— Добре, — сказав Шурко невідомо кому, та навряд чи матері. — Ну добре.

Олександра мовчки встала й вийшла — вибралася — на кухню. За нею пішов Сашко — пройшовся, за Кімовим прикладом, по дивану вздовж стіни, взяв слухавку, набрав три короткі цифри.

— Сашко, ти пожежників викликаєш?

— «Швидку», — повідомив Сашко крізь зуби. — Ч-чорт… У тебе що, телефон… Ти що його спеціально відрубав?!

— Це в тебе істерика, Сашуню, — цілком Олександриним голосом сказала Лерка. — Візьми мобілку й подзвони у «швидку»… Якщо хочеш.

Сашко знову лайнувся і витяг телефон з внутрішньої кишені. Набрав «один-нуль-два», довго слухав відповідь, сердито скинув дзвінок:

— Змовилися всі?! Ч-чорт…

І вийшов у коридорчик, і звідти почулися поперемінно його напружені питання — і неголосні відповіді Олександри.

Ярина сиділа, напівзаплющивши очі, поклавши руки на живіт. Усміхалась, але не так, як Лерка; Яринина усмішка була спокійна, умиротворена, щаслива.

— Яринко?

— Усе нормально, мені добре…

Дарина стояла в кутку, впершись лобом у стіну, й швидко бурмотіла собі під носа:

— Добре, добре, так, аякже… Авжеж… Так, авжеж…

Костя сидів там, де й сидів, дивився в порожню тарілку, недовірливо супився, чесав брову, робив гримаси й жив таким багатим внутрішнім життям, що якби ця картинка потрапила на екран, то Костя б прославився як неперевершений комічний актор. На лихо, всі в кімнаті були такі заклопотані собою, що мовчазна Костикова реприза пропадала марно.

Мама й тато сиділи пліч-о-пліч, іноді мовчки перезирались, іноді невпевнено всміхалися; тато схопився було за голову, але засоромився й руки опустив. Мама облизувала губи, коли-не-коли мацала шию й потилицю, лікті, коліна, кісточки, живіт. Потім сказала раптом тихо-тихо:

— Кімчику… поміряй мені тиск.

Манжета лежала в шухляді комода за татовою спиною. Тато (хоч ніяк не міг про це знати) без усякого прохання повернувся на стільці й насилу вийняв коробочку з вимірювальним причандаллям:

— Я сам…

— Сто двадцять на вісімдесят, — сказав Кім.

Хвилину всі слухали шипіння повітря, яке нагніталося в манжету. Писк автоматичного манометра, потім знову писк; мама недовірливо дивилася на шкалу.

— Сто двадцять на вісімдесят, — сказав тато, — Пульс шістдесят п’ять.

— Що, тепер завжди так буде? — недовірливо запитала мама.

— Кіме! — Костя несподівано встав. — Візьми яку-небудь книжку з полиці, будь-яку… Ні, не ту! Ту, що правіше! Читай сторінку вісімдесят другу згори…

— «…от я й запитаю зараз у нього, за скільки він подарував…» — почав читати Кім.

— Стоп! — закричав Костя, і керамічний клоун на люстрі гойднувся від його крику. — Ти наче… Це не може бути галюцинація!

— Може, — холодно повідомив Сашко, знову виникаючи в дверях. — Кіме, навіщо ти нас запросив?

Тісна кімната здавалася ще тіснішою через те, що всі хотіли кудись іти й щось міняти. Увімкнули телевізор. Там ішов якийсь фільм, і ще фільм, і спортивна програма, і мультик, і реклама — все як завжди.

— Я піду погуляю, — сказав Шурко, дивлячись у вікно. — Там пацани з мотоциклом! Зі справжнім!

— Ну то й що? — гмикнула Олександра.

— Вони мені… — Шурко вже був у коридорчику, — вони мені дадуть покататися, бо в них теж Пандем.

— Що?!

— Хто тобі дозволяв… — Сашко підвищив було голос, але якось одразу осікся. Поморщився. Знизав плечима:

— Ну то йди…

Задзвонив телефон. Ближче за всіх до нього виявилася Лерка.

— Алло? Так, це я… Чекай, як ти дізналася, що я тут? Це братова квартира…

Мовчання.

— Так, — сказала Дерка ледве чутно. — Так, і в нас теж… Так, аякже. Ну, бувай.

Ярина тихо розсміялася.

— Тобі не страшно? — спитала бліда Дарина.

Ярина всміхалася, й незрозуміло було, до чого вона прислухається — до голосу в голові чи до руху в животі.

Олександра дивилась у вікно. Кім не міг зрозуміти, що означає дивний вираз на її лиці.

— Катається? — спитала мама.

— Гасає, — сказала Олександра. — Тим пацанам років по дванадцять… І вони йому одразу дали мотоцикл, — вона відвернулася від вікна. — Агов, Пандеме… Він хоч не впаде?

Беззвучне миготіння кадрів на екрані невимкненого телевізора змінилось яскравим спалахом — усі здригнулися й повернули голови; там, де щойно рекламували жуйку, було тепер обличчя молодика років двадцяти.

— Не впаде, — сказала молодик на екрані. — Не бійся.

Мовчання тривало з хвилину — так здалося Кімові. Усі дивились на екран. Одне на одного — і знову на екран.

— Усе гірше, ніж я думав, — пробурмотів Сашко.

Пандем на екрані всміхнувся й розвів руками.

* * *

— …Ми дожили до цього дня — ти, я… ми всі…

На кухонному столі вежами громадились немиті тарілки. Горіла свічка, і навколо неї літали три нічні метелики — ніби танцюючи, безпечно, не торкаючись крильцями полум’я. Ярина сиділа на табуреті, Кім стояв поруч на колінах, гладив плечі, розстібав блузку, сам не розуміючи, що робить. По Ярининому лиці розмазувалися великі прозорі сльози; вона відповідала на Кімів поцілунок так розкуто й безтурботно, що він ледве її впізнавав. Уся гора страхів, хвилювань, переживань, усі погані сни, депресії й неврози тільки тепер спали з її плечей, і Кім тільки тепер повністю усвідомив, яка важка була ця ноша.

— …Спокійна. Я знаю, що в нас буде хлопчик… Віталик… Він буде здоровий, житиме довго, й життя його буде… Господи, та про що вони думають! Чого бояться! Рано чи пізно це мало… Кімчику, дякую тобі. Ти нас усіх вивів.,. Допоміг… Кімчику, ти особливий, ти один на мільйон… Я так тебе люблю. Ніщо ніколи нам не завадить. Ні війна… Слухай, ми тепер вільні! Від хвороб, від страхів, від злиднів…

— Ти більше не боїшся? — запитав Кім, проводячи долонею по довгому Ярининому волоссю.

— Навпаки, — вона долонею витерла сльози. — Я відчуваю, що цей світ — нарешті мій.

ДРУГИЙ РІК ПАНДЕМА

Пролог

Отець Георгій востаннє перехрестився, дивлячись в очі Тому, Кому звик вірити й Чиїй службі присвятив життя. Хай там як, Пандем не смів говорити з Георгієм, поки Георгій говорив з Ним, не смів подавати голос під час служби, і взагалі в стінах церкви — мовчав; Георгій, якби міг, переселився б жити під рідне старе склепіння, але…

Після служби він вийшов поговорити з парафіянами — на лаві за церковною огорожею, де можна було курити. Георгій знав, що останнім часом куриво не завдає шкоди і що той, хто не бажає чути запаху сигарети, не почує його, навіть уткнувшись носом у кільце диму, — проте для Георгія це все не мало значення, курити в межах церковної огорожі було для нього блюзнірством, він завжди забороняв…

Щоправда, за минулий рік ніхто ні разу не порушив його заборони. А Георгієві іноді хотілося, щоб порушили. Щоб вигнати порушника з ганьбою, щоб зірватися нарешті… Гніватися — гріх… А дивитися й не гніватися — немає сили…

Мовчали. Курили. Посунувшись, поступились панотцеві місцем на лаві; він сів.

Колись постійними парафіянами у Георгія були переважно жінки середнього віку й старші; молоді чоловіки заявлялися вряди-годи, і переважно їхній візит був пов’язаний зі скорою потребою обряду — хрещення, вінчання, відспівування. Священики з сусідніх приходів іноді скаржилися начальству, що Георгій відбиває чужих парафіян; що вдієш, дітям чомусь подобалося, щоб їх хрестив Георгій. Навіть небіжчикам, мабуть, подобалося, щоб Георгій їх відспівував, а він поважав своїх небіжчиків, як тільки може тлінна людина поважати побратима, котрий стоїть на порозі вічного життя. І якщо від його зусиль хоч трохи залежала легкість дальшого їхнього шляху — що ж, Георгій був чесний перед ними, і тому, напевно…

Тепер парафіян було менше, ніж торік, але більше, ніж півроку тому. І були це переважно чоловіки.

Після майже десятихвилинної паузи сусід Вітя відкашлявся:

— А не боїтеся, батюшко, так говорити про нього?

Георгій тільки подивився. Вітя зніяковів і відвів очі:

— Так… Це ж…

— Мені боятися нема чого, — сказав Георгій сухо. — Який він є, так і називаю.

— А ви казали, що він заборонить до церкви ходити, — сказала Ганна Іванівна, найстарша парафіянка, котра ніколи не пропускала недільної служби ще при попередникові Георгія, отцеві Петру. — А він і не забороняє.

Георгій зітхнув:

— А він хитрий, Ганно Іванівно. Заборонив би — люди б і здогадались одразу… А так — ні.

Ігор, нежонатий чоловік років тридцяти, якось дивно всміхнувся; Георгій давно навчився читати на обличчях цей вираз. Такий вигляд має людина, яка розмовляє з Пандемом.

Він рвучко встав з лави, ще секунда — і він зірветься нарешті, вихлюпне…

Не зірвався.

— До побачення, Ігоре. Тут не місце, щоб говорити з цим…

— Я не навмисне, — сказав Ігор і відступив на крок. — Але я вже збирався… До побачення, батюшко…

І поспішив до свого велосипеда, притуленого до огорожі. От же часи настали — усі позабували, як це — приковувати велосипеди, ховати, стерегти…

Георгієві перехотілося говорити. Він завжди із задоволенням приходив до них, іноді йому здавалося, що його слова мають для них значення… І сказані в церкви, і сказані тут, на лаві за церковною огорожею… А сьогодні він не міг бачити своїх нечисленних вірних парафіян. Не хотів.

— Ну, бувайте здорові, — він устав. — Щось голова болить, піду…

І одразу зрозумів, що збрехав і що його брехня така явна й помітна, як пляжна парасолька посеред голої пустелі.

— Прощавайте, — сказав сухо й пішов, не озираючись. Його власний велосипед чекав коло заднього ґанку церкви.

«Георгію…»

«Мовчи, сатано».

…Але хто ж знав, що той, про кого знали, що буде дано йому владу, — чого ж він з’явився так сильно, так підло, так страшно? Людина слабка… Коли Георгій бачив матір, котра ще торік лежала паралізована, а тепер невтомно порпалася на городі… Коли чув, як вона співає (а вона співала замолоду, в неї був сильний гарний голос, про який любили згадувати всі діди в сусідніх трьох селах), коли вона з подружками, такими самими літніми й здоровими, йшла погуляти в ліс, чи танцювала на чиємусь сімдесятиріччі, чи…

Людина слабка.

Чи краще, щоб його мати тихо згасала, неспроможна підняти руки?

Ох, цей був досвідчений. Він був богослов. Його хоч сьогодні можна було брати викладачем у семінарію. Так. Але хто сказав, що саме він зцілив Георгієву матір? Хто йому повірить? Хіба він не може брехати?

Георгій зітхнув, звично очікуючи почути внутрішнє: «Я не брешу тобі, Георгію…» Але не почув. Видно, цей утратив надію його переконати…

Цей — утратив надію?! Невже Георгій — слабкий Георгій — зуміє витримати таку спокусу?

«Георгію…»

— Мовчи!

«Я тільки хотів сказати, що переднє колесо…»

— Мовчи, сатано, без тебе знаю! — крізь зуби процідив Георгій і потягся по стару помпу.

Високо над церквою безшумно ковзнув, не залишаючи сліду, гострий срібний новоліт. Георгій здригнувся й перехрестився.

* * *

Батько Зануди Джо привів у дім жінку!

Колись усі його дамочки були шльондри. Та і яка дурна захоче водитися з буйним алкоголіком?

А ця дамочка! Батько навприсядки крутився коло неї і трохи що не патокою мастив. Зануда Джо плюнув, виліз у вікно на сусідній дах і пішов шукати пригод.

Відколи травичка перестала бути травичкою, дружбани перестали бути дружбанами й пиво перестало бути пивом, Зануда Джо не знаходив таких пригод, які можна було б потім згадати. Один тільки раз йому вдалось налякати якусь тьолку, скинувши з даху цеглину. Цеглина розбилася просто в тьолки перед носом, але та тільки раз верескнула й перестала. Мабуть, Пандем їй сказав, що це Джо скинув цеглину. І що він усе одно не міг влучити. І точно — не міг…

Раніше вони ходили шоблою і перехожі швиденько звертали з дороги. Вони ловили чуваків з чужих кварталів і чистили їм рила. Вони крали мотоцикли, а якось Кріс був викрав вантажну машину. Правда, потім кинув… І де тепер Кріс?

їхня шобла розповзлася хто куди. Джо лишився сам, він зберігав старий арсенал, захований у кутку гаража під ганчірками, іноді приходив туди, щоб почистити стрельку, яку Кріс колись стибрив у старшого брата. Але стрельки, як їх не чисть, тепер узагалі не стріляють… Джо беріг її просто на згадку.

А от нагострені прути й кастети, залиті свинцем, могли б стати у пригоді. Якби тільки, якби…

Він сів на краю, звісивши ноги в запилюжених кросівках, і замислився.

Батько не перестав пити. Навпаки: пив ще більше. Тільки те, що він пив, перетворювалось на воду прямо у нього в горлі. Тому батько спершу став буйний, а потім якось присмирнів. І навіть знайшов роботу. А потім Джо довідався, що батько ходить у вечірню школу! А потім Джо довідався, що восени батька відправлять на роботу кудись далеко — на будівництво якогось підводного міста!

І як же він житиме під водою? Плавці відростить, чи що?

Джо уявив собі батька з плавцями. Останнім часом йому вдавалось увляти картинки, і навіть кольорові. Це було іноді неприємно, а іноді кумедно. От і тепер він уявив собі батька з плавцями й засміявся.

Гарячий дах приємно грів зад. На карниз сіла чайка. Джо плюнув у неї, але промахнувся.

І що ж, ця нова дамка тепер житиме з ними? У їхньому домі? Чи теж поїде на будівництво підводного міста?

«Плавучого, хлопче. Плавучого, а не підводного. Це буде така платформа, вона плаватиме серед океану, а на ній житимуть люди, синтезуватимуть їжу…»

Джо плюнув в іншу чайку і тепер уже влучив. Чайка полетіла.

«До речі, Кріс у своїй космошколі перейшов на другий ступінь. У нього добре виходить».

— Ти ж казав, що всі житимуть, хто як хоче, — Джо помахав ногами. — От я й живу, як хочу…

«Ти не хочеш так жити. Ти теж хочеш полетіти в космос. Або побачити інші країни. Або прославитись. Або знятися в кіно. Або грати в баскетбол. Але ти просто сопляк, хлопче. Ти боїшся».

— Як ти на мене сказав?

«Зелений липкий сопляк».

— Ти! — Джо гахнув кулаком по гарячій блясі. — Вийди до мене, подивимось, хто сопляк!

У будинку навпроти відчинилося вікно. Виглянула літня жінка у фартусі, в одній руці в неї був ніж, а другу вона витирала об перекинутий через плече рушник:

— Джо? Що ти там робиш?

Він уперше її бачив. Раніше тут жили інші люди. Мабуть, довідалась про його ім’я в Пандема.

— Не твоє діло, жирна свиня!

Він перекотився назад, схопився, пробігся, гуркочучи й здіймаючи злежалий пил, легко, як супергерой, стрибнув на сусідній дах — через щілину завширшки два метри й заввишки чотири поверхи. Нога зісковзнула, Джо вперся в край даху коліном, але коліно зісковзнуло теж. Тепер він висів на краю, поступово з’їжджаючи вниз, чіпляючись нігтями за брудну бляху. У животі стало холодно і якось липко. Він знав, що Пандем не дасть йому впасти… А що, як дасть?! Що за радість Пандемові рятувати Джо, котрий не ходить до школи і взагалі не хоче будувати це довбане плавуче місто?!

«Ну то хто з нас сопляк, га, Джо?»

— Ти! — просолів Джо і сповз іще нижче. Тепер він висів на пальцях, намагаючись підтягтися, але пальці зісковзували й опори для ніг не було, бо стіна була гладенька.

От якби поруч були пацани з шобли…

— Ти! — крикнув Джо. — Ти, ти, ти! Якби ти був простим пацаном — я б на тебе подивився! А так — ти…

І тут під ногою в нього раптом виявилася вибоїна в стіні, ніби сходинка. Джо підтягся, нарешті, й видерся на дах: він був не плаский, а похилий. Відповзши якнайдалі від краю, Джо сів навпочіпки, опустивши голову нижче колін; його вицвіла червона майка прилипла до спини. У нього було повно нових лахів, але він носив цю майку як пам’ять про колишні часи…

«Кріс часто думає про тебе».

— Брешеш.

«Не брешу. Він скучає».

— Полетить у космос і не скучатиме…

«Хочеш до нього з’їздити?»

Джо мовчав. І навіть ні про що не думав.

«Хочеш просто зараз?»

— У мене немає грошей.

«Не треба грошей. Полетиш на новолеті. Я забронюю тобі місце».

— На чому?!

«На новолеті, хлопче».

— Ні, — Джо помотав опущеною головою. — Ні. Як я до нього прийду? Він буде у формі, з крильцями, значить… З нашивками… А я — отак? Зі стрелькою за поясом, яка не стріляє?!

«Послухай мене, хлопче. Ти нічим не гірший за Кріса й за інших. Ти все можеш, у тебе все буде. У тебе буде і форма, й крильця, і що хочеш. У тебе буде гарна дамка, крута тачка, про тебе казатимуть: он іде Джо, У Якого Все Вийшло… Зараз злазь униз і лови машину. Тебе підвезуть до Центру Розвитку, зайдеш туди й запишешся в технічний коледж. Тобі дадуть форму й напрямок, о сьомій нуль-нуль новоліт стартує, ти вчитимешся й працюватимеш на тій самій станції, де тренується Кріс. Іди, хлопче, піднімай свій зад, іди, я сам поговорю з твоїм батьком…»

Джо посидів ще трохи. Потім став рачки і вийняв з кишені монету. Підкинув (монета блиснула на сонці), уловив і накрив долонею.

— Якщо орел — їду, якщо решка — йди ти під хвіст, Пандеме…

У досі ще вузькій і темній свідомості Зануди Джо не знайшлося думки про те, що Пандем може керувати польотом монетки.

* * *

— Коли ти повернешся? — запитала дружина.

— О четвертій, — відповів Артур. — Чи, може, трохи пізніше.

— Удачі, — сказала дружина, і Артур захряснув дверцята.

— їдьмо, — нетерпляче сказала дочка. — Я на моделювання спізнюся.

— На що?

— На техномоделювання…

Артур промовчав.

Машина чекала під навісом трохи осторонь будинку. Артур за звичкою її замикав, хоч і знав, що крадіжка неможлива. Ніхто не розіб’є шибку й не видере приймача, як це двічі траплялося з ним колись. Тепер ніхто не краде, ніхто не вбиває й нікого не судять. А всі вдають, що нічого особливого в цьому нема, всі живуть, не виходячи зі звичної колії; от і він п’ять разів на тиждень їздить у контору, переглядає рахунки й звіти, складає кошториси й подає їх на затвердження, і робить усе, що робив колись, хоч це й утратило сенс. Або майже втратило.

Контора наполовину спорожніла. Клерки, секретарки і навіть прибиральниця розбіглися — хто на курси актрис, хто на курси екскурсоводів, хто на практичні з малювання. Шеф, як і раніше, сидів у своєму кабінеті, він схуд, підтягся й почав курити сигари, яких колись собі не дозволяв. Шеф не наважувався покинути своє крісло — поки що не наважувався, але Артур уже не раз бачив у нього на столі стоси «проспектів майбутнього»… І що за інтерес шефові керувати примарною конторою, що йому за радість командувати Артуром?

Дорога була завантажена; але справжніх заторів Артур давно вже не пам’ятав. Перед школою він пригальмував, дочка вискочила, махнула рукою й побігла до входу, де юрмилися — багато сміялися, безтурботно базікали, раділи новому дню — десятки хлопців та дівчат від десяти до сімнадцяти…

Артур зрозумів, що заздрить дочці.

Потік машин був щільний, але Артура пропустили, легко дозволили зробити лівий поворот, і за хвилину він став краплею спокійної річки, у якій коли-не-коли промайне ота нова машина — на новому пальному, безшумна, мов примара.

Коли шеф куди-небудь піде… Скажімо, начальником якогось автоматизованого хімічного цеху… Він хороший керівник, він може керувати хоч експлуатаційною конторою, хоч оперним театром… Артур займе його крісло. Не важливо, що він робитиме щодня, — важливо щодня ходити на роботу, цілувати дружину, підвозити дочку…

Думка про те, яке довге й безрадісне має бути життя, щоразу доводила Артура до розпачу.

Пандем був його прокляттям. Пандем знав його таємницю.

Багато років — з самого дитинства — усередині Артура жив таємний світ, у який не було доступу нікому. Тільки в цьому світі Артур був справжній. Світ у світі. Країна в країні. Він складав вірші, але ніколи їх не записував. Він гуляв у грозу, закидав голову, дещо зневажливо посміхаючись білому візерункові небесних вен. Він чув, як росте трава. Він замикався у ванній, роздягався догола й проживав життя за життям, а мати — вона вже тоді нічого не розуміла — стукала у двері й вимагала відчинити…

Він закохався, коли йому було тринадцять. Вона їздила на велосипеді. Він захотів ввести її у свій світ, проте вона не зрозуміла.

Він хотів накласти на себе руки, але здогадався, що це нерозумно. Що вона не варта загибелі тієї прекрасної країни, про яку не має гадки, котрої не бажає побачити; тоді він жив на околиці великого лісопарку, влітку там було людно й пахло шашликами, а пізно восени парк був порожній і темний, і якось там були знайшли п’яницю, що його задушили й пограбували, й присипали листям на дні невеликого вибалка…

Ця мертва людина не давала Артурові спокою. Він уявляв, як стирчать з-під листя ноги в старих черевиках — шнурки зав’язані мерцем ще тоді, як він був живий… Він уставав щоранку о шостій — було ще темно — і вів старого ердельтер’єра Джафара на прогулянку в парк, і довго стояв на тому місці, де знайшли тіло.

Якось дівчинка, через яку він думав про самогубство, каталася на своєму велосипеді по краю лісопарку. Була рання весна. Сніг уже зійшов.

А потім вона десь пропала. Вранці батьки подзвонили в міліцію.

Артур устав, як завжди, о шостій. Усе було як завжди, окрім того, що тієї ночі він узагалі не спав.

Джафар скиглив, просився на прогулянку. Артур намотав на руку повідець і пішов — ні, спершу він прогулявся по краю лісопарку, потім пройшовся по пустельній центральній алеї і тільки потім завернув до вибалка.

Джафар, зрозуміло, її знайшов і почав гавкати. Артур так і повторював потім на допитах у міліції: пес її знайшов перший. Ми завжди гуляємо в парку з собакою. З пів на сьому до сьомої.

…Він прожив тоді найповніший, найболісніший, найщасливіший день у своєму житті. Світ у нього всередині повнився весною.

Він закінчив школу майже на відмінно і вступив в економічний інститут, і познайомився з багатьма різними дівчатами, і зустрічався з ними — з ким місяць, а з ким і рік. Вони були милі, але жодна з них не могла подарувати йому й тіні того щастя, яке він відчув тоді на вогкій весняній землі, де розпускалися проліски й де вона, нарешті зрозумівши все про нього, зробилася чудесно покірною…

Так він жив, майже змирившись з тим, що нічого великого більше в житті не буде, коли якось улітку побачив з вікна автобуса дівчину-велосипедистку з легким рюкзачком за плечима, у бузкових обтислих штанцях і синій футболці з глибоким вирізом. Дівчині було років шістнадцять, вона обігнала автобус, поки той стояв на зупинці, а потім автобус обігнав її; Артур дуже боявся, що вона поверне на перехресті, але вона не повернула. А на наступній зупинці він її гукнув, і вона зупинилася, бо Артур був нівроку з себе і дуже, дуже вмів подобатися…

Потрясіння його було навіть сильніше, ніж тоді, першого разу. Усередині свого світу він ширяв над горами, бачив себе справедливим і милосердним володарем, і її жах — уже потім, коли на небі засяяли зірки й над розігрітою липневою землею чомусь запахло пролісками, — був щемливий і лоскітний, і вона теж у якусь мить його зрозуміла, і теж скорилася цілком, як і треба коритися володареві…

Через два дні він прочитав у газеті докладний опис того, що сталося тієї ночі в лісі, на березі озера, неподалік залізничних колій. Він жахнувся й цілий рік жив у страху викриття.

А ще через рік він оженився на своїй теперішній дружині. І в них народилась дочка. І він стримувався, не дозволяючи внутрішньому світові брати над собою гору. І відвертався, коли бачив дівчину на велосипеді.

Дочці було п’ять років, а Артурові тридцять. Він прийшов забирати її з дитячого садка, а в цей час у сусідню групу приїхала по молодшого братика старша сестра. їй було п’ятнадцять років, її трикотажні спортивні штани, підгорнуті до колін (щоб не попали у велосипедний ланцюг) сиділи низько на талії, залишаючи відкритою смужку засмаглої спини.

Через десять днів її оголосили безвісти зниклою. Та так і не знайшли; весь цей час Артур помирав зі страху, під різними приводами не ходив по дочку в дитсадок, зрештою виїхав у відрядження на місяць, — проте страхи були безпідставні, бо ніхто-ніхто ні про що його навіть не запитав…

Тепер його дочці було чотирнадцять. Вона не здогадувалась. Як і дружина, котра прожила з ним півтора десятка років. Як і шеф, котрий вважав Артура не дуже талановитим, однак чесним і старанним працівником. Як і ніхто-ніхто з людей…

Поки ніхто не знав, Артур міг жити у власному світі, фантазувати й вважати минуле плодом своїх фантазій. Поки ніхто не знав, Артур не був ні в чому винен, бо й стародавні царі не мали за собою вини, лишаючи в ліжку остигаючий труп рабині. Традиції, звичаї, закони роблять нас винними, а зовсім не вчинки; ніхто з тих, хто міг би осудити Артура за вчинене, не знав…

Крім Пандема.

Пандем знав про Артура все.

І з цим знанням світ змінився.

Спочатку Артур боявся, що Пандем скаже людям. Що він скаже його дружині. Що він скаже дочці. Що тіло тієї загубленої дівчинки нарешті знайдуть там, де Артур його залишив.

А потім він зрозумів, що навіть якщо Пандем не скаже — він усе одно знає все, геть усе, і нагадає Артурові при потребі; Пандемове знання було дзеркалом, у якому Артур побачив себе, і з цієї миті життя його перетворилося на пекло.

Він загнав машину на стоянку. Зайшов у офіс повз давно порожню будку охоронця. Сів у своє крісло, подивився на годинник: дев’ята нуль-нуль. Він завжди був пунктуальний.

…Якби його тоді впіймали! Тоді, в найперший раз! Його не вбили б — як малолітку, — але всі ці роки він провів би у в’язниці… І тепер би вийшов, спокійний, влаштувався б на завод чи поїхав би на будівництво, як усі ті, кого Пандем випустив з-за колючого дроту… І він міг би жити й думати про життя, а не тільки про те, що Пандем — знає…

З іншими людьми Пандем говорить. З Артуром — майже ніколи. Пандем просто знає, знає; умерти Артурові не можна. Отже, треба з цим жити…

…Є ще один спосіб з усім покінчити.

Сьогодні ввечері він прийде додому. Покличе дружину на кухню, щільно зачинить двері й скаже їй…

Скаже все. А Пандем підтвердить.

Віолетта прокинулась і довго лежала, милуючись світлом.

Вона ніяк не могла на нього надивитись. Інші, от її батьки, наприклад, бачать світло вже давно. Вони до нього звикли. А Віолетта — ні.

Потім погляд її зі стелі, на якій лежав тремтливий сонячний прямокутник (це віддзеркалення у весняній калюжі, сніг тане!) переповз на стіну, де були картинки. Вони були різнобарвні. Коли Віолетта дивилася на них, її губи самі собою роз’їжджалися в усмішку.

У неї в голові з’явилися думки. Це теж було дивно, майже так само дивно, як світло; їй здавалося, що «думка» — це такий промінець, він пробирається по коридору, обмацуючи стіни, й освітлює все нове. От вона побачила картинку, на якій намальовано слона, і згадала слона в зоопарку, і подумала, що слонові зручно мати такий ніс, а Віолетті було б незручно, і кішці незручно, і що кожний на землі має такий ніс, як йому зручно, і такий хвіст, як треба, і все на землі влаштовано чудово й правильно, вона, Віолетта, бачить світло й може думати, і зараз прийде Пандем…

— Пандеме!

«Доброго ранку, дівчинко».

— Правда, все на світі влаштовано правильно? І в слона такий ніс, бо це зручно?

«Правда. Що ти хочеш сьогодні робити?»

— Учитись! Я хочу сьогодні вчитися!

«Тоді біжи скоріше вмиватися. Мама зрадіє, якщо ти вмиєшся сама».

Віолетта сіла на ліжку й намацала маленькими ногами пару капців з мавпячими мордочками.

Їй було шість років.

Торік вона була сліпою загальмованою істотою, що тихо жевріла на ліжку в інтернаті для дітей з дефектами розвитку.

* * *

Коли Омар був маленький, він був найбагатшим пацаном в окрузі, звісно, окрім Фарзада, сина крамаря.

Старший Омарів брат теж був багатий. Він крав у туристів гаманці й висмикував з рук сумочки, пролітаючи мимо на мотоциклі. Але його незабаром упіймали й забрали у в’язницю, і Омар довго нічого не знав про його долю.

Омар ні в кого нічого не крав. Він стрибав зі скелі — у море — за гроші.

Туристи ойкали, поблискували фотоапаратами. Менший Омарів брат обходив їх з торбинкою для грошей; якщо туристи були нові, вони не вірили Омарові й давали мало. Тоді він перелазив через огорожу й стрибав, а скеля була така висока, що на льоту можна було проспівати пісню.

Коли він вибирався на майданчик знову, туристи вже вірили. Вони охали в десять разів голосніше, лопотіли по-своєму, і торбинка в руках Омарового брата ставала пузата.

Омар стрибав знову.

Хлопці йому заздрили й намагалися стрибати теж. Один розбився на смерть, другий на все життя став кульгавий і кривошиїй. Омар знав: їхні матері проклинали його й бажали йому того самого.

Але він не боявся. Тільки іноді, вночі, він раптом уявляв, як летить на каміння, і вкривався холодним потом; але це було вночі, а не вдень.

Якось, коли він перелазив через огорожу, якась біла жінка взяла його за мокре плече. Вона показала йому кілька зелених папірців і пояснила словами й жестами, що віддасть їх йому, якщо він не стрибатиме.

Якщо він не стрибатиме.

Тоді він завагався. За кожний такий зелений папірець його батько наймитував тиждень.

Він уявив, як злазить з огорожі і йде додому з грішми. Як віддає гроші матері…

Жінка дивилася на нього якось дивно. Він усміхнувся й похитав головою. Бо гроші — це добре, але він, Омар, усе-таки не голодує. Як пояснити цій жінці, що кожен стрибок для нього — дорожчий за гроші. Що коли він відштовхується від огорожі, всі ці чисті пещені люди з країн, де Омарові-голодранцю ніколи не бувати, одночасно втягують повітря з неголосним звуком «оу», якого не заглушить навіть вітер…

Він відмовився від її грошей і стрибнув. А коли виплив і піднявся на майданчик, тієї жінки вже не було.

Що старший він ставав, то менше йому платили за стрибки; на щастя, коли йому виповнилося вісімнадцять, його взяли в армію. І там він почав стрибати з парашутом.

Це було навіть краще, ніж він гадав. Його стали посилати на різні змагання й огляди, він катався на повітряній дошці, виробляв у повітрі різні фігури, перш ніж відкрити парашут; генерали потискали йому руку й говорили, що він — хоробрий.

Іноді він приземлявся на запасках. Повисав на скелях, чіплявся за гострі гілки дерев, двічі чи тричі ламав ноги; лікарі у шпиталях знали свою справу. Омар повертався у лави.

Три місяці йому довелося пробути в зоні воєнних дій. Дівчата думали, що шрам на Омаровій вилиці і його зламаний ніс — сліди бойових поранень; він таємниче всміхався й не говорив їм, що це його у звільненні побили чотири покидьки. Але він теж, пригадується, добряче їх віддубасив…

Демобілізувавшись, він влаштувався працювати на одну турфірму. Розвага називалася «Стрибок смерті»; тепер Омар стрибав не зі скелі в море, а з парашутом у глибоку ущелину, і повітря свистіло в його вухах, але свистіло інакше — напевно, він чув луну свого польоту, що відбивалася од кам’яних стін.

Він ніколи не брав запаски, знаючи, що все одно не встигне розкрити другий купол. Один раз парашут розкрився за тридцять метрів од землі, Омар не встиг вирулити на рівне місце, гепнувся на каміння й зламав ногу у двох місцях. Його підняли нагору лебідкою, він провів три місяці в лікарні, а як виписався — з’явився Пандем.

Омар спочатку не надав йому великого значення. Він вірив у духів і дуже мало — у Бога; коли з’ясувалося, що Пандем не збирається робити Омарові шкоду, Омар про нього майже забув. І знову повернувся до своїх стрибків: падаючи в печері, у цілковитій темряві, устигав зробити подвійне сальто, якась телекомпанія зняла про нього фільм…

А потім до ущелини прийшли троє білих мужиків зі спорядженням і сказали: ми теж хочемо стрибати.

Він здивувався. Раніше охочих, крім нього, майже не бувало.

Мужики боялись, але стрибнули. І в них вийшло.

Наступного разу приїхала ціла група з аматорськими кінокамерами. Тут були не тільки чоловіки, але й жінки; вони стрибали один за одним, усе в них ішло гладенько, і тоді Омар зрозумів.

Вони ж невразливі!

Вони не розіб’ються об каміння, не поскручують в’язи і навіть не поламають ноги. Пандем їх береже; вони робитимуть сальто — безпечно, як у спортзалі. Політ на саморобних крилах, навіжений, вільний, на межі життя й смерті політ, замінено тепер комфортабельним «рейсом» у кріслі з підлокітниками, з соком у склянці, з кнопкою виклику люб’язної стюардеси…

— Навіщо? — запитав Омар у Пандема.

«Потім зрозумієш», — відповів Пандем.

* * *

Нікчема обробляв свій садок. Колупав сапою, розпушуючи землю під якимись кущами, висмикував траву, сопів і, здавалося, був дуже захоплений своєю справою.

Макс підійшов і зупинився в нікчеми за спиною. Гукати не став — нехай сам помітить. Нехай поверне голову.

За ті кілька місяців, що вони не бачилися, садівник — Макс жовчно скривив губи — виструнчився й посивів. Злиплі од поту пір’їни волосся на потилиці були якоїсь горобиної барви кольорів — це після колишньої воронячої чорності!

Пандем мовчав. От за що Макс цінував Пандема — за тямущість.

Садівник випростався, гмикнув, переводячи дух, і краєм ока помітив Макса. Озирнувся, ледь не впустивши своє знаряддя.

— Награвся? — м’яко запитав Макс. — їдьмо. Машина коло воріт.

— Добрий день, Максиме Петровичу, — глухо пробурмотів хазяїн куща й сапи.

— Добрий, — Макс стримався. — Ти мені потрібний. У мене є для тебе робота. Швидше.

Хазяїн сапи потупцяв з ноги на ногу:

— Хіба… Ми не переговорили вже про все?

— Лайно! — гаркнув Макс, і з найближчого дерева зграйкою злетіли перелякані синиці. — Я не для того вбив на тебе стільки років, щоб ти зараз рився в землі, наче свиня під дубом! Бігом зі мною, я витрачаю на тебе час, Базіле!

— Це моя робота, — Базіль знов узявся за сапу, і в рухах його була така рішучість, що Макс не стримався.

— Ах ти!..

«Обережно, Максе. Ти зламаєш йому руку».

Базіль був на двадцять років молодший. Після п’ятихвилинної боротьби він усе-таки вивільнився; Макс наступив на сапу, вминаючи її в розпушену землю. Він переламав би її об коліно, якби міг. І плювати на драматизм та оперетковість. Якби не Пандем — він би задушив учня-зрадника власними руками…

«Максе, у будинку дівчинка. Не кричи. Налякаєш».

«Ну то забав її! Полоскочи п’яти!»

«Максе…»

— Максиме Петровичу, — Базіль говорив дуже тихо й виразно. — Уся ваша наука…

— «Ваша» наука?!

— Наша наука, — сказав Базіль після паузи. — Це… втратило сенс. Це… кінець науки, кінець знанню, кінець узагалі всьому. Це прихід нового кам’яного віку. Я хочу зустріти його гідно — з сапою в руках, як і личить… як і личить мешканцеві нових печер. Упорядкованих. Навіщо… якщо можна просто спитати в Пандема?!

— Усе сказав? — Макс обтрусив долоні. — Тепер я скажу. Мені треба, щоб ти робив для мене роботу. Якої я не можу доручити Пітерові! Хоч він чоловік, а не папуга, він науковець, але він ні чорта поки що не може… він пацан. Слухай, падло, ціла лабораторія працювала на тебе стільки років, а ти мене тепер дуриш, як шулер, як істерична баба?! Тепер, саме тепер, коли в нас з’явилася унікальна…

— У нас нічого не з’явилося, ми все втратили… Мотивації…

— Пандем, ідіот! Пандем — універсальне знаряддя, велике питання, він же відповідь, він же супертестер, він же наданалізатор, він же всесвіт, він же мікрохвильова й підставка для пробірок…

Базіль мовчав.

— То ти їдеш чи ні? — спитав Макс, раптом відчувши утому.

Базіль мовчав.

— Як я шкодую, що взяв тебе тоді в аспірантуру, — сказав Макс, витираючи губи тильною стороною долоні. — Як я шкодую, що повірив у тебе, нікчемо. Ти не науковець. Іди геть.

І, не чекаючи, поки під Базілем розверзнеться земля, Макс розвернувся й пішов назад. Цілий день полетів псові під хвіст, нікчема виявився непохитний у своїй слабкості, Макс завжди знав, що не вміє переконувати. Вони або йшли за ним, або не йшли. Базіль був марнославний… А він, Макс, ніколи не розумівся на людях… Дармоїд за спиною науки! Ну нічого, в Пітері Макс не розчарується. Двадцять три роки, але молодість — це така вада, що скоро минає, Пітер точно не покине Макса, навіть якщо Пандем напише на великому аркуші ватману всі відповіді на всі запитання й повісить їх перед входом у Максову лабораторію… Нехай так, у будь-якому задачнику є сторінка з відповідями… Але вважати науку задачником?! Базіль — ідіот. Шлях до відповіді… Темний лабіринт, освітлюваний думкою, наче ліхтариком. Питання невичерпні, Пандем недосконалий… Так, недосконалий, тому він існує. У недосконалості своїй Макс схожий на Пандема, а Пандем — на Макса… За півроку пройдено шлях, на який колись ішли десятиліття… Чого Пандем не з’явився раніше?!

Машина — Пандемів подарунок на універсальному пальному — завелася беззвучно й одразу.

«Максе, стривай. Дві хвилини».

— Що таке?

«По-перше, Елла стоїть на ґанку. По-друге…»

Макс оглянувся. Дівчинка-підліток (скільки їй тепер? Чотирнадцять? Тринадцять?), Базілева дочка, справді стояла на ґанку, і гарненька її мармизка була біліша за крейду.

«Я ж просив — забав її!»

«Вона не дитина, щоб її забавляти».

«Ну скажи, що мені прикро… Скажи що-небудь за мене».

«Стривай, Максе. Базіль зараз прийде».

— Що-о?

«Він зважиться секунд через тридцять. Почекай його. Півхвилини — це недовго, правда?»

— Максиме Петровичу? — слабким голоском запитала дівчинка від хвіртки. — Може, ви б… чаю?

«Погоджуйся, дурню».

— Сам ти дурень, — пошепки сказав Макс.

Тягар, що багато днів лежав у нього на душі, хитнувся, як погано закріплений мішок на спині в’ючного коня. Гніт, готовий упасти.

* * *

Сито понишпорив руками, лайнувся розбитим ротом і не дуже впевнено став рачки. Зір повертався повільно; просто перед ним був кострубатий стовбур, об який його приклало хвилину тому. А що було навколо — трава, кущі, туман, — зливалося, ніби на великій швидкості.

«Ти зрозумів, хто тут хазяїн?»

Сито торкнувся передніх зубів. Підборіддя було мокре. Крапало на сорочку.

«Я бачу, зрозумів не до кінця».

— Я зрозумів, — прохрипів він, хитнув головою, гублячи краплі, знов заточився й гепнувся в пріле листя.

«Добре. На якийсь час будемо вважати, що зрозумів. Зараз я виведу тебе на дорогу, там зупиниться машина, довезуть тебе куди треба. Адреса — Яружна, сім. Скажеш, що прийшов працювати. Тобі дадуть самоскид, сядеш за кермо й гаруватимеш, шоферюго. Каратиму не те що за погляд кривий — за думку криву… Зрозумів, синку?»

— Так, — Сито звівся, тримаючись за дерево.

«І дякуй, паскудо, що писком твоїм дерева брудню. Тобі б клепки вставити — ба ні, поводжуся з тобою, як з людиною… А чи ти будеш людиною, ти, Льоня Ситник?»

Сито задер лице до низького похмурого неба, виматюкався, похитнувся, встояв.

У голові був тепер сміх — схвальний, як здалося Ситові.

Розділ восьмий

— Як справи, дядьку Борисе? — запитала племінничка, голос її у телефоні чувся геть не так, як у житті. Бувають такі голоси — тихі, безбарвні, невпевнені, але при потраплянні в телефон раптом набирають яскравості й сили; племінничка спитала, як справи, і Борис Григорович відповів як звичайно:

— Усе добре, Лиско. У мене все гаразд.

Вони поговорили ще три хвилини й попрощалися. Борис Григорович поклав апарат у кишеню штормівки, змінив наживку й знов закинув спінінг.

Риболовля була його багаторічною… пристрастю? Можливо. Віддушиною. Посварившись з жінкою чи з начальством, чи просто втомившись до непритомності на нічному чергуванні, він ішов сюди, до улюблених двох верб, закидав спінінг на «підгодоване» місце, ловив і слухав, як витікає втома з тіла, з пам’яті, жовтої від нікотину, з шарпаних-перешарпаних нервів.

Тут він учив синів, тоді ще маленьких, тягати червоноперку на тісто. А на спінінг бралися лящі, іноді щучки. Борис Григорович дивився на протилежний берег, на верби, що змикаються довгими гілками з власним відображенням, і думав, яке б це було щастя, якби на роботу взагалі не ходити, про завтрашній день не думати й тільки рибалити собі й рибалити.

Здійснилося. Він не думає про завтрашній день. Не ходить на роботу. Читає по вісім годин на день глянцеві підручники з харчової хімії та з біології синтезу, не розуміє нічогісінько у всіх цих нових формулах, почувається тупим першокласником і, у відчаї, йде на риболовлю, і так день у день ось уже скоро рік.

…Клюнуло. Тепер Борис Григорович обережно вибирав напружену «стальку», вона смикалась, спінінг гнувся, Борис Григорович сопів і краєм ока видивлявся на землі підсаку. Азарт; він усе-таки зберігся від колишніх часів, можливо, тому, що така велика риба попадається рідко, і, якщо просмикнути мотузочку крізь зябра й пронести улов через село на плечі — діти бігтимуть слідом, дорослі шанобливо обертатимуться, смикатимуть одне одного за рукава, показуватимуть…

Щука. Дуже велика. Очманілий удар хвоста, травинки прилипли до блискучого сірого боку. Боже мій, щука, а запекти у фользі… А нафарширувати…

Борис Григорович перевів дух. Риба, надійно ув’язана в сітці, билася, збиваючи китички трав’яних колосків, а поруч на пагорку стояли дві худорляві сільські кішки й чоловік за тридцятку, незнайомий, у джинсах, кедах і у вітрівці.

— Поздоровляю, — сказав чоловік. — Улов.

— Улов, — погодився Борис Григорович. І очікувально замовк.

— Я вас шукав, Борисе Григоровичу, — сказав незнайомець. — Сусіди сказали, що ви пішли рибку ловити.

— Пандем сказав, що я пішов рибку ловити, — сухувато поправив Борис Григорович.

Незнайомець кивнув:

— Пандем теж.

Борис Григорович задумливо витер руки об штани. Пандем вважає, що незнайомець має право відривати його від найінтимнішого заняття, а Пандем, треба визнати, делікатний. Отже…

— Я знав, що ви приїдете, — він зняв котушку зі спінінга. — Ви з цих… з представників Пандема на землі?

— Навряд чи Пандем потребує представників, — гладенько відповів незнайомець. Борис Григорович гмикнув.

— Мене звати Кім Каманський, — сказав візитер. — Я хірург, працював у клініці імені Попова, якщо вам це про щось говорить.

— Говорить, — поволі відгукнувся Борис Григорович.

— Отож, — Каманський розвів руками. — У нас з вами подібні… — він затнувся, начебто добираючи слово, — …проблеми.

— Ви молодші за мене разів у два, — сказав Борис Григорович. — 3 вас вийде чудовий харчовик-технолог. Або вчитель фізкультури. Або ще хтось… Ви справді думаєте, що ви — ви — можете сказати мені щось таке, чого ще не вважав за потрібне сказати Пандем?!

— Людина говорить з людиною, — пробурмотів Каманський і подивився на свої запилюжені кеди. — Бачите… Я був одним з тих, з ким Пандем зустрічався… у людській подобі. Я вважаю його своїм другом. Можливо, тому…

Каманський замовк.

— Що ж, — сказав Борис Григорович без особливої радості. — Ходімо.

…У Каманського була машина, тому замість звичайної години, яку забирала дорога на велосипеді, вони вклалися в десять хвилин (і це при тому, що Каманський пропустив поворот і довелось розвертатися). Хата стояла незамкнена, Пірат підняв голову й сказав «Гав» — байдуже, для пристойності.

— Сам живу, — сказав Борис Григорович, вивантажуючи велосипед. — За гармидер — перепрошую.

І подумав: він, мабуть, усе знає. Від Пандема. Про те, що старший син у Мексиці, що дочка в Австралії, що жінка в Канаді… Дружина в нього взагалі будівельник. Будівельникам тепер добре жити. Ще інженерам.

— Чай будеш? — Борис Григорович за звичкою легко переходив на «ти».

— Дякую, — сказав Каманський.

Борис Григорович з жалем подивився на щуку. Так ніхто в селі й не побачив; нафарширувати б її прямо сьогодні, гостей покликати…

— У мене є фотоапарат, — сказав Каманський.

— Не треба, — сухо заперечив Борис Григорович. Поставив чайник на плиту, зняв з полиці чашки. Подумавши, витяг банку кільки в томаті. Нарізав хліба.

— Скоро, кажуть, і рибу ловити не можна буде? Будемо синтезовану їсти, і свинину синтезовану, і яловичину… Еге ж?

— Не думаю, щоб не можна, — неголосно відповів Каманський.

— А Пандем що каже? — Борис Григорович обережно відігнув бляшану кришку з гострими, наче щучі зуби, краями.

— А ви запитайте, — відгукнувся Каманський ще тихіше.

Борис Григорович зітхнув:

— Не люблю я з ним балакати, Кіме… як тебе по батькові?

— Просто Кім.

— Отож, просто Кім, не можу я з ним… наче сам з собою говорю. Але сам собі такого ж не наверзу, якщо не божевільний. Ото й думаю: все, старий дурню, дострибався, шиза прийшла… Отаке. Погано мені з ним говорити, просто Кім. Наче в дзеркало дивитися з великого похмілля. І гидко, й страшно. Головою розумієш: от усі здорові, наче коні, і живуть по сто років, навіть ті, кому померти й варто було б. От невістка моя на базарі стояла з ранку до ночі, а тут раптом згадала, що вона начебто на хіміка вчилася… І ще добре — бюрократії немає ніякої, а я її всіма печінками ненавидів, цю заразу. Бюрократію тобто, а не невістку. А тепер жодного папірця: треба тобі щось, так одразу й одержуєш… Тож головою я, мабуть, дуже навіть за Пандема. Людям треба, щоб за ними наглядали. Не всім, звісно… Мені от не треба. Та й страшно… проти лома немає прийома, як кажуть. От він велить не вбивати. І ніхто не вбиває. А сказав би — вбивайте? А сказав би — побудуйте мені ідола й навколішки перед ним плазуйте? А сказав би — принесіть мені в жертву сина чи дочку?

— Ну ви ж ні від кого не вимагаєте жертв, — тихо сказав Каманський. — Чого ви думаєте, що Пандем за вас дурніший чи зліший?

Борис Григорович потер сивуваті вуса:

— Себе я добре знаю. А крім того… Таких, як я, мільярди гуляють, от шизонусь я, припустімо, то скоренько клепки вправлять чи замкнуть де треба. А він — це інше. Занадто велика влада, і нема кому спинити…

— Я теж цього боявся, — подумавши, пробурмотів Каманський.

— А тепер? Тепер перестав боятися?

— Він мій друг, — Каманський раптом усміхнувся. — Друг може сумніватися, може помилятися…

Борис Григорович розклав кільку на скибочки хліба — вийшли бутерброди. Заварив чай. Підсунув до Каманського порцелянову цукорницю з однією відбитою ручкою:

— Це небезпечна, друже Кім, омана. Подружився вогонь з гілочкою…

— Я теж не вчора народився, — Каманський раптом став упертий, дуже впертий. — Таки можу відрізнити брехню від правди… Крім того, Пандем мене колись був витяг з дуже неприємної… халепи. Тоді, коли смерть іще була.

Борис Григорович усміхнувся. Яка дивовижна обмовка; цьому молодикові здається, що він безсмертний. Наче смерть у дев’яносто чи навіть у сто років — то вже не смерть…

— …Та я, власне, не кажу, що Пандем бреше, боронь Боже… Може, він справді нас усіх возлюбив. Чого возлюбив, з якої радості — то вже інше питання… Знаю, що ти мені скажеш, упоряднику майбутнього. Скажеш, що в мене депресія, бо я втратив роботу. Бо всі мої роки, витрачені на те, щоб навчитися того, що я вмів, увесь мій досвід, усе, чого я був вартий як лікар… усе пішло собаці під хвіст. Що я більше не шановна людина, яка вдень і вночі, за будь-якої погоди на мотоцикл — і до хворого. Грижі, пологи, пневмонії, палець косаркою відрізало — всі до мене… Тобі не зрозуміти, синку. Навіть твоя клініка Попова… Там своє. А сільський лікар — це статус, друже. Це було… А тепер я ніхто. Оці ось руки, — Борис Григорович дивився на свої долоні, на товсті сильні пальці з брудними нігтями, — ці руки… я був хорошим лікарем, синку, от не брешу. Дуже хорошим. А тепер усе. Сідати за парту поруч з молокососами, починати з нуля — не можу, не хочу, нема сили. Тому, мовляв, скиглю, тому жаліюся, тому шукаю у всьому підступу й не розмовляю з Пандемом. От що ти мені скажеш. І додаси, що ти прийшов до мене, дурного старого, на допомогу, відкриєш очі, простягнеш руку, знайдеш мені справу… Чи не так?

— Ні, — сказав Каманський. — Ні… Розумієте, Борисе Григоровичу. Якби Пандем був такий, як ви про нього думаєте, ви давно були б найщасливішою людиною на землі.

Стало тихо. Хазяїн і гість дивились один на одного.

— Тобто? — запитав нарешті хазяїн.

— Він може змінити нашу свідомість непомітно для нас, — сказав Каманський. — Постійне щастя. З нічого. Для всіх. Спокій, воля, ніякого жалю, ніяких сумнівів, ніякого страху…

— Боже мій, — сказав Борис Григорович. Устав було з ослона й знову сів, рука звично потяглася до грудей, де давно вже не боліло серце. — Це… погроза?

— Ні, — тихо сказав Каманський. — Це доказ.

…Було вже поночі, коли вони взялися розбирати щуку під великим ліхтарем на веранді. Видно, що хірург, думав Борис Григорович, дивлячись на Кімові руки.

Збіглися сусідські коти. Пірат погавкував на них без запопадливості. Коти не боялися.

Прогоряло соснове вугілля в ямі.

— Він розгублений, — говорив Каманський. — Йому важко. Бо лінощам, боягузтву, жадібності багато тисячоліть, а Пандем — молодий. Він не всемогутній, але він росте у всемогутність, щоб ніколи її не досягти. Знаєте, як функція, що прагне до нескінченності… А зараз йому важко, бо перша ейфорія минула, лишилися мільйони людей, які втратили професію, зосталися тисячі владолюбців, у яких одібрали владу, а в когось — і сенс життя… Юрби суїцидників на дахах хочуть покінчити з собою, а Пандем не дає, і вони його проклинають… Я говорив з одним таким. Учора.

— А ви, значить, свого роду швидка допомога, — пробурмотів Борис Григорович, складаючи в каструльку шматочки щуки.

— Так, я знайшов собі роботу, — помовчавши, сказав Каманський. — Яка там слава… А на світі так багато тупих падлюк, які не цінують нічого, крім власного черева та статевого органа… Пандем умовляє, переконує, підкупляє, когось змушує… І буде далі переконувати, умовляти, підкупляти, когось змушувати… Хоч міг би просто сказати: працюйте, люди, любіть одне одного й будьте щасливі. І любили б, і були б щасливі… Розумієте, про що я?

Каманський повернув голову, і під хитання ліхтаря Борис Григорович побачив, як блищать у нього очі.

Під парканом коти мовчки билися за риб’ячі тельбухи.

— Невже ми з вами не домовимось? — Каманський витер мокрого лоба тильною стороною долоні, проте лакова цятка щучої крові все одно лишилася. — Невже нам з вами не цікаво побачити зірки… Щасливих людей, які люблять свою роботу… Світ, де люди живуть як люди, а не як черви в бруді та крові… Невже заради цього ми не готові жертвувати нічим, узагалі нічим?

Борис Григорович узяв кухля з водою й довго, довго лив йому на руки.

ОДИНАДЦЯТИЙ РІК ПАНДЕМА

Пролог

На свої п’ятнадцять років Зоя Антонець була добре вихована. Вона не облизувала пальців за столом, не перебивала старших і не розмовляла з Пандемом у громадських місцях; останнє правило ще не було внесене в підручники доброго тону, проте Зоїна мама вважала, що прилюдно говорити з Пандемом — це все одно що виходити на люди в піжамі.

Пандемові подобається, коли ти зосереджена на спілкуванні з ним, казала мама. Коли ти не базікаєш одночасно з однокласниками, не їси, не граєшся й не дивишся у вікно. Тому не звертайся до нього посеред вулиці — якщо, зрозуміло, він сам до тебе не звернеться.

Коли Зоя була молодша, в неї якось не дуже виходило діяти так, як радила мама. їй раз у раз хотілося про щось запитати Пандема чи попросити, чи порадитися; позавчора, в неділю, їй виповнилося п’ятнадцять, і, лягаючи після свята спати, вона пообіцяла собі почати нове доросле життя.

Сьогодні з ранку був вівторок.

Після сніданку Зоя зачинила за собою двері маленької кімнатки, в якій колись була татова фотолабораторія, а ще раніше — комора. Тепер тут стояло велике крісло, а навпроти, на вузькій підставці, плаский монітор від старого комп’ютера; Зоя замкнулася зсередини, сіла в крісло й провела пальцем по монітору.

На екрані спалахнула яскрава цятка, швидко наблизилась, виростаючи, і перетворилася на усміхнене лице.

— Привіт, Зоєчко, — сказав Пандем.

— Привіт, — сказала Зоя пошепки. — А… скажи, будь ласка, у нас сьогодні буде контрольна?

Пандем усміхнувся ширше. Він прекрасно знав, що Зоя не про те хотіла спитати. Але мовчав, даючи їй змогу наважитись.

— Ні. Контрольна буде або завтра, або в п’ятницю, Ірина Марківна ще не вирішила.

— А, — сказала Зоя. — Он воно що…

І замовкла.

Пандем дивився добре. Зої подобалось дивитися йому в очі; вона могла б годинами сидіти отак без слів, але пора йти до школи, а крім того, сьогодні в неї була справа, важлива справа, і треба було наважуватись.

— Ну, отак, коротше, — сказала Зоя, надаючи Пандемові можливість самому сформулювати її прохання.

Пандем зітхнув — геть як Зоїн тато, коли мусить їй у чомусь відмовити:

— Як ти це собі уявляєш? Я ж не можу його змусити. Не можу вселити йому… сама розумієш що. Я можу тільки порадити тобі, що вдягти, про що говорити…

— Це само собою, — сказала Зоя, і голос її здригнувся. — Розумієш… Хто ж, як не ти, знаєш… Я дуже його люблю. Це не жарт. Я дуже його люблю. Я хочу вийти за нього заміж. Мені більше ніхто не потрібен. Це питання життя і смерті.

— Питання чого? — м’яко перепитав Пандем.

Зоя махнула рукою:

— Ти розумієш! Ти все розумієш, не прикидайся… Я зроблю його щасливим. Слухай, ти ж сам казав, що я йому підходжу за темпераментом… За всім. Пандеме, я дуже хочу, щоб і він теж… Щоб він мене, ну… Якщо ти мене любиш — допоможи мені! Хіба тобі важко!

— Зоєчко, — повільно сказав Пандем. — Я допоможу тобі рівно до тієї межі, де почнеться воля самого Шурка. Розумієш?

— Добре, — відгукнулася вона, помовчавши. — То що, ти сказав, мені вдягти?

* * *

Шурко Таміленко був старший за Зою на півтора року і вчився в недавно побудованій математичній школі. Педагогічний ліцей, де навчалася Зоя, стояв навпроти, і подвір’я у «математиків» та «педагогів» було спільне.

Коли Зоя зайшла у ворота, Шурко — в шортах і білій тенісці — стояв під баскетбольним кільцем, крутив у руках м’яча і — в цьому не було жодного сумніву — розмовляв з Пандемом. Зоя сповільнила крок; хвилювання було, наче зграя гарячих крижаних голочок. Її мама не схвалила б Шуркового заняття, але Зої подумалось: можливо, саме зараз Пандем говорить йому щось важливе для їхнього з Зоєю майбутнього…

— Привіт, — сказала вона, зупиняючись за два кроки.

Шурко здригнувся від несподіванки:

— Привіт.

— Дай мені кинути в кільце, — сказала Зоя.

— На, — Шурко здивовано простяг їй м’яча.

Зоя поставила сумку і відійшла на штрафну лінію. «Пандеме, допоможи мені!»

Пандем допоміг. М’яч на секунду затримався в сітці й сковзнув униз.

— Молодець, — сказав Шурко. — Без Пандема?

Вона завагалася. Закрутила головою, вдаючи, що її погукали; на щастя, мимо проходило кілька Шуркових однокласників, і взаємні вітання дуже вдало відвернули його увагу від ледве чутної Зоїної відповіді.

— Ти сьогодні йдеш грати в оборону Буші? — запитала Зоя, коли хлопці подались у своїх справах.

— А в кого? — Шурко зацікавився.

— У Сердюків, у парку на озері, — Зоя знову відчула хвилю гарячих колючок. — Я ще не записалася. Але хотіла б. Той раз я непогано стріляла…

— Я сьогодні не можу, — сказав Шурко. — Треба попрацювати, у нас через тиждень етапний тест…

— Ти ж не можеш цілий день до вечора працювати, — заперечила Зоя.

— Чому? — здивувався Шурко.

Він був на голову вищий за Зою, тонкий, як натягнута тятива, чорноволосий, з ледь витягнутим смаглявим лицем і яскравими зеленими очима. У Зої віднімалися ноги, коли він дивився отак — привітно, прямо. Хотілось плакати, сміятися, бігти кудись і ніколи не повертатися назад, та найбільше хотілося обхопити цього гада за шию, за плечі, обійняти міцно й не випускати…

— Я не можу математику розв’язати, — сказала Зоя чужим, хрипкуватим голосом. — Допоможи мені. По-сусідськи. Га?

* * *

Два місяці Зоя Антонець носила плаття, які подобалися Шуркові, слухала музику, яку любив Шурко, записувалась на ігри, в яких Шурко брав участь, і розв’язувала задачі під Шурковим керівництвом. У її власному класі всі до одного вважали, що «ця Антонець давним-давно зустрічається з Таміленком з десятого “М”».

Минули іспити. Почались канікули. Шурко зібрався в табір, і Зоя зібралася разом з ним. Табір називався «Остров’янин», і Зої там не сподобалося: жили в куренях, їжу, хоч і синтезовану, розігрівали на багатті, цілими днями лазили по лісу, шукаючи якісь схованки, піднімаючи скрині з морського дна, стріляли з лука, будували плоти й довбали піроги — одно слово, віддавалися відпочинку по-хлопчачому, азартно й безглуздо. Зої здавалося, що вона виросла з «Остров’янина»; Зої хотілося кафе зі смугастими тентами, хотілося танців і тихого парку з фонтанами замість цього дурного лісу.

«Поїдеш додому?» — запитав якось Пандем. (Спеціальної кімнати для розмов з ним у таборі не було, тому Зоя спілкувалася з Пан-демом після відбою, дивлячись на зірки крізь солом’яне накриття куреня.)

«Шуркові подобається, — сказала Зоя. — Залишусь».

І мужньо дотерпіла до кінця зміни.

Уночі напередодні від’їзду влаштували нарешті танці — не тихі й романтичні, як мріялося Зої, а по-дикунські галасливі карнавальні танці. Розфарбували лиця глиною та зубною пастою. Шматочки м’якого синтезованого м’яса нанизували на прутики й смажили над багаттями. Гасали зі смолоскипами, купались у цілковитій темряві, пірнали з човнів, полохаючи рибу. Браталися. Обмінювалися адресами. Клялись у вічній дружбі; у загальній метушні Зоя загубила Шурка, а потім довго не могла його знайти.

Танці навколо багать стихали; хтось спав просто на пляжі, загорнувшись у ковдру, хтось слухав музику, дивлячись на зірки, хтось розповідав байки і хтось їх слухав — проте Шурка не було ні серед перших, ні серед других, ні серед третіх.

Уночі, одна, змерзла й трохи налякана, Зоя пішла шукати його в ліс.

«Зойко, не йди. Пізно».

— Ну то й що?

«А те, що принизливо стежити за людиною. Ходити за ним по п’ятах».

Зоя зупинилася в темряві. Розкрила рота — й закрила знову.

— Ти хочеш сказати, що я йому нав’язуюсь?

«Я хочу сказати, що недобре підглядати».

— Підглядати — за чим?

«Якщо людина хоче бути сама — не треба їй заважати. Повертайся, Зойко. Він теж незабаром повернеться».

Вона вже зібралася було йти до багать — і раптом завмерла, притиснувши долоню до гладенького стовбура:

— Один? Чи наодинці з кимось?

«Зойко… Якщо не хочеш мати дурного вигляду — повертайся».

— Він один — чи з кимось?!

«Я не можу тобі сказати».

— Он воно що, — пробурмотіла вона, відчуваючи, як німіють щоки. — Он воно що…

«Стій!»

Вона не слухала.

Коріння підверталося їй під ноги, гілки хльоскали по лиці, але вона продовжувала шукати.

І незабаром знайшла.

— Як ти міг? Як ти… Я ж тебе благала! Ти… Ти зрадник! Ти мене ненавидиш! Її ти любиш, а я для тебе ніщо!

Море мовчало.

— Проклинаю, — Зоя впала на мокрий пісок. — Не хочу тебе більше ні бачити, ні чути — ніколи… Ти все брехав. Ти все брехав. Ти мене не любиш. Ти… ну, смійся наді мною. Принижуй мене… Усе одно далі нікуди. Ну, принижуй!

…Здається, вони її навіть не помітили. Він постарався, не інакше. Вони були такі перейняті собою, своїми руками, губами, плечима, вухами, очима, ногами…

Цю дівулю звали Віта. Тиха, непомітна. Смугастий купальник. Книжка під подушкою. Душова кабінка тричі на день…

— Сучка. І ти — сука. Лайно, погань, сопливий божок, ляльковод, не мужик і не баба, паразит, поліп…

Зоїне життя, ще вчора повне, яскраве і якщо не щасливе, то хоч би сповнене надії на щастя, — Зоїне життя лопнуло, наче повітряна кулька, залишивши по собі жалюгідну ганчірочку.

* * *

— Пандеме?

Мовчання.

— Пандеме?!

Мовчання.

— Пробач… Я не хотіла… Пробач, я не хотіла тебе… Я…

Мовчання.

— Будь ласка… Не кидай мене… Я більше не буду… Я все зрозуміла… Пробач… Пробач… Пробач…

«Не плач, дурна дівчинко. Подивися, сонце сходить».

Розділ дев’ятий

— Тату, ти чув? Шурко жениться! — Віталій стояв посеред кімнати, розмахуючи телефоном-навушником на кольоровій гумці.

— Одірветься, — сказав Кім, спостерігаючи за польотом навушника.

— Не одірветься, — безтурботно заперечив Віталій. — То ти чув про Шурка? Йому ж сімнадцяти ще нема!

— То й що, — сказав Кім. — Тьотя Олександра вийшла заміж за дядька Сашка, коли їй було шістнадцять і вона вчилася в школі. Але ж тоді ще не було Пандема…

Віталій гмикнув, ніби кажучи: скажеш таке, Пандема не було… Ти б ще царя Гороха згадав…

— А чого ж ти мені не сказав, — почав було Віталій, проте затнувся. Рука, що розкручувала навушник, раптом опустилася й сховалася за спину, ніби засоромившись.

— Пандема ти слухаєш, — буркнув Кім. — Рідного батька — ні.

— Чому ні? Теж слухаю, — сказав Віталій, думаючи про своє. — Це, виходить, мені через шість років теж можна женитися?

— Та заради Бога, — сказав Кім. — А що, є хтось на прикметі?

Віталій пирхнув:

— Це я так питаю, для формальності. Воно мені сто років треба, я в космос збираюся… А на весілля нас покличуть?

Кім відкинувся на спинку крісла, закинув руки за голову:

— Пандеме! Нас покличуть на весілля?

Тихий смішок у голові.

— Він не знає, — Кім розвів руками.

— Як не знає? — розгубився Віталій. — Як… не знає?

Минула ціла секунда, перш ніж витріщені Віталькові очі повернулися на місце, а буква «о» відкритого маленького рота змінилася обуреним вищиром:

— Ти з мене приколюєшся? Маленьких можна дурити, так?

Добру хвилину вони вовтузились і боролися, причому Віталькові кулаки були тверді, як горіхи; у дверях стояв трирічний Романчик. Уважно спостерігав.

* * *

Віталько народився через місяць після пам’ятних посиденьок по-родинному. Це була дуже спокійна, вся в Ярину, дитина. Немовля спало вночі, а якщо й починало вередувати — Ярина завжди знала, як і чим його заспокоїти. Ні натяку на нервування перших місяців — Ярина плавала у своєму материнстві, мов білий корабель у спокійному морі, тоді як навколо бушували ейфорія, паніка, розвал і творення, епідемія невдалих самогубств, карнавали й свята, все це було довкола й по всій землі, проте Кім з Яриною перебували наче під наркозом.

Кім купав сина, переодягав, годинами вигулював, колами бродячи по парку; думав про Віталькове майбутнє життя, про те, яке місце очікує його в новому, дикуватому на перший погляд світі… У парку (як і на будь-якій тінистій вулиці чи просто у дворику з лавами) в ту пору багато гуляли — не парочки, ні, і не компанії. Усі бродили поодинці, заглиблені в себе. Усі розмовляли на найцікавішу для людини тему — вони розмовляли з Пандемом кожен про себе. Усім треба було про щось запитати або — набагато частіше — розповісти. В усіх — розумних, дурних, егоїстичних, самозакоханих, душевно тупих, екзальтованих, чесних, легкодухих, життєлюбних, інших — з’явився друг: навіть у тих, у кого друзів не було з пелюшок. Друг, котрий знав і відчував потайне, те, що іншій людині не відкриєш; друг, котрий виправдовував слабкості (не завжди, але переважно — за Кімовою інформацією — траплялося саме так). Виправдовував і давав надію, і будив бажання стати кращим (не в усіх, знову ж таки, але в багатьох). Усі згадували юність, дитячі мрії, усе, що не здійснилося тоді, але мало шанс здійснитися тепер…

Прокотилася хвиля тихих розлучень і нових бучних весіль.

Скрізь відкривалися професійні училища, будівельні технікуми, політехнічні інститути. Кім гойдав возика зі сплячим сином і говорив з Пандемом про часові парадокси, про класифікацію зірок…

А от Романчик народився через сім років — у цілковито іншу епоху. І за характером був іншою дитиною — нервовий, крикливий, неспокійний. Кім знав, що Пандем приділяє меншому синові багато часу (хоч що це таке — Пандемів час? Чи можна його виміряти?). Романчик потребував, щоб його заспокоювали, — і Пандем няньчився з ним з перших днів, умовляв по ночах, щоб дати Кімові й Ярині виспатися (обоє вони тоді працювали, Ярина в художньому ліцеї, а Кім в Інституті біосинтезу). У результаті Романчик вийшов значно більше Пандемовим сином, ніж Віталій. Він годинами грався в дитячій, один-однісінький, іграшки розмовляли з ним різними голосами, а він говорив з іграшками. Він навчився читати й говорити майже одночасно; у три роки вмів каліграфічно писати, висловлював найскладніші думки й охоче залишався вдома сам — Пандем нагадував йому, коли і як розігріти їжу, що одягти, яку книжку почитати й коли лягти спати. Спокійний Віталько виріс рухливим і галасливим хлопчиськом — примхливе немовля Романчик виявився мовчазним споглядальником. Часом його всерозуміючий, спокійний погляд починав турбувати Кіма, а холодність до батьків іноді ображала. Щоразу, як Кім про це думав, Романчик ніби прокидався — усміхався й ліз на коліна; Кім знав, що це Пандем нагадав синові, що в нього є батьки, і все одно в такі хвилини бував розчулений і майже щасливий.

«Це характер, — говорив Пандем. — У нього дуже своєрідне сприйняття світу. Він не байдужий до тебе — він просто не розуміє, що ти не чуєш його думок… Він не вміє ще виражати свої емоції так, щоб ти їх зрозумів. Він навчиться. Він дуже добрий хлопчик».

Ярина Каманська їхала на роботу на велосипеді. Був дуже сонячний, під блакитним небом, день.

Ярина їхала крізь нескінченний парк, улаштований так, щоб за кожним поворотом доріжки відкривався новий краєвид. У будь-яку пору року тут щось цвіло; у будь-яку пору доби тут було світло й були тіні, поєднуючись щоразу по-різному.

— Тепер ліворуч? Фонтан запустили?

«Ще ні. Поїдь праворуч».

На великих деревах то тут, то там виднілися дитячі будиночки-шпаківні з флюгерами, вітражними віконцями й мотузяними драбинами до землі. Ярина досі здригалась (розуміла, що нерозумно, але смикалася на рівні рефлексу), коли маля років трьох, наче мавпочка, вилазило на двадцятиметрову висоту й розгойдувалося, перебираючи руками, щось наспівуючи під ніс. Ніякого нагляду, ніякого крику — вони гралися в школі, гралися вдома, вони були піратами, космонавтами, звірами й птахами, у них було своє товариство, що ділилося на сотні великих та маленьких клубів, і деякі дорослі із задоволенням втягувалися в цю гру — якщо в них виходило, звісно. У Ярини виходило — щоправда, її вихованці були дітьми особливими, значно талановитішими, ніж сама Ярина була в їхньому віці.

На легкому, як солом’яний капелюх, і зручному, наче капці, велосипеді «Волоцюга-100» Ярина їхала, наче на «Ластівці» зі свого дитинства: піднімаючись на гірку, вона відривалася від сідла й переступала з педалі на педаль; спускаючись униз, завмирала, слухала дотик вітру до щік і ледь чутний шурхіт монолітних шин. На доріжці були намальовані кособокі будиночки, товсті, мов кулі, слони, чоловічки з довгим волоссям та формули, яких Ярина на ходу не встигала прочитати.

Вона їхала й говорила з Пандемом — ця некваплива, мов рівнинна ріка, звична бесіда ніколи не припинялася.

Вона спитала, чи всі учні прийдуть сьогодні на заняття; виявилося, що Ірка-велика виїхала з батьками в Японію, просила пробачення за пропуск занять, передавала привіт. Ярина подумала, що й сама була б не проти куди-небудь з’їздити, але до виставки лишилося всього три тижні… Пандем сказав, що на виставку прийде сто дев’яносто шість душ; Ярина знала, що серед них не буде нікого випадкового, а тільки зацікавлені знавці й поціновувачі. Вона зіщулилась і подумала, що сьогодні треба остаточно відібрати роботи. У цей час спереду з’явилося роздоріжжя, і вона звично запитала Пандема, куди повернути, і він одразу порадив — праворуч…

— Жарко. Дощ уночі?..

«Обов’язково».

Вона їхала повз житлові будинки з навстіж розчиненими вікнами, з дверима без замків; підлітки, для яких будинки-шпаківні були вже не такі цікаві, читали, сидячи в шезлонгах чи валяючись на траві. На галявинці, обгородженій залізною сіткою, діди ганяли м’яча. Ярину обігнала бабуся років вісімдесяти на гірському велосипеді «Гриф».

На фасаді Дому творчості майоріла об’ємна кіноафіша: «Сьогодні на екранах «Полководець», повнометражний історичний фільм з ефектом присутності. Увага! Містить відверті сцени агресії. Діти до вісімнадцяти років на сеанс не допускаються». Ярина всміхнулася; афіша з м’язистим хлопцем нагадала їй рекламний щит десяти- чи дванадцятирічної давнини. Це ж подумати — в цілому місті не лишилося жодного рекламного щита… Якщо, звісно, не зважати на театральні та інші афіші…

Вона залишила велосипед коло входу, в нагромадженні інших велосипедів, великих і маленьких. У коридорах Дому творчості пахло потом і лаком, воском, глиною, димком плавленої каніфолі, фарбами і трохи — пилом. При вході в секцію скульптури стояли два керамічні солдатики завбільшки з людський — десятирічної людини — зріст.

Вони встали, коли вона зайшла — від п’яти років і до п’ятнадцяти, у спортивних костюмах, джинсах, гімнастичних трико, у новомодних світляних комбінезонах, які не намокають, не горять і не брудняться, і при цьому на дотик не відрізниш од тонкої замші. Перемащені глиною, з пластиліном у руках, жваві, швидкі, трошки вперті й цілковито безтурботні:

— Ярино Анатоліївно! А Гриць пацюка приніс, хоче ліпити з натури! Можна?

* * *

Валерія Каманська впоралася зі списком візитерів — Пелучетте Ґуставо, одинадцята тридцять.

— Добрий день, я Валерія… Сідайте, будь ласка!

Візитер скорився, і його лице опинилося майже на одному рівні з Лериним. Ґуставо Пелучетте був сухорлявий, смаглявий і трохи збентежений — його руки видавали хвилювання, тоді як очі — зелено-карі — здавалось, були цілком спокійні.

Можливо, він хвилюється, коли зустрічається з новими людьми, подумала Лера. А може, соромиться свого акценту…

І перейшла на італійську:

— Пробачте за певну нетактовність, але я питаю про це всіх нових студентів… Чому ви вирішили вивчати мови? Вас не влаштовує Пандем як перекладач?

Ґуставо всміхнувся, ніби її питання було кумедною провокацією:

— Мене цікавлять мої власні можливості… Напевно, всі нові студенти вам так відповідають?

— Не всі, — Лерка відвела очі. — А який у вас тест-коефіцієнт?

— Сім-ей.

— Добре! — здивувалася Лерка. — Просто надзвичайно!

— Можливо, тому, що в мене абсолютний слух, — винувато сказав Ґуставо. — Я музикант… можливо, тому.

Лера подумала, що візьме його до себе в клас. Уже після кількох занять з комп’ютером початківцеві потрібна активна мовна практика… Правда, у Лери таких практикантів уже чотирнадцять, забагато, та, можливо, кимось зі своїх можна буде пожертвувати? Луїза, наприклад, уже три місяці балакає з однією тільки Лерою, їй треба частіше міняти співрозмовників, нехай звикає до індивідуальних особливостей мови…

Вона міркувала про все це, складаючи для Густаво план занять; це було нелегко, бо всі дні й вечори в нього були зайняті, він грав у оркестрі, і в нього були сольні концерти, і йому треба багато репетирувати. Ні, сім’ї в нього немає; він оженився зеленим хлопчиськом і розвівся через півроку після весілля, відтоді минуло вже двадцять років…

— Так, авжеж, — сказала Лерка, відчуваючи, як радісне збудження її покидає. — Безперечно, ми зможемо змінювати розклад, підлаштовуючись під ваш графік… Іще, Ґуставо, — старайтесь висиплятися, для занять за оптимальною формулою це дуже важливо. Ходімо, я проведу вас у клас…

Вона посадовила його перед комп’ютером, пояснила завдання й пішла до себе. До наступного візитера лишалося ще п’ятнадцять хвилин, Лера сіла на диванчик у кутку й притисла до щік міцно стислі кулаки.

«Я ж просила мене не сватати! Я ж просила!»

«Бог з тобою, Леро, я тебе й не сватав. Він сам прийшов. Це чиста випадковість».

— Я запишу його в клас до Вероніки, — сказала вона вголос.

«Він тобі потрібний, Леро. А головне — ти йому дуже потрібна.

Серйозно».

— Я знаю, рано чи пізно ти мене вмовиш, — сказала вона приречено. — Але краще пізно, Пане. Краще — пізно.

Розділ десятий

Вивіски відійшли в минуле. Будинки контор, офісів, управлінь відійшли в минуле; одна велика лабораторія з безліччю підрозділів та філій — от на що це було схоже. Жодних проблем ні з устаткуванням, ні з реактивами, ні з інформацією. Жодних авторських прав — першовідкривач здобував славу, але не можливість привласнити досягнення. Галасливі кафе для працівників, тихі курилки; напівзнайомі студенти, що з’являлися нізвідки, що влаштовували у вільному кутку якісь дурнуваті експерименти й знову зникали — на місяць, на рік, щоб потім повернутися й спорудити на «підрослому» за цей час устаткуванні що-небудь пристойне. Це скільки ж дисерів вийшло б, іноді думав Кім.

Дехто роками не торкався до реактивів і не сідав за комп’ютер. Стежка до істини — правильна послідовність поставлених питань, казав Кімів колега, ледачий, самовдоволений, безмежно, як з’ясувалося, талановитий. День за днем він висиджував у кріслі-гойдалці, перериваючись, тільки щоб попоїсти й пробігтися босоніж по парку; мовчки, чутний тільки для Пандема, він вибудовував ланцюжки питань, одержував на них відповідь «так» або «ні», вибудовував нові ланцюжки — й іноді повідомляв результати, які майже завжди блискуче підтверджувались і здіймали в науковому світі хвилю резонансу заввишки з триповерховий будинок.

…Кім зійшов з паркової доріжки, вибрав галявинку з вигадливим поєднанням світла та тіні, ліг на спину, так що китички трав загойдалися перед очима, обрамляючи біло-блакитне небо. Заплющив очі, однак небо бачити не перестав: тепер форма хмар мінялася, перетворюючись на обриси континентів. Глобус, намальований прямо на Кімовій сітківці, повільно прокрутився — один повний оберт, доба.

«…межі можливого? Що тіло людини зміниться, ясно, по-моєму, уже тепер, але які межі цієї зміни? Люди-риби, що живуть у морі без акваланга, люди, вкриті вовною, живуть у льодах, а може, так — по суботах люди-риби, по неділях — люди-птахи, біологія, як я зрозумів, дозволяє…»

«Річ не в біології. Психологія повинна дозволити, Кіме. Ефект банана, що падає з дерева сам по собі… Яка, к чорту, творчість по щучому велінню?»

* * *

…Чи зміг би Кім так легко змиритися з новим світом, якби не світле Яринине переконання, що всі зміни — на краще?

Перший час після пришестя — майже три з половиною роки! — Кім невтомно об’їжджав навколишню місцевість і зустрічався з різними людьми. Вони були схожі на нього — вперті, не легковірні, звиклі у всіх ситуаціях покладатися на себе й тільки на себе; Кім знав, що їм потрібен, що працює провідником крізь тріщину у світобудові й робить цим добру справу, але до кінця кожної поїздки це знання тануло, мов грудочка масла.

Він повертався додому, Ярина заздалегідь знала, що він повертається, і виходила назустріч з маленьким Вітальком на руках. І тоді Кім помічав, що вона помолодшала, що вигляд у неї спокійний і щасливий, що вона його любить і його потребує, як і раніше, що син росте швидко, що він здоровий і спокійний, що Пандем увійшов у їхнє життя природно — і ця природність заворожувала Кіма, як цокання великого годинника, як вогонь у каміні, і він зігрівався й заспокоювався.

Потім часи змінилися — точніше, плавно перетекли в іншу стадію. Одного чудового дня виявилося, що Кімові нема чого їхати з дому, що його місію закінчено, а до старості ще далеко, і, отже, треба щось робити далі…

Він думав, що буде важко. Думав, що доведеться, як у страшному сні, повертатись до школярських, безпомічних, жалюгідних спроб «визубрити перед іспитом»; він узявся за діло з огидою — і майже зразу втягся, наче в захопливу гру.

Як у дитинстві, не треба було думати ні про що, крім навчання, але, на відміну від шкільного рабства, нинішні заняття приносили радість. Питання сипалися на голову впереміш з відповідями; Кім засинав з підручником і просинався з ним. Само собою вийшло, що з кількох можливих напрямків Кім обрав біоконструювання.

…Раптом закінчився вільний час. Кім легко розлучився з потребою щоденного сну — саме з ці роки методика «безсонних» тестувалася на добровольцях. Традиційний тиждень здався незручним — Кім склав власний розклад так, щоб за чотири дні «накривати» обрану тему, а п’ятий присвячувати цілком Ярині й Віталькові (потім, коли народився Романчик, розклад довелося переробити знову). Вони багато подорожували, обов’язково купалися взимку і влітку, і, пояснюючи Віталькові, як правильно пірнати, Кім думав, що, можливо, не варто аж так пнутися зі шкури, і добре було б перепочити й повалятися на надувному плоту десь серед теплого моря…

(Уже потім з’ясувалося, що «малий» навчився пірнати значно краще за самого Кіма й майже без його допомоги.)

Так вони жили рік за роком. Світ навколо мінявся з божевільною швидкістю, і кожна зміна вимагала Кімової участі, і Ярининої участі, й участі їхніх дітей — так принаймні здавалося. Кім узявся за перші самостійні експерименти, а паралельно читав лекції з біоконструювання майбутнім інженерам, льотчикам, океанологам, енергетикам, будівельникам та хімікам. Ярина вступила у всесвітній університет на спеціальність «моделювання інтер’єрів» й сама підготувала дизайн для підземної станції «Лісова-29». Крім того, вона, як і раніше, вела дитячу студію — не мережеву, а принципово «по-старому».

Якось (це було одразу після народження Романчика, два з гаком роки тому) вони разом морочились на кухні — набризкували на стіни спеціальне покриття, яке вдень збирало світло, а вночі віддавало, від чого всі предмети, вкриті «сонячною пінкою», здавалися зробленими з теплого світного бурштину. Залежно від товщини шару виходили різні відтінки, а майстерний (і наділений уявою) працівник міг малювати «пінкою» об’ємні візерунки; нове покриття миттю висихало, було приємне на дотик і ледь відчутно пахло — Кім не міг зрозуміти, що це за запах, але він не був неприємний, скоріше навпаки…

Віталькова «шумілка», вшита в іграшку-мавпочку, грала Вівальді.

Ярина, котра спочатку радилася з Кімом з приводу кожної дрібнички, раптом надовго замовкла, і Кім дуже скоро зрозумів, що мовчанка його обтяжує. Ярина всміхалася чи то музиці, чи то своїм думкам, але Кім бачив, як ледь помітно посмикуються її губи, і здогадався, що музика ні при чому.

— Яринко?

Вона здригнулася. Кімові здалося — тільки здалося! — що тінь невдоволення на секунду лягла на її лице, і «сонячний» його вираз змінився вже забутим «похмурим».

— Кіме? Ти мене кликав?

— Ну, так…

— Що? — запитала Ярина, приймаючи з лоба пасмо волосся.

Кім раптом зрозумів, що не знає, як відповісти.

— Просто, — сказав він, через силу всміхаючись. — Просто так.

— А-а, — сказала Ярина без цікавості. — Давай далі?..

…А тоді він ходив за Яриною, наче прив’язаний. Вона нервувалася. Вона варилася серед однокурсників, котрі, тільки недавно вбившись у пір’я, були вже хоч і молоденькою, проте дуже амбіційною богемою, в якій Кім сприймався чужинцем, з котрим незрозуміло було про що говорити.

Кім тоді тільки починав працювати в лікарні. Грошей не вистачало, сестра Лера вчилася, сестра Олександра вчилася теж, причому на руках у неї були маленький син і кульгавий безробітний чоловік Сашко. Щоб добути грошей, Кім підробляв на «швидкій»; у нього була «бойова подруга», з якою от уже кілька років його пов’язували нерівні, іноді теплі, іноді цинічні стосунки.

Уночі Кім возив інфарктників та інсультників, витягав живих людей із зім’ятих понівечених машин, зашивав рани, колов знеболювальне й судинорозширювальне, іноді розбороняв п’яні бійки.

Удень він працював у клініці, а ввечері водив Ярину в кіно. Вона нудьгувала.

Він намагався розповідати їй про свою роботу — тоді вона нервувалася. Білий халат лякав Ярину — вона жила, намагаючись вірити, що ні шприців, ні скальпелів на світі не існує.

Нарешті, вона почала його уникати.

Що їх пов’язувало? Що за дивна необхідність змушувала Кіма дзвонити їй і слухати Костикову брехню, що сестри, мовляв, немає вдома?

Якось він подзвонив їй уночі, годині о другій. Так вийшло, що вона перша — перелякана — схопила слухавку. Тоді він сказав, що здається й більше їй не докучатиме. І, не слухаючи відповіді, дав «відбій».

Бойова подруга не могла не помітити зміни в Кімовому настрої. Дивні їхні стосунки спершу різко потеплішали, а потім охололи миттю й безповоротно. Вони, як і раніше, працювали пліч-о-пліч, але майже не розмовляли й намагалися не дотикатися навіть краєчками одягу…

Минуло півроку. Якось уночі, поїхавши на виклик, Кім опинився в знайомому дворі з брудним палісадником, зі старою лавою, де він, провівши Ярину додому, зазвичай зупинявся покурити. Квартира, порога якої Кім ніколи досі не переступав, виявилася маленькою, тісною, пропахлою краплями від серця.

Він робив звичну роботу, не гаючи часу на розмови, не піднімаючи голови. Костя, Яринин брат, безглуздо бігав з кухні в кімнату й назад. Велика жінка в бежевій нічній сорочці, Яринина мати, дихала важко, з присвистом. Ярина в халатику стояла поруч з Кімом, він відчував її погляд на своєму лиці, але, займаючись справою, не надавав йому значення.

У госпіталізації потреби не було. Криз минув. Хвора задрімала; на кухні Кім детально пояснив Ярині, що робити й що сказати дільничному лікареві. Склав інструменти в сумку й попрощався; уже на порозі (сестра стукала каблуками на сходах поверхом нижче) Ярина раптом імпульсивно й міцно взяла його за руку.

Він подивився їй у вічі. Вона зніяковіла, але руки не випустила.

…На той час у неї був новий залицяльник — зібраний юнак з інституту міжнародних відносин, і Ярина, здається, була в нього закохана. На той час у Кіма з’явилася молоденька медсестра, наївна, весела й відчайдушна. Хірург і студентка жили паралельними життями, яким не судилося перетнутися: проте через довгий місяць він подзвонив їй, і виявилося, що вона чекала дзвінка.

Йому нікуди було її запросити — він жив тоді з батьками й сестрою Лерою; їй нікуди було запросити його — вона жила з матір’ю й братом.

Він завойовував її, як завойовують фортеці. Він щодня обчислював співвідношення ввічливості й теплоти в її телефонному «алло»; її подруги (та де там, просто приятельки) заздрили їй — або, можливо, просто розважалися, дзвонячи йому додому й гугнявими голосами повідомляючи про Ярину якусь гидоту.

Її мама хотіла бачити його своїм зятем, а тому проводила з дочкою серйозні розмови, і щоразу після цих бесід Ярина ховалася від Кіма, втягувалася, наче равлик, у себе, і тоді йому хотілося колишню пацієнтку (потенційну тещу) — придушити.

Чому люди не придумали способу подати себе одне одному в першу ж зустріч, розкриватися до кінця, щоб не залишалося нічого недоговореного? Імовірно, такі люди-віяла все-таки існують на світі, люди-павичі, чия сутність написана на розгорнутому хвості, люди, які сходяться просто й розходяться легко, носії єдиної на весь світ мови, які не ускладнюють собі життя перекладом з Ярининої на Кімову; іноді він страшенно шкодував, що не схожий на Олександру, свою глузливу сестру, котра якось обізвала його складний роман «гасовою оперою».

Він працював як кінь і втомлювався як собака.

Він намагався про неї не думати.

Він домагався її — і стримував себе, боячись злякати.

Вона все одно лякалася. Вони розходилися — на тиждень, потім він знову дзвонив.

І так усе це тяглося й рвалося, поки якось вона не зайшла до нього (батьки виїхали на дачу й Лерку взяли з собою), щоб повернути книгу, яку він упхнув їй «на почитати» ще місяць тому.

Він не зрозумів, що сталося. Навіть потім — набагато пізніше — вона не змогла йому пояснити, як це було. Вона подзвонила, він одімкнув двері. Сонце із західного вікна прострілювало передню й гріло праву щоку. Ярина ступнула вперед — і раптом її лице змінилося; так буває з людиною, яка щойно почула разючу новину. Вона дивилась на Кіма, мов дитина, що раптом побачила в тарілці з манною кашею яскравого метелика.

«Ти був якийсь, — говорила вона потім. — Якийсь… ну, не знаю. На тобі була смугаста футболка… Може, якийсь новий запах? Але я тоді вперше зрозуміла, що ти не просто хороший — ти свій, і мені захотілося до тебе торкнутися…»

Вони сиділи на кухні, їли вареники з картоплею (з пакета) й пили сухе кисле вино.

Ще через кілька місяців було їхнє весілля…

* * *

«…Для мене цей корабель — наче рука, простягнута в темряву. Я впевнений, що намацаю новий світ, придатний для життя. За першим кораблем піде другий, потім третій… Люди на борту не старішатимуть. Вони житимуть двісті, триста років… та скільки завгодно. Надсвітлові стрибки — у перспективі так…»

— Пан… скажи чесно. Перша експедиція справді служить справі пізнання — чи це психологічний фінт? Для тих, хто залишиться на Землі? Втілена перспектива? Чинник консолідації людства?

«Кіме, перший політ може не мати сенсу, але без нього не буде другого польоту. Людська особистість повинна розвиватися, інакше вона деградує. Однак людство як мегаособистість теж повинне розвиватися… Крім того — згадай, що я казав про безсмертя. Планетка не в змозі вмістити всі покоління…»

Над лежачим Кімом співали пташки. Вільшанка, знав він од Пандема. А звичайних синиць упізнав сам.

— …Скільки людей має бути на кораблі, щоб ти пішов за ними?

«Одного досить. Я живу в кожній людині. Один серед космосу — і я з ним…»

— А якщо на Землі залишиться одна людина, єдина — ти вцілієш?

«Так».

— А якщо нікого не буде? Жодної людини? Припустімо, що зв’язок, техніка, комп’ютерна мережа — все збереглося… Ти не створиш собі нового людства?

«Ні, Кіме. Якщо відрубати тобі руки й ноги, здерти шкіру, виколоти очі… ти все одно зможеш жити. Якийсь час. Я — ні. Світ, позбавлений людини, нецікавий для мене… Це не велика таємниця. Я знаю людей, які з докорами сумління, але з добрих намірів розчавили б людство, щоб дати йому другий шанс. Щоб життя й розум зародилися знову. І вони б це зробили, якби могли, запевняю тебе».

…Став охочий до спогадів, ніби старий дід.

Вони з Яриною одружились у вересні. Це було правильне, до оскоми традиційне весілля. З фатою, лялькою на машині, з усіма родичами, короваєм, шампанським і навіть з викраданням молодої; Ярина розповідала потім, як їй було смішно й ніяково, коли якісь Костикові друзі тягли її по сходах, наче колоду, — сопіли, кректали, весь час шпортались. Залишившись нарешті наодинці, молоде подружжя ніжно обнялося — й заснуло мов убите, так їх виснажив увесь цей довгий, безглуздий весільний ритуал…

На другий же день після весілля Кім зрозумів, що завоювання не закінчилось. Що він і досі дереться на фортечну стіну і що важка робота, до умов якої входить і смола, що її коли-не-коли виливають на голову, — що ця робота приносить радість.

Їхні перші роки були дуже гарні. Повертаючись додому після особливо важкого дня, Кім ще на подвір’ї, ще на сходовому майданчику одержував ніби ін’єкцію теплого веселого очікування і за секунду до того, як двері відчиняться, вже бував щасливий не різким святковим, а якимсь ніжним, по-хорошому буденним щастям.

Він пам’ятав, як відкривали перше Яринине професійне панно — у Палаці школярів. Як стягли тканину, представляючи кільком десяткам глядачів звичайну «шкільну» композицію — хлопчиків та дівчаток, які читають, танцюють, гуляють і малюють на асфальті; Кім бачив ці фігурки раніше, окремо — фрагменти кущів і дерев, хмар і черевиків, кісок, пензликів та облич. Зібрані докупи, вони не справили на нього враження: надто вже традиційна вийшла картинка. Ярина зиркнула на нього краєм ока й нічого не спитала. Її поздоровляли; у кабінеті директора накрито було невеликий фуршет. Ярина хмурнішала на очах і пішла з бенкету вже через півгодини. Усі образились.

Вони йшли пішки через парк, і велика білка — частково руда, частково сіра — перебігла їм дорогу чи то просто так, чи то сподіваючись корму. «Тобі не сподобалося», — сказала Ярина з викликом. «Я нічого в цьому не тямлю», — примирливо відгукнувся Кім. «Не тямиш, — підтвердила Ярина, — й ніколи не тямив». Кім промовчав, трохи ображений.

Цілий тиждень примара того злощасного панно стояла між ними. Цілий тиждень керамічні хлопчики й намальовані дівчатка з книжками, сурмами й повітряними зміями лізли в подружнє ліжко.

На сьомий день сварки Кім зайшов у Палац школярів. Прибиральниці поглядали на нього з підозрою; він піднявся на третій поверх, зупинився перед злощасним панно й дивився на нього хвилин, мабуть, сорок.

Він помітив, що погляд його, один раз упавши на одухотворене лице хлопчика з книгою, сам собою перепливає на синій трикутник неба за його спиною, і рухається далі, наче в кіно, відкриваючи нові «кадри». Застиглий фільм, от що ховалося в обпаленій глині; у кожного персонажа був власний характер, власне життя і власна логіка, ба більше — Кім, вдивляючись, упізнавав знайомі обличчя. А хлопчик з повітряним змієм, найдинамічніший, найтепліший персонаж Ярининого панно, був схожий на нього, на Кіма, і схожість здавалася такою очевидною, що дивувало, де були Кімові очі на тій «презентації»…

Він купив великий букет темно-червоних троянд. Він ще стояв на порозі, а вона вже все зрозуміла…

Вони жили тоді в маленькій квартирці на околиці міста, недалеко від клініки — і тепер, опиняючись у тих місцях (хоч за ці десять років усе змінилося майже до невпізнанності, їхнього колишнього будинку нема, на його місці зовсім інший, навкруги ж замість гаражів і стоянок ліси та парки, мимо проходить автострада), Кім відчував наче тінь тієї ніжності. Того колишнього чудового життя…

* * *

«…Жити громадами, замкнутими й розімкнутими, жити серед людей, чиї інтереси й цінності будуть схожі на їхні власні. «Вертикальні» суспільства поруч з «горизонтальними». Традиційні й експериментальні. Проміскуїтет і патріархальна родина — обирай відповідно до схильностей та темпераменту. Незалежність? Будь ласка. Змагання, боротьба за місце в ієрархії? Скільки завгодно. Людина не зобов’язана жити там, де народилася, і так, як жили її батьки. Спільнота — наче тропічний ліс, де для найрізніших видів знаходяться екологічні ніші… Душевна екологія, соціальна екологія — і от коли баланс почне підтримуватися без прямого мого втручання, я вважатиму, що можна переходити на наступний щабель…»

* * *

…А, власне, що змінилося?

Вони бачилися щодня. Ярина завжди знала, коли він повернеться, й виходила назустріч; якщо діти були вдома — вибігали й вони.

Вона давно забула, що таке депресія. Жвава, з сяючими очима, з рудуватою косою, наче в дівчинки, вона здавалася студенткою, що втекла з лекції на побачення:

— Кімчику! Здрастуй!

Вона виставляла на стіл його улюблену їжу в натурпластових тарілках — синтезовану (але Кім тепер і не зміг би їсти натуральну — і близько не те), сідала поруч і слухала новини. Розповідала, як справи на роботі і які успіхи в дітей; хіба не така має бути ідеальна сім’я?

Вона сиділа за столом навпроти, або на підлозі, склавши по-турецьки ноги, або в кріслі, якщо взимку; вона говорила з Кімом — і одночасно з кимось іще. Кім бачив це в її неуважних очах.

Він дуже довго не надавав цьому значення. Тільки коли вона почала обривати фразу посередині, прислухатися до внутрішнього голосу, сміятися не до ладу, забувати, про що говорили, — тоді Кім спробував обуритися:

— Яринко, в тебе ж був цілий день, щоб набазікатися з Паном! Я ж не чую, про що ви говорите!

«Вибач».

— Вибач, — сказали вони майже одночасно.

«Це Яринчина шкідлива звичка, я в таких випадках можу транслювати на тебе, щоб ти чув…»

— Ні, — відмовився Кім. — Поговорити втрьох ми встигнемо… Усе-таки це моя жінка, а не твоя!

Усі засміялися з його вдалого жарту.

Раніше, коли Ярина була обтяжена чимось або налякана, Кім єдиний умів правильно її втішити. Він знав її — розумів — як ніхто на світі. Напевно, тільки за такої умови людей, які живуть разом, можна назвати сім’єю; всі інші випадки (серед яких і жагуче кохання), в яких ця умова не виконується, то не що інше, як модель будиночка з піску. Ярина знала, що Кім розуміє її краще за всіх на світі. І Кім знав. І це знання давало йому привід навіть для гордості…

Тепер Ярина ніколи — або майже ніколи — не сумувала й не лякалася, а якщо їй траплялося бувати в мінорному, «похмурому» настрої, то вона спішила не до Кіма, а від нього. «Не хочу, щоб ти бачив мою кислу мармизу», — казала вона, сідала на велосипед і зникала до пізнього вечора, а повернувшись, була вже жвава й безтурботна, як завжди.

Вони майже ніколи не говорили про важливе. Тобто вони говорили — про важливе для людства, про космічну програму, наприклад. І про важливе для дітей — відправити їх улітку в африканський заповідник чи в скандинавський аквапарк. Але про те важливе, котре рідко потребує слів, вони не тільки не говорили, а навіть і не мовчали.

Єдиними хвилинами їхнього безумовного й повного єднання залишалися хвилини близькості. Вони любили одне одного часто, незважаючи на роботу, навчання та втому, — і палко, незважаючи на спокій щоденних їхніх стосунків. Обоє були здорові, як буйвіл та буйволиця, плоть вимагала свого, вони затівали любовні ігри в ліжку, на травичці, в басейні, в лісі, і, притискаючи до себе гарячу й щасливу дружину, Кім насолоджувався почуттям власника. Вона була його. Беззастережно. І так було, поки в один такий момент Кім не побачив в її очах тінь іншої розмови.

Вона розмовляла з Пандемом!..

Ярина не розуміла, що сталося. Плакала — вперше за багато років. Кім соромився сам себе — своєї реакції, самця в собі. Пандем реанімував його — і, зрозуміло, знаходив єдино правильні слова, які Кім міг би сказати сам собі, якби в цей момент був хоч трошки холоднокровніший.

Вони довго говорили — утрьох. Ярина не могла зрозуміти, чому її розмови з Пандемом ображають Кіма. «Та це ж усе одно що думки, — доводила вона. — Я ж не можу не мислити, Кімчику, ти сам подумай!»

Він не міг їй пояснити. Либонь, уперше в житті.

* * *

«Мені б якнайменше хотілося влаштовувати на землі рай для симбіонтів. Тому я консервативний, Кіме. Я показую шляхи, я дарую технології, але все, що є в цьому світі доброго, має бути створено або природою, або людиною. Ті галузі фізики, які нині ледь відбрунькувалися, через тридцять років розів’ються в самостійні науки… Ти не уявляєш, Кіме, скільки сюрпризів чекає людство на цьому шляху, скільки кролів вискочить з кошика і на що буде схоже людське місто, наприклад, через двісті років… Соціум як збалансована система, що працює сама собою, за мінімальної моєї участі, — це вже не майбутнє. Це сьогодення, Кіме, сьогодення-штрих. А майбутнє… Я припускаю кілька послідовних стрибків, з яких перший — скасування потреби смерті, а останній з видимих — перехід людства в іншу форму існування».

— Тобто кожний з нас буде схожий на тебе?

«До моменту, коли Сонце перестане обслуговувати білкове життя в його теперішньому вигляді, ми з тобою будемо всього-на-всього поглядами, кинутими кимось через Всесвіт… Красиво, еге ж?»

Розділ одинадцятий

Олександр Таміленко-старший усе життя перебував у стані війни.

У школі він воював з учителями й однокласниками; знаходив і втрачав союзників, перемагав і зазнавав поразок, відстоював справедливість або чиюсь гідність, або право на помилку, або взагалі нічого не відстоював, а просто ніс славний тягар війни одного з усіма, оскільки був бійцем й іншого життя не мислив.

Удома Сашко воював з рідним батьком, людиною твердою і владною. Син ішов (і його виганяли) з дому, пиячив у підворіттях, крав сигарети, оженився в сімнадцять років усупереч волі батьків — і прослизнув повз широко розчинені двері університету прямо у вузькі ворітця військового училища. Там він майже ні з ким не встиг повоювати: складний перелом стегна закрив для нього офіцерську кар’єру, і, вийшовши зі шпиталю, він якийсь час не знав, що робити й де себе подіти.

Сашкова жінка, Олександра, навчалася в той час на журфаці і, як людина яскрава й товариська, мала численні знайомства в білябогемних колах. Сашко, котрий зроду не слухався нічиїх порад, цього разу дозволив жінці влаштувати себе на роботу — асистентом режисера в програмі новин на зубожілому маленькому каналі. Рік чи два минули так-сяк, Сашко вступив — заочно — на режисуру, посварився з керівником курсу й покинув, і вступив знову, уже до іншого керівника… А ще потім у нього виявився талант.

Через кілька років Сашко був уже власником приватної студії, програми його трималися на вершинах рейтингів — можливо, саме тому, що були продовженням вічної Сашкової війни з дурнями, обивателями, брехунами, ханжами та лицемірами, війни, що знайшла нарешті гідне поле для баталій.

Кримінальна хроніка, політичні скандали, розслідування й викриття були підняті Сашком до рангу високого мистецтва. Двічі чи тричі йому вдавалося врятувати безневинних людей від тривалих термінів ув’язнення і один раз — від неминучої страти. На його рахунку було три відвернуті замахи, два скасовані заповіти, сімнадцять переглянутих кримінальних справ і незліченна кількість знятих чиновників. У нього були вороги — смертельні, запеклі, тобто саме такі, про яких Сашко завжди мріяв.

Сашкова кар’єра — і Сашкова війна — були в розпалі, коли прийшов Пандем.

* * *

Автостраду запустили три роки тому. Відтоді стара дорога, що проходила за тридцять метрів од будинку, розтріскалась і майже вся поросла травою. Дивлячись на маленьку берізку, що пробилася крізь уламки асфальту прямо на осьовій, Сашко раптом уявив, скільки по всій планеті зарослих трас, занедбаних шахт, зупинених електростанцій. Електрикою користуються тільки найбільші консерватори — для них Пандем тримає електрику. Будь ласка, мовляв, не шкода… Свині здичавіли й бродять зграями в заново розрослих лісах. Скажи дитині, що ще вісім років тому м’ясо добували з живих звірів, — не повірить, а повірить — влаштує істерику…

Десять років тому він не міг собі уявити — та й ніхто не міг! — як зміниться світ. І от він змінився — крок за кроком, так м’яко, що люди не помітили межі між своїм світом і чужим.

І в Сашка була легка безшумна «їздилка». Просто тому, що це було дешевше.

(З другого боку, яка Пандемові різниця — дешевше, дорожче? Він може створювати їжу просто в холодильнику, а пальне — просто в баку… чи в місці, яке заміняє «їздилкам» бак. І рано чи пізно він так і робитиме — коли всі наші спроби зімітувати так звану економіку висохнуть самі по собі — од лінощів, од безсилля, відповідно до звичайного ходу речей. Якщо пташка літає на новолеті — крила потроху атрофуються…)

У дворі монтувальники в яскраво-зелених комбінезонах розвішували світильники — просто на стовбурах підрослих за десять років дерев. (Сашко пам’ятав — це була одна з перших Пандемових вигадок, коли всі — чи майже всі — мешканці сусідніх будинків кинулись облаштовувати собі довколишній простір. Коли вони, мов п’яні, співали, браталися, танцювали; усі позбулися страху немочі та смерті, в усіх назавжди вилікувалися хронічні болячки, короткозорі забули про окуляри, гладкі розпрощалися з животами, і навіть найнекрасивіші, заморені життям жінки здавалися свіжими, молодими й привабливими. Зовсім незнайомі хлопці підвозили саджанці на вантажівках; двори навколо незабаром зазеленіли, у кронах завелися птахи, діти ціле літо бігали босоніж, не боячись напоротися на цвях чи скалку…)

Автострада була зеленувата, пружна на дотик і приємна для очей. Сашко не захотів вмикати автопілот; дорога його заспокоювала, допомагала думати.

Що Шурко врешті-решт ожениться на тій Віці — можна було чекати. Уже скоро рік вони жили як подружжя, думка батьків їх не цікавила, а Пандем їхній намір схвалював… Господи! Та з тієї самої миті, як Шурко вперше почув Пандема — на тому пам’ятному родинному чаюванні… З тієї самої миті Шурко був відданий Пандемові, мов цуцик. Щоразу, як Сашко, повертаючись увечері додому, бачив увічливі Шуркові очі й чув звичне «Як справи, як робота», — щоразу він не міг позбутися думки, що це Пандем порадив Шуркові тактовно поцікавитись батьковим життям…

Ні, Шурко його любив — трохи з ніг не збивав, кидаючись на шию, коли Сашко повертався зі своїх вічних відряджень. Шурко його любив, проте авторитетом для нього був насамперед Пандем; Пандем запросто міг би зробити так, щоб Шурко забув батька, матір, кого завгодно й що завгодно… Правду кажучи, Пандем ніколи не говорив Шуркові нічого такого, що могло б його настроїти проти батька. Ніколи, Сашко знав точно; він повертався з лабораторій, де такі ж, як він, уперті люди вдень і вночі шукали для людства ліків. Ліків од Пандема. Він організував «слідчу групу» — з колишніх військовиків, мужніх інженерів, небоязких учених. Він вивчав хімію, фізику й біологію — у його віці, ще й з нуля! Він об’їздив цілий світ; він стільки часу змарнував, він шукав не там, де треба, він бився головою об кам’яну стіну, а треба було рити підкоп… Він забув про своє телебачення, він не знімав сюжетів, хоч це було найкраще, що він умів!

Автострада вела крізь крони, то здіймаючись над містом, то опускаючись ледь чи не до землі. Висотних будинків майже не лишилося; місто тяглося на сотні кілометрів, так само зелене, з садками на дахах, з ажурними конструкціями «другого поверху», з вежами-входами на поверхи підземні. Обриси листя, тіні стовбурів, лісове повітря, тиша, пташиний спів.

Велике європейське місто.

…Отже, він повертався з відряджень і бачив, що Пандем не чіпав його сина. Хоч міг би відняти; він зітхав з полегшенням, і він був розчарований. Бо це означало: його зусилля й досі марні. Він б’ється головою об камінь, а Пандем не боїться його ні краплі.

Пандемів голос звучав у шахтах і в стратосфері, від нього не можна було відгородитися ні шарами свинцю, ні магнітними полями, ні базальтовою товщею гір. Сміливі люди експериментували з власним мозком — Пандем дозволяв ці експерименти, і відкрито говорив, що дозволяє, і після чергового їхнього провалу відновлював «усе, як було». Для досліджень мозку їхній досвід мав колосальні результати, для дослідження Пандема — жодних, нуль. Пандем був над мозком, поза ним; Сашко витратив роки на те, щоб вирахувати — знайти, дізнатися, здогадатися — матеріальний носій Пандема на землі. Нервовий центр. Випромінювач.

Не знайшов і навіть не наблизився до розгадки.

І тільки тепер — через роки — він вийшов на свій справжній шлях. Чомусь прості відповіді, природні, вимагають так багато часу, щоб їх знайти…

Уже два роки він знімав програми про Пандема. Шукав сюжети, брав інтерв’ю і все надіявся — надіявся! — що Пандем спробує хоч якось його залякати, або домовитися з ним, або ще щось — і це буде знак, що в стіні з’явилася тріщина…

Він був, напевно, щасливий. Тому що вперше в житті — уперше за всю історію його війни — у нього з’явився такий сильний, такий ненависний ворог.

Так, на боці Пандема був світ без хвороб і без передчасної смерті, без війни за нафту, за територію, без війни за інтерес і війни за мир. Без дітей з опухлими животами, без риб, що пливуть животами вгору по чорних смердючих річках; у цьому світі трагедіями ставали якісь дрібнички типу душевних невдач та творчих провалів. Тут навіть боєнь не було, бо м’ясо вирощували в синтезаторах — без мозку, без нервів, без очей, без потреби паруватися й родити дитинчат; це було етично стерильне м’ясо. І що вагоміші були для людства Пандемові благодіяння, то гостріше Сашко усвідомлював, яку він становить небезпеку.

Звідки Пандем? Навіщо Пандем? Чого хоче? Де міститься? Ні в кого не було відповідей — якщо не брати до уваги, звісно, фантазій, припущень і спекуляцій. Навіть Кім… Утім, що Кім — недоучка, доморослий філософ. Навіть значні науковці, яких Сашко зумів затягти у свою «слідчу групу», — навіть вони оперували гіпотезами середньої правдоподібності, неясними здогадами, і все. Людством керував невідомо хто з невідомо якою метою, а людство раділо, що йому нарешті можна пожити безтурботно, на травичці, сито й під доглядом, як у дитячому садку. Або у всесвітньому інтернаті для розумових інвалідів…

Маленький будиночок у віддаленому селі дістався Сашкові за безцінь. Він купив його в перші роки після воцаріння Пандема; село Теремки, колись виснажено-тихе, в ті роки нагадувало липневий вулик.

Усім чогось хотілося, самогон не п’янив, життю настав кінець, життя нарешті починалося, дехто не помітив жодних змін, дехто готовий був негайно летіти на Марс. Молоді кинулись хто куди — у моряки, в будівельники, в астрономи; старі вперше за багато років скуштували життя без болю в попереку, без катаракти на очах та покручених суглобів, і, просвітлені, з новою втіхою зарилися в городи, і навіть ті чотири бабусі, які замкнулись у церкві й відмовлялися виходити назовні, — навіть вони згодом заспокоїлись і повернулися до господарства, яке було метою їхнього життя…

Хатинка на околиці два роки стояла без хазяїв, дах протікав, усередині пахло цвіллю, поблизу не було не тільки автостради, але й більш-менш пристойної дороги — Сашка це влаштовувало цілком. Йому потрібно було потаємне, сховане від цікавих очей місце — сховане від людей, звісно. Не від Пандема.

Хатка була цегляна, і в хатці була груба. Потенційні дрова масово росли навколо, в сараї був запас вугілля, а в таємному льоху зберігалися потрібні речі: лопати й сокири, гасові лампи, арсенал холодної зброї — і вогнепальної теж (Сашко не відкидав можливості, що рано чи пізно вона знову «заговорить»), Сашко ніяких можливостей не відкидав. У нього були жінка й син, два племінники, батько й мати, свекор і свекруха, та й за Олександрину сестру, Лерку, хтось мусив думати.

Він був не з тих, хто залишає в норі тільки один вихід. Звісно, ймовірність того, що Пандема вдасться сколупнути — або що він здохне сам так само зненацька, як і з’явився, — ймовірність цього мізерно мала, проте Сашко вирішив, що треба облаштувати собі самостійне житло. Місце, де можна вижити й прогодуватися без додаткового джерела енергії.

«І чого ти вирішив, що я збираюся здихати?»

Тепер автострада проходила за два кілометри від Сашкового прихистку. Глушина перетворювалася на передмістя; «їздилка» зійшла з пружного зеленого покриття й шурхнула по асфальтованій сільській дорозі.

— Питання тільки часу, — сказав Сашко, тримаючи кермо однією рукою.

«Ти не можеш пояснити, чому світ, у якому є я, тебе не влаштовує. Ти не можеш цього пояснити ні мені, ні людям…»

Сашко подумав, що людям зручно жити в чиїйсь кишені. Що на всю цю величезну жуйну череду є жменька тих, хто з Пандемом не змириться ніколи. І що Пандем це знає.

Раніше він намагався сперечатися з Пандемом… Суперечка з Пандемом — гра в одні ворота. Нема глядачів, до яких можна апелювати, заради яких можна влаштовувати «кориду». Це був один з перших його проектів — викликати Пандема на свого роду телеміст, нехай він буде на екрані, нехай частина глядачів сидить у студії, а частина — вдома, перед телевізорами…

Пандем сказав тоді: я говорю з кожним окремо. Навіщо мені світитися на великому екрані, якщо я й так у кожному з вас? Тоді Сашко зробив сюжет, у якому намагався підловити Пандема на протиріччях, на неправді; він опитав сотні людей…

Якби Пандем знищив запис! Це була Сашкова потаємна мрія. Це був би знак, перший знак того, що чудовисько вразливе. Проте — програму змонтували, мільйони людей її подивилися… Ну то й що?

Хатка стояла від села віддалеки.

Сашко вийшов, щоб розкрити ворота. Завів «їздилку» у двір (гаража не було, колишні мешканці халупки з машин визнавали тільки трактор). Перед будинком було «зразкове» господарство — довгі грядки овочів, яким довелося притерпітися до неминучих бур’янів; Сашко, хоч і виріс у кам’яному мішку й ненавидів запах городу, садив їх щороку — на насіння, на розсаду, на розвід. Щоб було.

Він протопив грубу — це був єдиний процес у його «дачному» господарстві, від якого він відчував хоч якусь утіху. Вийняв з багажника комп’ютер, сів на призьбі, поклав машинку на коліна.

їхня розмова з Пандемом тривала багато років. Хтось придумує собі «молитовні» та «альтанки», щоб розмовляти з Пандемом без перешкод і втручань, — Сашко завжди в’їдливо знущався з таких людей. А сам (і це склалось якось непомітно, само собою) приїжджав у свій прихисток, у шматочок світу-без-Пандема саме тоді, коли треба було серйозно попрацювати, поміркувати… Або поговорити з ворогом.

Монітор освітився, проте замість запрошення до роботи Сашко побачив Пандема. Той дивився, ледь усміхаючись, як дорослий на дитину. Ні — як дорослий на підлітка, вічного бунтаря, котрий через рік-два переросте…

— Поздоровляю, — сказав Пандем. — На твоєму місці я б трохи більше переживав за щастя єдиного сина.

— Заткнись, — Сашко підняв очі. За маленьким садком з трьох неплодоносних яблунь сідало сонце. Згори захід був притиснутий, наче кришкою, щільною сірою хмарою, і щілина між краєм хмари та обрієм світилася, мов ясна лампа в кінці похмурого коридору.

— Усе це створив не ти, — сказав Сашко. — Не хазяїн будинку й не будівельник, а тарган, що завівся в щілині… Зникни і дай мені працювати.

Пандем усміхнувся ширше — і зник, поступаючись місцем картинці робочого стола; Сашко розкрив каталог з сюжетами, позначений «211», і вже через хвилину забув про красу заходу.

— …Так, це моє священне право, — говорив, привітно дивлячись з екрана, інтелігентний хлопець років двадцяти. — Я не розумію, з якого дива мені дивитися це нудне кіно ще шістдесят років… Це в найкращому разі! Або й сімдесят! Чорт, мені не треба ніякої евтаназії, я хочу спокійно політати з даху! Ніхто не відповідає за мене, я повнолітній, якого чорта це падло мною попихає?!

— Коли ви вирішили звести рахунки з життям? — запитав закадровий Сашків голос.

— Рік тому, — хлопець зітхнув. — Правда, думки були раніше… Змалку. Мені нудно жити, розумієте? Мені ліньки щоранку прокидатись, я хочу відпочити, врешті-решт…

— Може, ви пережили особисту трагедію?

Хлопець махнув рукою:

— Та ні, то давні справи… Чесно, не варто про це. Мільйони бабів щодня обманюють мільйони мужиків… Вони ж у конкурентній боротьбі одна з одною, як у джунглях, їм треба похвалятися лахами, чоловіками, дітьми… Я не про це. Чого мені не можна вмерти? Якщо це стосується мене, тільки мене, якщо це нікого більше не зачіпає?

Камера від’їхала назад, поруч з хлопцем виявився Сашко; обернувшись до глядачів, він повільно зняв темні окуляри, подивився прямо в камеру — пильно й трохи втомлено:

— Тепер ви можете поставити це питання Пандему. Кожний з вас може запитати — чому Данилові не можна піти з життя, якщо це тільки його справа. Тільки його, дорослої дієздатної людини. Ми чекаємо ваших дзвінків — що відповів вам Пандем? Що ви самі думаєте з цього приводу?

Сашко натиснув на «стоп». Запис був дворічної давності; далі справді були дзвінки, якась жінка питала, чи є в Данила родичі, де його батьки, де його друзі… Проте Сашко серйозно готував програму — з кількох самогубців-невдах обрав Данила саме тому, що батьки його вмерли, близьких родичів не було та й друзів не передбачалося. Якась дівчина обізвала Данила козлом, інфантилом і бездарністю. Якийсь дід радив хлопцеві жити далі, а там, хтозна, може, й смак до життя прокинеться; серед цих прісних дзвінків — полови й тирси — іноді проблискувала подоба інтелекту: хтось вимовив слово «незворотність», хтось міркував про сакральну сутність життя, про абсолютні вартості, які скріплюють суспільство, і що суспільні вартості завжди стоять вище за особисті, і так далі, тра-ля-ля.

Для нової програми потрібен тільки початок. Перші кілька питань, і оце: «Так, це моє священне право… Я не розумію, з якого дива мені дивитися це нудне кіно ще шістдесят років… Це в найкращому разі! Або й сімдесят! Чорт, мені не треба ніякої евтаназії, я хочу спокійно політати з даху! Ніхто не відповідає за мене, я повнолітній, якого чорта це падло мною попихає?!»

Тут буде перебивка… І новий матеріал. Позавчорашній.

Данило — він завів бороду й здавався старшим за свої роки — вигляд мав зніяковілий і невпевнений; складалося враження, що Сашків візит з камерою (а знімальна група підловила хлопця прямо біля інституту екосистем, де Данило, за агентурними даними, вчився вже рік) став для нього подією якщо не ганебною, то принаймні небажаною.

— Ні, — говорив він, ховаючи очі. — Тепер я не хочу… Я не хочу говорити про це. Була якась дурість, сам не розумію. Ні, я не хочу про це говорити, я живу, мені подобається жити… От і все, мені треба йти!

І, буквально відіпхнувши Сашка, Данило йде геть, і камера проводжає його до самих дверей інституту.

Сашко обертається до глядачів. Губи його щільно стиснуті.

— Це називається модифікація поведінки, — м’яко говорить Сашко, дивлячись камері в зіницю, глядачам у вічі. — Його спокійна, вистраждана позиція тепер здається йому маренням, а будь-яка розмова на «цю» тему викликає тривогу й сором. Пандем модифікував Данила Алефа, зазирніть усередину себе й спитайте — себе, Пандема — чи не сталося подібного з вами? Чи не маріонетка ви на Пандемових ниточках?

Тоді, стоячи перед камерою і ловлячи на собі здивовані погляди студентів, що проходили мимо, Сашко чекав — усіма тельбухами, — що Пандем хоч би обуриться. Подасть хоч знак. Натякне хоч би на неетичність програми стосовно Данила… Нічого подібного не сталося.

Він просто добре собою володіє, подумав Сашко тепер, тулячись спиною до цегляної стіни свого прихистку. Навіть якщо я випадково влучу в ціль — він не дасть знаку. Господи, не важливо, чи було цього дурня Данила справді модифіковано; важливо, щоб у це повірили. Нехай перестануть вірити Пандемові. Нехай усі захочуть… захочуть бути людьми… з правом убивати падлюк і вбиватися самим…

Убивати падлюк. Що ж, сюжет із самогубцем вийшов аморфний, його можна пустити як додаток… А от основний сюжет — про родичів тих п’ятьох загиблих таксистів і про бандита, що повернувся з в’язниці. Фотографії — дуже гарні, моторошні фотографії, які дивом удалося добути в архіві… Суд… Вирок… І — ось він, красень, іде собі по вулиці, здається, веселий… Несе яблучка в сумці, не бачить камери… Знову фотографії… Давні знімки — молоді хлопці обіймають дружин, усміхаються… Знову відрізані голови на оперативних знімках… Обличчя дітей… А оце добре. Добре, хай йому чорт.

Сашко вийняв пачку сигарет. Він покинув курити за рік до пришестя Пандема, а потім знову закурив — на зло, але хіба можна порівнювати той ефект, який мали на нього сигарети колись, з цим дитячим димком, що з Пандемової волі доводилося висмоктувати з найміцніших цигарок?!

«Не бреши. Смак такий самий».

Сашко гмикнув.

«Як думаєш, що відчують діти загиблих, коли побачать твою… творчість?»

Сашко завмер. Дістав? Не дістав? Невже таки зачепив?

«Знаєш, на кого ти схожий? На городника, який ганяє з грядки пташок, топчучись по паростках. Тобі геть не хочеться подумати про цих людей?»

Усі-пусі…

— Цього мужика треба вбити, Пане. Його треба вбити. Дозволь мені це зробити — або зроби сам.

«Що, мертвий він краще усвідомить свою провину?»

— Мені нема діла до його провини. Він убивав заради грошей і задоволення. Він має бути мертвий, у крайньому разі — сидіти на каторзі… так, він повинен сидіти, або ти, Пане — його спільник. Я так і прокоментую в програмі. Чекай.

«Чому ти вирішив, що його не покарано?»

— Тому, що він живий і на волі.

«Хочеш експеримент?»

Щось новеньке. Щось аж таке новеньке, що від передчуття холоне кров. Невже все-таки?.. Уперше за стільки років — він дістав Пандема?

«З твоєї згоди… Лягай спати — у сні побачиш сюжет про цього екс-бандита. Тільки між нами. Добре?»

Розділ дванадцятий

Дарина Микитівна Олененко поверталася додому від дев’яностоп’ятирічної родички. Машина йшла на автопілоті, Дарина сиділа, притулившись потилицею до високої спинки водійського крісла, і дивилась на розсипи вогнів, які проявлялися то праворуч од траси, то ліворуч, то внизу, то вгорі.

Колись вони відвідували Світлану Титівну по черзі — Дарина, її чоловік Костя, іноді Костикова сестра Ярина з чоловіком Кімом Каманським; тепер Костя був надто зайнятий, Ярина була занадто зайнята, про її чоловіка Кіма взагалі не було мови, і єдиною людиною, не обтяженою ні надмірною роботою, ні напруженим навчанням, виявилася Дарина.

Даринина бабуся померла давно, ще до появи Пандема; Світлана Титівна була тіткою покійної бабусі. їй пощастило пережити небогу майже на двадцять років: тепер вона потроху старіла, поринала в спогади, переходила в кращий світ, залишаючи в цьому світі гаснуче тіло. Пандем був її найкращим другом і співрозмовником, однак Дарина вважала, що не відвідувати старої родички не можна. Двічі на тиждень, хоч би там що.

Дорога забирала майже півдня. Світлана Титівна відмовлялася переїхати з будинку, в якому прожила життя, і Пандем вважав, що вона має на це право. Колись, ще як родичку відвідували по черзі, усе було не так складно. А тепер Дарина відчувала, що втомлюється.

«Поспи в машині».

Дарина заперечливо похитала головою. Краще дотерпіти до дому й одразу лягти в ліжко.

Як там Іванка? Уже лягла чи ні? Чи ще не повернулася додому? Самостійна особа у свої одинадцять років, вони всі тепер такі самостійні… «Мамо, ну чого ти переживаєш? Що зі мною станеться? Це раніше у вас були всякі жахи із застудженими дітьми, які тонули, коли їх задавила машина. Уроки зробила, не турбуйся. Так, ми з хлопцями граємось у війни… З ким? Та яка тобі різниця, ти їх усе одно не знаєш… Познайомити? Ти що, гратимеш з ними у війнушки?!»

— Пандеме! Вона спить?

«Укладається».

— Що значить укладається? Зуби чистить?

«Знімає черевики в передній».

— Та котра вже година?! Чого ти її раніше не відіслав додому?

«Завтра неділя. Вона вранці виспиться».

— Ти їй потураєш!

«Не злись».

…Іванка сміялася; Дарина всміхалась у відповідь, почуваючись ні в сих ні в тих. Вона мати. Вона хороша мати. Це її рідна дитина. Єдина, між іншим.

Її уявлення про те, що таке «хороша мати», багато років сиділо на ній, як скафандр. Костя знав, що вона хороша мати. Усі родичі знали, що вона хороша мати. Ще до Іванчиного народження вона читала книжки, які вчили її бути Хорошою Матір’ю, і кожен куточок її чисто прибраного, затишного, пристосованого для життя дому знав, що вона — Мати. Хазяйка. Дружина.

Вона знає свій обов’язок — перед дитиною, перед чоловіком, перед Світланою Титівною. Нехай стара витає у своїх хмарах — Дарина буде її провідувати двічі на тиждень. Буде привозити гостинці, розпитувати про самопочуття, розповідатиме новини…

Утома. Боже, як вона втомилася. Костя зі своїми відрядженнями… Йому все одно, йому завжди на все наплювати… Іванка, яка не бажає нікого слухатися… Точніше, слухається тільки Пандема… І ще Світлана Титівна, скоріше 6 вона вже вмерла, клятий тягар…

Дарина здригнулася й розплющила очі. Машина йшла рівно, наче по воді, вогнів навколо стало більше — наближався центр.

Про що вона оце щойно подумала?! Вона подумала — добре було б, якби Світлана Титівна…

Господи! Та вона ж, Дарина — порядна людина! Як вона могла…

Аби ніхто не чув. Мало що стукне в голову втомленій жінці. Подумала й забула, вона ж єдина не покинула бабусю, провідує її двічі на тиждень, хоч дорога в один кінець забирає майже півдня…

Вона ляснула по панелі, наказуючи машині зупинитись коло узбіччя. Біг вогників сповільнився; швидкість стікала з краплиноподібного пластикового автомобіля, і тільки тепер Дарина усвідомила, яка вона була, ця скажена швидкість.

Вона вийшла, не причиняючи за собою дверцят. Під ногами була трава, кручені, слабко підсвічені східці вели вниз, з автостради; Дарина сіла на сходинку й обхопила голову руками.

Вона побажала їй смерті!

І Пандем її чув.

Що, що Пандем тепер про неї подумає?! Вона ж сама від себе не сподівалася… Чи міг він сподіватися від неї… Ганьба, жах…

«Дариночко, що з тобою? Це всього-на-всього дурна думка, з’явилася й зникла, ніби й не було…»

Він її ще й заспокоює.

Лицемір.

* * *

Іванка Олененко гралася з хлопцями у «Фортеці й замки». Зараз вони з Симоном лежали в траві, бажаючи сплющитись, як коржі, а поруч нишпорили з ліхтарями брати Михайлюки.

Симона вони не знайдуть. Симон зливається з ніччю і навмисне нап’яв чорні окуляри, щоб блиск білків — а білі в нього тільки білки й зуби — його не видав. Крім того, Симон, на відміну від Іванки, вміє пересуватися безшумно, в його роду цілі покоління мисливців, удвоє ганебніше програвати, маючи в команді Симона…

Іванка повернула голову. Симон дивився на неї — принаймні вона вгадувала його погляд з-під чорних скелець; вона повела очима, показуючи в бік братів Михайлюків. Він кивнув — вона знов-таки радше здогадалася про це, ніж побачила.

— …Стій! Стій, кому кажуть!

У якусь мить їй раптом стало по-справжньому страшно. Жах переслідуваного, якому на п’яти наступають переслідувачі. Щось первісне, що засіло в генах: тікай! Тікай!..

…А потім вони всі разом — «друзі» й «вороги» — сиділи колом на балконі замку, курили, хлопці пили пиво, і їм здавалося, що вони п’яніють. У центрі кола горів світильник на сталевій тринозі; Симона переповнювала радість, радість розпирала його, як тепле повітря розпирає шовкові боки повітряної кулі.

Симон з батьками приїхав три роки тому. Говорив уже практично без акценту — позначився лінгвокурс при універі. Тепер Симонові було тринадцять; коли прийшов Пандем, він жив у африканському селі, наполовину змитому з лиця землі жовтою жадібною повінню. Його брати й сестри, рідні й двоюрідні, численні дядьки, тітки, баби й діди гинули з голоду, тонули в розмитій глині; його батьки були на межі смерті, і сам трирічний Симон сидів на соломі з роздутим од голоду животом…

— Ти додому не хочеш, Симоне? Туди?

— Дуже хочу. Дуже. Через півроку поїдемо. Так Пандем каже.

Тим часом Пандем уже двічі натякав Іванці, що пора б спатоньки. Іванка скиглила й випрошувала по «дві хвилинки»; як же добре було отак сидіти й відчувати себе героїнею, бо головними у сьогоднішній битві стали, звісно ж, Іванчин фінт і Симонів прорив…

Брати Михайлюки спочатку почувалися обманутими через свій програш, але вечір тривав, вони забули образу й почали вихвалятися, як звичайно.

— А як я його! — викрикував Андрон Михайлюк, розмахуючи запаленою сигаретою. — А він від мене… А я його!

«Все, Іванно. Пів на дванадцяту. Підйом».

І одразу ж піднявся Симон:

— Бувайте, хлопці… Треба.

Інші теж почали збиратися — дехто навіть злякано, видно, Пандем перестав з ними панькатися; Іванка закинула за плечі рюкзак і вийшла із замку під зірки, й одразу ж за нею вийшов Андрон.

— Я тебе проведу? — напівпитання-напівствердження.

— Навіщо? — щиро здивувалася Іванка. — Тобі ж в інший бік. Пандем сваритиметься.

— Не сваритиметься, — тихо сказав Андрон. — Ходімо… Ану ж ти в канаву впадеш.

Іванка засміялася. «Пандем, він що, дурний?»

«Чого ти кривдиш людину? Хоче пройтися перед сном, тобі що, жалко?»

— Ну добре, — сказала вона здивовано.

Уже вдома, в передній, вона сіла на тумбочку, щоб стягти брудне взуття, і раптом завмерла, дивлячись у темну стелю.

— Він у мене закоханий, чи що?

«Ні. Йому просто приємно з тобою пройтися».

— А чого?

«Бо ти добре придумала цю обманку, з Симоном. Він тебе заповажав».

— А раніше він мене що, не поважав?

«Подумай головою. Йому чотирнадцять років, а тобі немає дванадцяти. Він вважав, що ти малявка».

— Ага, он як…

«Ну авжеж. Зате тепер він так не вважає».

Іванка всміхалася, дивлячись у стелю, забувши про взуття й про вогкі штани, які треба негайно зняти.

— Пандеме… А можна я зараз не спатиму, а трошки помалюю? У мене наче натхнення прорізалось… Можна?

«Твоя мама вважає, що я тобі потураю».

— А ти їй скажи, що я вже сплю.

«Знаєш, що буває з брехунами?»

— Що?

«Жарти закінчились, Іванно. Кроком руш під душ — і в ліжко».

* * *

Костя Олененко сидів за низьким столиком у ворсистій м’якій кімнатці. Усе тут було ворсисте й м’яке: килим, штори, широке ліжко; на оксамитовій скатертині ніжно-персикового кольору стояли повні вологи келихи, і від фігурно розрізаних фруктів здіймався відповідний моментові аромат.

Після появи Пандема Костя не зраджував дружину майже три роки — три довгі болісні роки, сповнені сорому й сумнівів. Усе змінилося після зустрічі з Агатою — тією самою, що сиділа тепер навпроти, пожовувала грудочку смоли з жовтогарячого пакета (жовтогарячий колір на пачках сигарет і блоках жуйки попереджав про можливу наркотичну дію) і блаженно мружилася на вогник ароматичної свічки.

Десять років тому Агата була звичайною сімнадцятилітньою повією. Її звали Зойка, і вона була впевнена, що тільки важке життя й потреба годувати себе привели її в це жахливе місце — на панель.

Тоді Костя не був з нею знайомий. Тоді в нього була Мишка, приємна дівчинка-студентка, до якої він їздив у гуртожиток, поки дружина думала, що він переганяє машини або перебуває в діловому відрядженні, або ще щось.

Прийшов Пандем, і необхідність заробляти на життя найдавнішим способом відпала. Зойка-Агата вступила в якийсь технікум, але творче навчання для добра людства перестало цікавити її вже на другий тиждень. Вона намагалася стати танцівницею, співачкою, вихователькою, наїзницею, фотографом, модельєром; усі професії незабаром їй набридали, і з несподіваною тугою пригадувалися ті дні, коли в коротенькій спідничці й у високих чоботях вона стояла на узбіччі жвавої траси, крижаний вітер проймав її крізь колготки-«сіточку» до самих кісток, а попереду була невідомість: заплатять — не заплатять, поб’ють — не поб’ють…

Тоді Костя теж не був з нею знайомий. У його житті настала понура «післепандемна» пора — фізична близькість з дружиною була «обов’язком», хоч і «подружнім», а податися за хвацькою довгоногою дівчиною на вулиці не дозволяв сором. Костя соромився Пандема!

Як може він зрадити дружину в чужій присутності? Нехай безтілесній, але при тому не менш явній, всюдисущій? І як потім він повернеться додому, почне брехати дружині, а Пандем у цей час слухатиме — й мовчатиме? Його мовчання буде наче кришка каналізаційного люка на плечах, Костикові нерви не витримають, він у всьому зізнається Дарині… А Дарина…

Тим часом Зойка-Агата зустріла давню подружку, з якою разом колись мерзли на узбіччі кільцевої. Подружка була свіжа й задоволена життям; за ті кілька років, що вони не бачилися, подружка вивчилася грати на лютні й співати, танцювати етнографічні танці, створювати букети, сервірувати стіл, в’язати язиком морські вузли, вести вишукані бесіди і ще багато чого навчилася. Тепер вона працювала вдома, приймала чистих і ввічливих клієнтів, творчо трудилася для добра людства й була цілком задоволена життям.

— А Пандем?! — запитала вражена Зойка.

Подружка всміхнулася так таємничо, що Зойка їй знову позаздрила:

— А Пандем… Ти знаєш, це навіть у кайф. Це ренесанс якийсь, чесно.

Зойка була вражена, як багато нових слів знає її колишня подруга, яка ще досить недавно висловлювалась винятково матюками.

Ця зустріч змінила її долю. Через кілька місяців у неї теж була ворсиста й м’яка кімната, і візити перших клієнтів навчили її слову «ренесанс». Усе, що відбувалося на величезному ліжку під балдахіном, відбувалося тепер наче привселюдно — Пандем спостерігав за нею, Пандем бачив її зсередини й зовні, і сама ця думка робила відчуття стократ гострішими.

Отоді-то Костя з нею й познайомився.

Вона переконала його, що те, що він вважає зрадою, насправді ніяка не зрада. Що це гра, звичайна гра, на яку має право будь-який чоловік — і особливо Костя, натура артистична й темпераментна. І вони справді гралися: всі ці розмови за круглим столиком, усі ці жести, погляди, напівнатяки не дозволяли йому розслабитися ні на хвилину. Щоразу йому доводилося завойовувати її заново, щоразу він вимотувався, вгадуючи правила нової гри, і тим солодшим виявлявся смак перемоги.

Він її кидав. І знову вертався. І знову кидав, клявся собі й Пандемові, що більше ніколи…

Вона не приховувала, що в неї бувають й інші гості. Костя прощав.

— Я люблю Даринку! — доводив він Пандемові, замкнувшись у ванній і пустивши воду. — Я не можу її покинути! У мене дитина… Не кажи їм, будь ласка! Даринка… не зрозуміє. Іванка… Ти зруйнуєш сім’ю. Я їх люблю. Агата — то геть інше… Якби ти був мужиком — ти б мене зрозумів!

— Питання в тому, як на це подивитися, — бурмотів він у тій самій ванній трохи згодом. — Це пережитки дрімучого уявлення про те, як і з ким треба жити чоловікові. Чого я повинен почуватися винним? Що, Даринці погано? їй добре, я її люблю, вона це знає. Аби тільки вона не дізналася…

«Вона дізнається рано чи пізно, Констанц. І справді не зрозуміє».

— Ти ж не хочеш, щоб нам усім було погано? Ти ж нас любиш? Тоді чого не зробиш так, щоб Даринка не дізналася? Простеж за цим, це просто, просто не допускай до неї зайвої інформації, хіба тобі важко? Мовчання — золото… І всім буде добре.

«Констанц… Ти можеш чинити як хочеш. Але май на увазі, що Дарина довго не прощатиме. Можливо, не простить ніколи».

— Ти все-таки подумай над моєю пропозицією, — казав Костя й скоріше запихав усю цю розмову якнайглибше в пам’ять — щоб не думати про дурне.

…Агата потяглася. Музика з багатьох динаміків, захованих під драпіровкою стін, стала голосніша; Костя знав, що сьогодні вона хоче від нього не так ніжності, як пристрасті, не так обожнювання, як дикої чоловічої агресії. Він став на стіл — келихи перекинулися, свічник упав, і свічка погасла. У зелених Агатиних очах спалахнули правильні вогники; Костя м’яко перекинув крісло разом з сидячою в ньому жінкою, перекинув на спинку, у глибокий персиковий килим. Агата спробувала було вирватися — Костя не дав; вона майстерно зображала непокору й страх, але в глибині очей горіли, наче зелені світлофори, ті самі правильні іскри, ті самі, ті…

Костя нахилився до її губ — і взяв у неї з рота ароматну грудочку теплої й клейкої смоли.

— Рішучіше, — прошепотіла Агата. — Ти ж… — і додала слово, від якого Костя утробно заричав, улещений.

Грудочка смоли випала на оголені вже на ту мить Агатині груди, потягли за собою ниточку в’язкої слини. Костя знову загарчав; Агатині коліна, обтягнуті візерунчастим шовком, здавалися лобами прикрашених циркових слонів. Стегна її були білі й круглі, наче риба лосось.

— Пандеме! — кричала Агата. — Пандеме!

Костя знав, що одне усвідомлення того, що на неї дивляться, здатне довести її до екстазу.

І він увійшов у роль ґвалтівника. Він ум’яв жертву в персиковий ворс, ніби в шкіру ведмедя біля палаючого багаття; Агата стогнала жалібно й жагуче, плакала й кликала Пандема у свідки. Костя рвав на собі одяг; і в цей самий момент — кров бухала у вухах, волосся прилипло до скронь — у Костиковій голові пролунав тихий голос: «Дарина про все здогадалася. Щойно».

* * *

— …Говори, — сказав Сашко. — Можеш дивитися в камеру, можеш не дивитися. Відповідай: ти давно був знайомий з цією жінкою?

Костя здавався мокрим, хоч був сухий. Світле волосся потемніло й поріділо. Пухнасті вії кліпали безпорадно й винувато:

— Я визнаю свою помилку. Я помилявся.

— Скільки років ти з нею зустрічався?

— Майже сім років, — Костя перевів дух. — 3 перервами. Я розставався з нею, ми не бачилися цілими…

— Сім років, — Сашко обернувся на камеру. — Сім років Пандем знав, що відбувається, і нічого не вчинив, щоб що-небудь змінити.

— Чекай, — слабко запротестував Костя. — До чого тут Пандем…

— Цінність, якою завжди вважалася нормальна людська родина, втрачено безповоротно. Так, ця цінність зазнавала лихоліть — що тут приховувати, ми самі жертвували нею… щоб знову до неї повернутися. Професія повії могла приносити прибуток, проте в глибинних шарах суспільства, у консервативних колах, у народних, я не боюся цього слова, колах, бути повією завжди вважалося ганебним… Що тепер?

Сашко витримав ефектну паузу — три секунди — і махнув рукою операторові. Обернувся до Костика:

— Усе. Вільний. Дякую.

Костя хотів щось сказати, але розгубився. Побрів до виходу зі студії; Сашко забув про нього. Він бачив програму цілісно; він давно виношував цю ідею, і матеріал був знятий заздалегідь, а тут дуже до речі нагодилася історія з Костиковими зрадами. Умовити Дарину на інтерв’ю поки що не вдавалося; поки що. Сашко був упевнений, що й до її серця знайде доріжку і що програма вийде сильна. Після цих його слів — «Що тепер?» — піде матеріал, знятий у десятках публічних домів, одкровення замаскованих відвідувачів — мозаїка на місці обличчя заворожує глядача… Усі ці сінники, палаци, басейни з гротами, весь цей розкішний притулок найвитонченішої розпусти… Чоловіки, можливо, просто перезирнуться, зате жінки — так, Сашко розраховував на жінок, вони були адресатами цієї програми…

Він зупинився на півдороги зі студії у свій кабінет.

Мороз пішов по спині. Луна давнього сну.

— Ти мене не залякаєш. Ти — мене — не залякаєш. Якщо буде треба, я поставлю камеру у своїй спальні, зніму себе в кошмарі й пущу в ефір — з відповідними коментарями…

«Я тебе не чіпаю. Ти сам згадав».

— Що з вами, Олександре Максимовичу? — злякано спитала дівчинка-асистент.

Розділ тринадцятий

Кім розглядав малюнки старшого сина.

Їх було багато — Ярина збирала ретельно, починаючи з найперших, дбайливо складала в альбом, і тепер Кім міг на власні очі спостерігати, як міцніла Віталькова рука й розвивалося уявлення про світ. Якщо в три роки він малював двох чоловічків — одного на полі серед кривеньких ромашок, а другого над його головою, то в останніх малюнках уже можна було впізнати знайоме лице з високими вилицями, запалими щоками, з піднятими куточками рота.

Пандем, як його бачить Віталько.

Оце ліс. Ретельно виписано всі відомі художникові породи дерев. З кожного стовбура дивиться одне й те саме лице — вгадується в обрисах кори, в чорних мітках на білій березі, у розташуванні сучків. Ярина має рацію — хлопчик талановитий. І вчителька музики каже те саме…

Оце місто. Стрічки магістралей, кольорові тіні машин, люди з усмішками на обличчях, діти з м’ячами, з квітами, зі шкільними сумками. Над усім цим — схилене обличчя. Теж упізнаване. Віталько малював його тисячу разів: Пандем у вікні, Пандем на екрані телевізора, Пандем у дзеркалі і, як втілення потаємної мрії — Пандем, обійнявшись з самим Вітальком, Віталько в Пандема на плечах…

Усього на кількох малюнках Кім виявив себе, Ярину й Романчика. І майже скрізь вони стояли, завмерши, ніби позуючи, взявшись за руки, всміхаючись.

«Він сприймає вас з Яриною як частину самого себе».

Кім зітхнув.

* * *

Святкували голосно й весело. За десять років колишні весільні ритуали встигли змінитись на нові, а оскільки молодий і молода були ще, по суті, підлітки, то й веселилися наче на дитячому дні народження, а не на весіллі, як його пам’ятав Кім. Шурко і його майбутня дружина Віка поназапрошували всіх своїх однокласників та однокурсників, сусідів, приятелів і просто знайомих; опівдні відбувся власне обряд — молоді зійшли на мальовничий пагорб, укритий білими квітами, по черзі вимовили формулу подружньої клятви й обмінялися обручками; гримнув невидимий оркестр, юрба знайомих та родичів зраділа голосно й енергійно, й одразу почалося загальне святкування.

Веселилися в містечку атракціонів, купались у відкритих басейнах, їли, пили й пускали кораблики, катались на конях і верблюдах, пускали феєрверки, без утоми бажали молодим любові та процвітання. Кожен знаходив собі співрозмовників: Олександра зібрала навколо себе середніх розмірів юрбу й просвіщала гостей про горезвісний проект «Рейтинги». Ярина роздаровувала керамічні прикраси і взяла перший приз, стріляючи з лука в яблука на мотузочках. Віталько незабаром десь зник з двома-трьома такими самими пацанами. Лерка розважала розмовою тата й маму, які спеціально заради онукового весілля прилетіли з Індії, де вони тепер жили. Дарина блукала серед юрби з царственим смутком на лиці; Костя прикинувся хворим і не прийшов. Сашко…

«Якого чорта? — запитав тоді Кім. — Навіщо виносити на публіку? При тому, що Даринка його покинула, і майже напевно ніколи не простить?» — «Ти його адвокат? — поцікавився Сашко. — Чи, може, ти Пандемів адвокат?»

«Ну що тобі треба від Пандема?» — втомлено спитав Кім.

«Я чоловік, — Сашко неприязно посміхнувся. — Мужик. З яйцями. Тому, коли бачу чудовисько, то думаю, як його вбити. Якщо бачу бога, то думаю, як його скинути. Я завжди ненавидів попівські казки і людей-овець».

— Кіме?

Він здригнувся. Сашко, про вовка помовка, виявився в нього за спиною. Оце дивина, Кім думав, що він так і не підійде.

— Є розмова, — сказав Сашко, напружено всміхаючись. — До тебе. Як до почесного пандемознавця.

* * *

Трирічний хлопчик Рома Каманський будував місто з піску. Віддалеки верещали, з’їжджаючи з гірок, ганяючи на велосипедах і поринаючи у фонтани, малолітні Ромчині родичі, друзі родичів і діти друзів родичів, — не захоплюючись загальними веселощами, Рома викладав з сірників вулиці, зводив будинки з круглими вікнами, устромляв палички-світлофори та бурмотів під ніс, і не помітив діда, Андрія Георгійовича Каманського, котрий підійшов і зупинився в нього за спиною.

— Ромчику?

Хлопчик обернувся.

— Давно не бачилися, — ніяково пожартував Андрій Георгійович. Вони й справді не бачились досить давно: якщо не брати до уваги сьогоднішнього весільного ранку та позавчорашнього метушливого дня, вони не бачилися два з половиною роки — дід пам’ятав онука дитиною, онук пам’ятав діда м’якою розпливчастою хмарою, голосом у слухавці та людиною на фотографії.

— Що робиш, Ромчику? — запитав дід.

— Граюся, — тихо відгукнувся онук.

Дід опустився поруч напочіпки:

— Це місто? А ти будівельник?

— А я Пандем, — пояснив хлопчик. — А вони, — він провів рукою, позначаючи невидимих мешканців піскового поселення, — мої люди. Я з ними говорю.

— А-а, — сказав дід після паузи. — А я тобі хотів от що…

І він, порившись у великій кишені м’якої несвяткової куртки, вийняв книжку з малюнками — досі дуже яскравими, хоч книжку колись було куплено на подарунок трирічному Кімові Андрійовичу.

Дід боявся, що Рома кивне й повернеться до будівництва, але Рома зацікавився. Обтрусив руки від піску, мимохідь витер долоні об штанці; дід сховав книжку за спину:

— Ні, так не можна, треба руки помити, це ж книжка… Ходімо помиємо руки, ти візьмеш апельсин чи яблуко, і я тобі почитаю.

— Я й сам умію, — сказав Рома.

— Е-е-е, — дід кашлянув. — Знаєш, я теж сам умію, але іноді люблю, щоб мені почитали. Це цікаво. Спробуймо?

Рома подумав — і кивнув. Схилившись над своїм містом, щось пробурмотів невидимим маленьким людям, піднявся з колін і пішов за дідом до рукомийника, а потім — до білої лави під кущем бузку.

— В одного мельника було три сини, а в господарстві був млин, ослик і кіт, — почав дід. — Коли мельник помер, сини його поховали й почали спадщину ділити.

Онук слухав, переводячи здивований погляд з картинки на дідове лице — і знову в книжку. Дід читав виразно, натхненно, Рома мовчав і слухав, лице в нього було зосереджене.

«Пандеме?»

«Що, Андрію?»

«Він говорить з тобою?»

«Так. Він не може зрозуміти, чого вони вмирають».

Андрій Георгійович затнувся й перестав читати. Рома сидів тихо.

— Де? — тихо спитав дід.

«Коли мельник помер, сини його поховали», — процитував Пандем.

— Розумієш, Ромчику… — почав було дід.

— Розумію, — хлопчик кивнув. — Мені Пандем уже пояснив. Це було в давні часи, коли люди вмирали просто так.

Під бузком стало тихо. На галявинках сміялися й розмовляли: гості розбрелися по парку, розважаючись хто як міг. На невидимому за деревами озері скрипіли кочети.

— Ну, вони не просто так умирали… — почав Андрій Георгійович.

Рома зітхнув:

— Знаєте, діду… Це не дуже гарна казка. Вона гарна, так. Але вона неправильна. Мені Пандем розповідає краще.

* * *

Олександра Андріївна Таміленко вічно опинялася в центрі уваги. Вона не докладала для цього зусиль, але й не журилася таким становищем: вона просто була в центрі уваги, легко й природно, мов жук на листку подорожника.

Її програма «Рейтинги» процвітала ось уже кілька років. Незабаром після остаточного воцаріння Пандема стався сплеск так званої творчої енергії: усі, хто непогано малював у дитинстві, писав повісті у шкільних зошитах чи співав хором на іменинах та на весіллях, тепер одержали можливість донести своє таємне до мільйонів потенційних цінувальників, і все це ринуло повінню, і в тій повені якось одразу потонули всі міри, ваги й критерії. За неписаним законом автор, хай би як він про це канючив, не міг одержати від Пандема ні похвали, ні осуду: шукай тих, хто в цьому тямить, казав Пандем, і дехто всерйоз думав, що Пандем «не знається на мистецтві». Насправді — і Олександра це розуміла — він просто поступався людству майданчиком для змагань, стадіоном, де кожен вільно, не зважаючи на авторитети, міг помірятися з ближнім довжиною кроку, довжиною язика, довжиною… та чого завгодно, бо ж вихваляння, котре передує змаганням, для певної частини людства виявилося третьою — після хліба й любові — найважливішою потребою.

Пандем зняв з себе обов’язки судді, але ж хтось має встановлювати правила та оголошувати результати, тому критиків, аналізаторів, знавців і порадників розвелося чи не більше, ніж власне творців. Знадобилося кілька років, щоб найкращі з них — найгостріші, найяскравіші, найосвіченіші, зрештою — набрали ваги й передавили інших; Олександрин клуб «Рейтинги» (телепрограма, форум у мережі, щотижнева газета, агентство новин і постійна рада експертів) був нині одним із законодавців смаків у царині традиційних мистецтв, помалу загарбував мистецтва нетрадиційні й провокував у конкурентів таку нелюбу Пандемові заздрість.

Олександра стояла, оточена зграйкою гостей (тепер, через півгодини після початку розмови, це була вже велика зграя гостей, якщо говорити щиро). Обговорювали останній свімуз-конкурс; Олександра всміхалася куточками вуст. Заохочені її увагою, якісь студентки — Шуркові приятельки — міркували про життя й про мистецтво. Виявляється, вони стежили за конкурсом і бачили майже все, що було на нього подано, і вони були захоплені оригінальністю композицій, котрі вийшли у фінал. Це ж треба! Буквально за кілька років народилося цілком нове мистецтво, яке не належить ні музиці, ні живопису, ні скульптурі; так-так, свімуз — не синтез старих мистецтв, а щось прин-ци-по-во інше!

Не скасовуючи прохолодної посмішки, Олександра пояснила дівчаткам — а насправді цінувальникам-ґаволовам, які зібралися навколо, — що дівчатка помиляються. Нічого оригінального у свімузі поки не помічено: вона, Олександра, перша почне плескати новаторові, але поки що — на жаль — маємо тільки механістичний гібрид музики та зорово-тактильних фантазій, нежиттєздатного виродка, що недалеко втік од своєї гуркітливої прабаби — провінційної дискотеки з миготливими лампочками.

Дівчатка, слід це відзначити, швидко подолали шок і навіть продовжили розмову. Так, визнали вони, на жаль, поки що свімуз залишається просто набором зорових асоціацій, поданих відповідно до музики… Зате як емоційно, як ритмічно, як жорстко, як натуралістично, як брутально, як деструктивно, зрештою — у кожній другій роботі є щось від ніби пережитої автором смерті…

Сумно покивавши головою, Олександра повідомила дівчат, що вони нічого не тямлять ні в житті, ні в смерті, так само як і автори більшості конкурсних робіт. Що якби хоч хтось із цих авторів, обтяжений проблиском таланту, зміг відтворити у своїй роботі просте людське почуття — зародження першої любові, наприклад, — то вона, Олександра Таміленко, простила б авторові навіть неминучу в таких випадках банальність. Ба ні: нинішні свімуз-діячі воліють фантазувати на тему випущених кишок, за що вона, Олександра Таміленко, присуджувала б до шмагання на майдані.

Дівчата палко погодилися: так, молодий жанр переживає кризу. Рівень нинішнього конкурсу — проти торішнього — упав «до нижче підлоги». На цьому сірому й убогому рівні виділяються щирістю прості фантазії про життя, про любов…

Олександра знизала плечима. На жаль, багато нинішніх авторів не в змозі відтворити нічого того, що виходить за рамки ванної кімнати або задушливої спальні. Складнюча технічна база, чимала енергоємність, колосальні можливості для емоційного впливу — свімуз, одно слово, — і все це покликано служити обивательським уявленням про нещастя або ж, боронь Пандем, про щастя — о, які жалюгідні, шмаркаті потуги!

Дівчата не збентежились анітрохи. Зрозуміло, саме це вони й хотіли сказати: серед нинішнього загального дилетантизму важко знайти світлу пляму, мало хто розуміє, що саме повернення до великих традицій минулих століть, а саме любов у її шекспірівському розумінні, і так далі. Олександра безжально дивилася в їхні захоплені оченята; слухачів ставало то більше, то менше, проте основна їх частина не розходилася, зацікавлена.

Серед дівчаток виникла невелика розбіжність: блондинка продовжувала наполягати на обов’язковій любові як літературній умові, брюнетка ж, уловивши щось в Олександриному погляді, хутко поміняла позицію: сучасне мистецтво, говорила вона, нишком підштовхуючи подружку коліном, повинне нести позитив, тобто кликати людей у космос, бо тільки романтика невідкритих планет, тільки поривання людини в невідоме, тільки той фронтир, на якому реалізуються найкращі риси людської натури…

І любов, додала брюнетка.

— І любов, — з подихом підтвердила Олександра. — Пробачте, дівчатка, що не можу приділити вам більше часу, але в мене тут є й інші обов’язки, все-таки жениться мій син…

Юрба загаласувала, запоздоровляла, подекуди зааплодувала. Олександра, так само відсторонено всміхаючись, вибралася з теплого дружнього кола.

Механічно прибираючи з лоба волосся. Думаючи про інше.

* * *

— Сандро, а що з Сашком? — спитала Лерка, сідаючи поруч на лаву. Лава висіла на ланцюгах, як Білосніжчина труна.

Смеркало. Молодь запалювала свічки — звичайні, кольорові, «танцівні». Бах! — у небі спалахнуло маленьке сонце чергового феєрверку.

— Що з Сашком? — перепитала Олександра, помовчавши.

— Мені здалось, у нього син жениться, — обережно зазначила Лерка. — А він…

— Так, — сказала Олександра. — Знаєш, Сашкові парадоксальні реакції особисто мене не дивують уже двадцять років.

Лерка гойднула лаву. Поштовх вийшов занадто сильний, довелося пригальмувати ногою.

— Вигляд у нього поганий. Депресивний. От що я мала на увазі, — промимрила Лерка, ніби вибачаючись.

— Пандем, — не підвищуючи й не знижуючи голосу, сказала Олександра. — Сашко у нас пандемоборець… Я не думала, що це може бути небезпечно.

— Небезпечно? Що ти таке говориш…

Лерка затнулась. Повз них по доріжці проскакав Кімів син Віталько на низькорослій рябій конячці, за ним мчали, волаючи й не встигаючи, душ п’ять хлопців різного віку.

«Пандеме?»

«Так, Сандрочко».

Олександра зрозуміла раптом, що ще секунда — і вона звично делегує Пандемові право порозумітися з сестрою. З її рідною сестрою-близнючкою. З найближчою, мабуть, людиною. Вона труснула головою:

«Пробач».

«Та нічого».

— Та нічого, — повторила Олександра вголос. — Бачиш, Лерочко, Сашко мені не каже, що там у них сталося з Пандемом. І Пандем не розповідає. Очевидно, вони обидва вважають, що мені немає жодної потреби це знати.

* * *

Лерка Каманська змалку ненавиділа уніформу. Будь-яку; власна шкільна форма була знаком приниження й рабства, і ще зовсім маленькою дівчинкою вона дала собі клятву ніколи не закохуватися ні у військових, ні в міліціонерів. Навіть однакові лікарські халати викликали в неї відразу. Повернувшись додому з останнього шкільного іспиту, вона зняла формене плаття, акуратно повісила його на плічка й довго розглядала, ніби побачила вперше, — розглядала, перш ніж повісити колишню річ у шафу (хтось інший, можливо, ритуально спалив би свою форму, обливши бензином, але Лерка гидливо цуралася ефектів, демонстративності та ажитації. Вона зняла з себе форму, цього було досить).

Після приходу Пандема форми стало набагато менше. Військові зняли форму; міліціонери зняли форму, лікарів більше не було, і Валерії здалося, що ця зміна зробила світ трошечки кращим.

Тому така неприємна була їй ця остання мода— уніформа кланів, цехів, команд, уніформа, якої ніхто не насаджував. У лінгвоунівері зграями ходили студенти, горді тим, що вступили хто в історичний клуб, хто в спортивну команду, хто в об’єднання собаківників, а хто і в «спілку рудих»; усі вони носили якісь шеврони, знаки розрізнення, знаки особливих заслуг і росту майстерності. Форма їхня ще не була власне формою, але деякі ознаки цілком угадувалися: схожий покрій, однакові кепочки, однакові значки на однакових лацканах…

«Це гра. Багатьом людям хочеться відчувати свою належність до чогось великого й значного. Особливо молодим».

— Я розумію…

Зараз, погойдуючись на лаві поряд з порожнім місцем (Олександра хвилину тому подалася виконувати втомливі обов’язки матері нареченого), Лера розглядала костюми людей, які танцювали на майданчику, і ловила то тут, то там значок, погончик, нашивку…

З напівтемряви з’явилася Даринка. Лері не хотілося з нею розмовляти — саме тепер; Дарина несла свою драму, готова поділитися з кожним стрічним, Лері здавалося, що вона відчуває насолоду від того, щоб бути скривдженою. Бути обманутою. Бути відданою, якщо вже так сталося.

— А де Іванна? — запитала Лера, трохи поспішно випереджаючи першу Даринину скаргу.

Дарина безнадійно махнула рукою:

— «Іди й не стеж за мною, для цього є Пандем». Я розумію, тепер зовсім не обов’язково бути матір’ю. Тепер мати живе своїм життям, а дитина грається з Пандемом, навчається з Пандемом, слухає Пандема й перед Пандемом звітує. Я розумію, дуже багатьом це зручно. Ніякої відповідальності. Ніяких зусиль. Твоя справа народити, а там — саме виросте. Подивись на цих дітлахів, у них у самих через кілька років будуть діти… Вони їм приділятимуть увагу? От ти, Леро, приділятимеш увагу онукам?

Онукам, подумала Валерія і раптом зажурилася. Ні сіло, ні впало, серед веселощів, та ще й змушена якось відповідати на Даринині репліки.

— Двоюрідним онукам, — поправила вона через силу.

— Знаєш, — продовжувала тим часом Дарина. — Ці молоді взагалі не знають життя. Ми ще пам’ятаємо час, коли можна було просто йти по вулиці й раптом попасти під машину. Цілком. Або піти здати аналізи й виявити рак. А ці виросли, як принци, ні про що не дбають, усе за них зробиться й так…

— Вони вчаться, — сказала Лерка, марно тлумлячи в собі роздратування. — Шурко сидить за навчанням по вісім годин на день. І по дві години мозолиться в тренажерному залі.

— Хіба це навчання? Я дивлюся в Іванчині зошити — не розумію нічого. Ні завдань, ні прикладів, ні диктантів. Картиночки, малюночки, стрілочки. Ні берегів у зошиті, ні оцінок у щоденнику.

Лера стисла кулаки. Короткі нігті вп’ялися в долоні; Лері хотілося сказати щось образливе, можливо, навіть ударити цю дурну самовпевнену Дарину, і правильно зробив Костя, тисячу разів правильно зробив, що втік од неї до якоїсь дівулі…

«Що з тобою, Леро, дівчинко?»

Вона прекрасно розуміла, що Дарина не сказала й не зробила нічого такого, що могло б породити в душі цю каламутну бурю. Очевидно, не в Дарині причина?

«Отакий у тебе приємний характер…»

Дарина раптом встала, вдивляючись у мерехтливу кольорову напівтемряву:

— От, для родичів часу немає… Вибач, Лерочко, я зараз…

І загубилась у ночі десь на півдорозі до великого відеоекрана, що показував на радість гостям сімейні хроніки, в яких незнайома дівчинка років семи купала у ванній іграшкове кошеня.

Лера перевела дух. їй було соромно перед Пандемом.

«Ходімо погуляємо? Туди, де тихіше».

Вона слухняно встала й подалася в парк, де в темряві погойдувалися спорожнілі каруселі, поблискували струмочки в траві і віддалеки звучав водоспад.

«У мене незабаром будуть онуки, Пандеме».

«Древній стереотип. Поява онуків як сигнал, що настала старість. Як відмашка фінішного прапорця; а тепер пред’явіть суспільству життєві успіхи та особисте щастя як найвище досягнення…»

Лера всміхнулася:

— Ти так цокотиш… Наче сорока…

«Соромно зізнатися?»

— Відчепись, прошу тебе…

«А от зачекай, поки твої власні діти підростуть…»

— Не смій мене сватати! — вона ляснула долонею по стовбуру темного дерева. Рука заболіла.

«Ти така кумедна… Тридцять п’ять років, глибока старість, кінець життя, кінець надіям… Леро, дівчинко, не сміши. У тебе попереду ще багато цікавого».

— Нічого в мене попереду нема… такого особливого.

«Чого ти відштовхуєш людину, яка тобі приємна й цікава? Чого ти з таким ентузіазмом його проганяєш?»

— Ґуставо? Він мені не потрібний. Мені не потрібний ніхто.

«Потрібний, Лерочко. Дуже потрібний».

— Не потрібний… Якщо ти, звісно, не залізеш до мене в голову й не скрутиш там якийсь гвинтик…

«Не дочекаєшся…»

— Чого ти вирішив, що я нещасна?

«Ти?! Ти одна з найщасливіших на світі Лерок, а що?»

Вона всміхнулася. Опустилась на коліна, зачерпнула води зі струмочка, випила, проливаючи на блузку. Мокрою долонею провела по лиці:

— Я завжди люблю те, до чого не можна торкнутися, до чого ніколи не дотягтись… Як я, дурна, купилася на Ігорчика… соромно згадати. Знаєш, я, мабуть, просто лінуюся бути щасливою… Тільки не треба мене сватати, добре?

— Е ні… До щастя — копняками…

Валерія здригнулася й обернулась. Чоловік стояв за п’ять кроків, притулившись плечем до стовбура; у першу хвилину вона не зрозуміла, хто це. Він підійшов нечутно, він став свідком її останніх слів, чому ж Пандем не попередив…

Він стояв, не ворушачись. У темряві вона не бачила його лиця.

— Е-е-е… — покликала вона непевно.

Незнайомець тихенько гмикнув у відповідь.

— Пане?!

Лерка випросталася. Ступнула вперед, зупинилась нерішуче. Боялася, що він не дасть до себе наблизитись. Зникне.

— Пане… Ну… ти даєш.

Він відштовхнувся від стовбура. Рушив їй назустріч; вона стояла, наче пришита до трави, до землі, до опалого листя.

— Найщасливіша з Лерок… Найдурніша з Лерок. Це лестощі?

Вона замружилася:

— Ти знаєш, Пане… Власне, навіщо говорити. Знаєш.

* * *

— Я виявив, що в Пандема є батіг, — сказав Сашко. — Причому такий ефективний, що я серйозно міркую: чи не кинути мені під три чорти всю мою марудну працю й чи не взятися за розведення метеликів, вільно й творчо.

«Пандеме?»

«Що?»

«Що він має на увазі?»

«Не біжи поперед коня. Тобі людина розповідає — вислухай».

— Порадився? — посміхнувся Сашко.

Вигляд у нього був виснажений, проте не став від цього менш упертий. Кім згадав, як на Сашка, тоді молоденького, тоді курсанта-першокурсника, кидалися дівчата. І як Олександра, яка завжди перебувала десь поблизу, збивала й зрізала їх, наче умілий ковбой, художник батога, зрізає муху в польоті: вжик… вжик… вжик…

Отже, батіг.

— І що ж тебе налякало аж так, що ти подумав про вільних і творчих метеликів?

— Сни, — сказав Сашко. — Він хазяйнує в моїх снах, я трохи з глузду не з’їхав, тому що він віртуоз. Він знає, чим мене взяти.

«Пандеме?»

«Став йому будь-які питання».

— Тобто, — повільно почав Кім, — він карає тебе за твої програми? Що, є прямий зв’язок між програмою — і кошмаром?

— Ні, — сказав Сашко, помовчавши. — Він прикидається, ніби мої програми анітрохи його не турбують. Так це чи не так… хрін тепер дізнаєшся. Мабуть, усе-таки бреше: нехай шпилькою, але я його вколов.

— А чому…

— Він, з понтом, намагався мене переконати. Це найгірше. Переконати. Замість просто дати по голові… Е ні. Був сюжет про бандитів… Ти, може, пам’ятаєш, була така гучна справа, взяли банду, яка вбивала таксистів, було багато шуму, але дали довічне, зокрема ватажкові… бо вже тоді були козли типу Пандема, тільки серед людей. От цей звір відсидів років зо два, прийшов Пандем і його випустив на фіг, живи, їж яблучка, все таке. Розумієш?

— Так, — сказав Кім.

— Брешеш, ні хріна не розумієш. Здається, я дістав Пандема цим сюжетом. Він сказав: «Хочеш експеримент?» У ту ж ніч… Якби я хоч розумів, що сплю! Я уві сні був цим самим убивцею… Ч-чорт. Це пекло, мене відтоді трясе при одному вигляді ліжка… А я все-таки не зовсім боягуз, якщо ти помітив. Отож-бо… І тоді я одразу зрозумів, де ділися всі ці агресивні, жадібні, злі дядьки й тітки, і як твій друг Пан навчив людство жити в мирі й не лізти в чужу кишеню. Якщо ти прямо його спитаєш — він, звісно, не зізнається. Розповість про те, що він співрозмовник, любий друг і все таке.

— Не зрозумів, — сказав Кім після паузи. — Що саме тобі снилося? Деталі?

Сашка пересмикнуло:

— Мені снилося, що я і є той відморозок. Тепер. Що я живу. Йду по вулиці. Навколо мене люди…

— І що?

— Нічого. Я — тобто він — живу, коли треба було б здохнути. Просто вимкнути світло. Люди дивляться на мене. Обходять здалеку. Люди все знають, але мені на це плювати, бо я сам про себе все знаю. Розумієш? Пекло всередині. А зовні — яблучка, хрум-хрум…

— Тобто виразно пояснити ти не можеш, — сказав Кім.

Сашко махнув рукою:

— Не прикидайся, тобі все ясно… З одного боку, милосердніше було б того вбивцю прикінчити. З другого боку… Пандемові так легко нами керувати! Ким завгодно! Навіть мною. Бо я не можу не спати, а він хазяїн у моїх снах. Самого усвідомлення, що це може повторитися… Що всі ми ходимо під цим молотом… Суперкошмар, індивідуально заточений під мою — чи твою — психіку. Суперкошмар-що-доводить-до-божевілля. І ти, й наші діти, й онуки… І Віталько, й Романчик, і майбутні діти Шурка та Віки… Ну?

— Це все, що ти хотів мені сказати?

— Та, власне, все, — Сашко махнув рукою. — Раніше мені здавалося, що ти теж мужик. Теж дорослий, упертий. Мужик, одно слово. Коли ти ліг під Пандема — я засмутився, чесно…

Кім, майже не розмахуючись, тицьнув його кісточками пальців у щелепу. Сашко поперхнувся й сів, спиною вдарившись об стовбур; Кім зробив крок до нього, щоб бити далі, — і зрозумів, що м’язи не слухаються. Оніміли.

«Тобі самому буде соромно згадати. Ти людина вольова, Кіме, стоп…»

Сашко торкнувся обличчя руками. Облизнув губи. Йому вже не боляче, подумав Кім з жалем.

«Якого чорта, Пане?!»

— Скандалиш, — Сашко, досі сидячи, посміхнувся. — Давай-давай. Запитай про дещо у свого друга й заступника.

— Заткнися, — сказав Кім.

— Ти ще згадаєш мої слова, — Сашко підвівся. — Ти вже тепер розумієш, що я правий, розумієш, але боїшся собі зізнатися. А ти не бійся. Тільки якщо нас буде багато, ми зможемо з ним щось зробити.

Світла щілина між недбало затягнутими шторами — контур раннього ранку. Віталько Каманський прокинувся о пів на шосту; ліжко було двоповерхове, поверхом нижче спав Роман. Віталій звісив голову — брат справді спав, беззвучно і якось дуже серйозно. Роман усе робив серйозно. Віталько звик.

Він подивився на годинник і влігся знову. Нічого не пригадувалося: він не розумів, що його розбудило. Учора було весілля… Було весело… Усі казилися… А о пів на одинадцяту мама відвезла їх додому. І вони лягли спати. А сьогодні неділя. От і все.

Ні, щось було іще…

Він глибоко зітхнув — і згадав. Був кінь. Він їздив на ньому верхи, як у старому-старому фільмі. Це було в сто разів краще, ніж на машині чи на велосипеді. Сонце пробивалося крізь гілля дерев такими… смугами. І все навколо змазувалося на швидкості, принаймні йому здавалося, що він не просто швидко їде — мчить, летить. Він нахилявся, щоб гілки не хльостали по лицю… Йому здавалося, що за ним женуться, що він звідкись вирвався, втік і тепер його ніхто не дожене…

«Пандеме?»

«Що?»

Віталько спробував сформулювати питання. Пандем учив його цього — виразно формулювати. Та навіть якби Віталько був років на десять старший, у нього, мабуть, усе одно б нічого не вийшло, тому він просто спитав:

— Чого я прокинувся?

Він ледь ворушив губами. Роман спав на нижньому поверсі.

«Може, ти вчора перегуляв на весіллі? Переказився?»

Віталій подумав. Ні, він відчував, що причина не в цьому. Точніше, не тільки в цьому. Недарма Пандем відповів питанням на питання. Пандем не бреше.

— Ні. Мені здалося…

Віталій знову задумався.

Коли йому було п’ять років, він раптом відкрив для себе, що старі люди вмирають. Так, вони вже дуже старі, але вони все одно хочуть жити! І він, Віталій, колись буде старий… А батьки? Та ж мама з татом постаріють набагато раніше! Йому стало страшно — так само на світанку, — він заплакав у подушку й плакав, не перестаючи, поки Пандем йому пояснював, що він не вмре майже точно, і навіть його батьки, можливо, теж не вмруть. Бо людство розселиться в космосі, перейде на новий енергетичний рівень, і тоді старіння й смерть стануть непотрібним, віджилим законом природи. І Віталій заснув щасливий од того, що смерті немає.

Чого він згадав той ранок?

Романчика тоді не було. Ліжко у Віталька було інше. Чого він згадав той ранок?

Учора він мчав на коні й ні про що таке не думав. А вві сні… Або в ту секунду, коли він прокидався… Йому подумалось: а всі ті люди, що скакали на конях до нього? За ними гналися, щоб убити… Або вони самі гналися за кимось… А ще ж були ті, що йшли в бій… Вони не боялися?

— Пандеме… Вони не боялися?

«Боялися».

— Тоді чому?

«Тому, що переборювали страх смерті».

Віталій заплющив очі. І побачив: чоловік летить, схилившись до білої гриви, а за ним по п’ятах — вершники, які жадають його смерті. І ще він побачив: чоловік виходить назустріч ворогові, а лице в нього зосереджене, як у Романчика. Він піднімає меча…

Віталій лежав, обхопивши себе за плечі, й дихав часто. Щось усередині в нього було… ніби прищіпкою защемили десь усередині, в серці. Хотілося плакати. Але не сумно.

— Пандеме!

«Що?»

— А я так міг би?

«Думаю, міг би. Ти ж хоробрий».

— Пандеме! А… ніхто ж не довідається, що я так міг би.

«Чому? От підеш у басейн і стрибнеш з вишки…»

— Це не те, Пандеме, — сказав Віталій, подумавши іще. І додав по-дорослому: — Бачиш… Ти, мабуть, не зрозумієш.

* * *

«…Оскільки виховання — це теж модифікація. Обмеження волі. Вироблення бажаних реакцій за допомогою системи стимулів… А якщо йдеться про дорослу людину з сильною волею? Екстремальне виховання… Або запрограмувати його. Або вбити нафіг, а вже його дітей виростити «правильно»… Кіме, ти справді хочеш слухати від мене всі ці мозолясті банальності?»

Кім знову був сам, на лаві посеред порожнього парку, лава висіла на ланцюгах і легко погойдувалася, хоч Кім сидів непорушно. Можливо, ритмічних поштовхів його крові вистачало, щоб порушити рівновагу.

— Отже, ти наочно пояснив Сашкові…

«Якби ти знав, Кімчику, як важко іноді пояснити. Притому, що розумієш людину до дна, коли ця людина — ти сам. Ну от нема в нього музикального слуху. Для нього дисонансу не існує, і гармонії не існує теж…»

— А ти впевнений, що гармонія й дисонанс існують навіть тоді, коли поруч немає чийогось вуха?

«Не впевнений — знаю».

— Отже, в тебе є смаки, які ти вважаєш абсолютними й непорушними, і ти…

«Ну чого ти знов стогнеш, Кіме… Нагадай козі смерть… Я зберігаю в собі набори всіх смаків, поглядів, ідей, які існують на землі нині чи існували коли-небудь. Я оперую пам’яттю людства. І що, я маю нав’язувати модниці довжину спідниці?»

— Я не мав на увазі…

«Я знаю. У тобі раптом ожила давня примара — опудало Всесвітнього Цензора. Твоя свідомість не терпить і духу Доброго Вчителя — тобі подавай Хитре Чудовисько, що заволоділо світом. У цьому ти нічим не відрізняєшся від Сашка…»

Лава на ланцюгах гойднулася сильніше. Віддалеки квакали жаби, шаленіли, підносячи до неба заливисті, майже солов’їні трелі.

— Твоя правда, — сказав Кім.

«Кімчику, ти ж ніколи не був легковірний… Десять років ми з тобою разом. А варто було Сашкові зіграти тобі забуту, звичну мелодію — і ти готовий, як пацюк, іти за старими страхами…»

— Не перебільшуй.

«Спадщина, яку я одержав десять років тому, — це аж ніяк не свято… Ти знаєш. Дуже важко пояснити сліпому різницю між темрявою і світлом… Між прекрасним і огидним. Доводиться пояснювати різницю між корисним і шкідливим; це принизливо для людства, але я мільйони разів чинив саме так. Бо мені треба було, щоб людство перестало вбивати себе, руйнувати себе, розбещувати себе… І відтворювати себе — без змін — у своїх дітях… До речі, я все-таки зробив Сашка щасливішим. Тепер він вірить, що я так його боюся, що вирішив покарати…»

— Та нехай, — Кім поморщився. — Тепер розкажи мені, що ти зробив з убивцею.

Пташки в кронах звучали дедалі голосніше.

«Убивця… Як тобі сказати. По-перше, через мою присутність у світі він став безпечний для інших. По-друге… мені небайдужий і він теж. Вічно мститися йому, нехай, страждаючи, спокутує заподіяне ним страждання?»

— Ні, нехай гуляє й радіє.

«Кіме. Ти не бував у його шкурі… Він пережив суд, загрозу страти, два роки в камері… він спрямований на саморуйнування. Йому хотілося кари. Він її одержав».

— Тобто ти зробив йому подарунок?

«Так. Певною мірою. Якщо каяття — подарунок…»

— Він покаявся?

«Так… А що, по-твоєму, може бути страшнішим… і милосердніше для вбивці?»

Світало.

— Пане… Невже ми з цим божевільним Сашком зуміли вивести тебе з рівноваги? Засмутити?

«Певної миті ти мене був злякався».

— Так, — сказав Кім, помовчавши.

* * *

Молодята дивилися на озеро. Туман нависав довгими білими пелюшками, і у просвітах між ними видно було воду, перекинуті стовбури сосен та очерет на другому березі.

— Гарно, — пошепки сказав Шурко, тоді як Віці хотілося, щоб він мовчав.

Пандем знав, чого хочеться Віці. І тому не видав ні звуку.

Віка дивилася на натхненне Шуркове лице, дивилася й боролася з роздратуванням, неясним, як цей туман. Усе було гарно, але все було не зовсім так, як треба.

Шурко поводився не так, як вона чекала. Шурко мав її обійняти, зараз, просто зараз…

Шурко винувато засопів. Обійняв.

Йому підказав Пандем.

Розділ чотирнадцятий

Олександра повернулася додому в такому стані, що її трохи що вітром не хитало. П’ятий за рахунком Великий фест тривав десять днів і вичавив експерта Таміленко до стану порожньої шкурки.

Усе почалося першого червня о дванадцятій за Грінвічем; мільйон людей одночасно випустили в небо кожен по лазерному «метелику», і туристи, напхом напхані на орбітальні станції, кричали від захвату, спостерігаючи ефект крізь оглядові ілюмінатори: «Дивіться! Жива! Вона жива! Земля жива!»

Потім вони — і з особливим задоволенням діти — розважалися тим, що синхронно — мільйон осіб на шести континентах! — рухалися, співали, танцювали. Від цих пісень здіймався вітер, від танців тремтіла земля; Олександра пам’ятала свій стан з попередніх чотирьох фестів — велетенський майдан, заповнений народом, ейфорія й небачена, несхожа на алкогольну, внутрішня легкість… Цього разу вона взяла з собою на «дійство» не тільки молодят Шурка та Віку, а й обох племінників — десятилітнього Віталька та трирічного Романчика. Віталько радів, бігав, мов щеня по першому снігу; Романчик спокійно стояв поруч, і Олександра не раз і не двічі запитала в Пандема, чи все з ним гаразд.

«Він теж радіє. Але по-іншому. Темперамент…»

Перші три дні минули, ейфорія вщухла, і почалася робота: конкурси й рейтинги, а отже, напруга і чвари. Олександра на чолі своїх експертів намертво зіткнулася за вплив з асоціацією «Тгои§Ь» (компанія енергійних австралійців, у яку невідомо як затесалася одна британська філія). Жорстоко сперечалися про смаки, висміювали й кепкували одні з одних, виводили своїх претендентів на премію в обхід претендентів чужих; з однієї тільки комбінованої скульптури було десять закритих голосувань і три переголосування. (Пандем, незвичайно мовчазний у ці дні, підраховував голоси миттєво й точно.) У цей час Олександра дізнавалася про конкурсантів (і конкурентів) дедалі більше — з подачі Пандема; до кінця Фесту вони вже здавалися їй збіговиськом галасливих і незручних, однак загалом симпатичних родичів.

Творчих відкриттів — серйозних відкриттів, а не «домашніх радостей» — не було. Олександру починало це туманно тривожити.

— Чого ти дивуєшся, — заявив незворушний Сашко, який щовечора виходив з нею на зв’язок. — Із закінченням світових потрясінь настала епоха знудженої посередності… Ну, схрестити бульдога з носорогом. Ну, нап’ясти на балерину хромокостюм. Ну, пострибати по всій планеті в якомусь циклопічному танці… Це цирк, це атракціон, але не мистецтво. Мистецтву потрібні голод, холод, смерть і провокація.

— Авжеж, — говорила вона у відповідь ласкаво. — Саме так, Сашко. Твоя правда.

Фест закінчився. Олександра трохи не розплакалася, прощаючись з ідейними супротивниками; втім, цей вибух емоцій не завадив їй забути їх уже через годину. Вона повернулася додому в той же день увечері: Сашко зустрів її вигадливою стравою, наполовину синтезованою, наполовину приготовленою вручну. Втім, оригінальність багатошарового м’ясного рулету і те, скільки в нього було вкладено праці, Олександра оцінила не зразу, а тільки після делікатного Пандемового нагадування: «Honey, ти ж не сіно жереш…»

— Сашко, ти чудо, — похвалила Олександра, може, трохи похапливо.

— Авжеж, — відгукнувся Сашко з кривою посмішкою. — Я вирішив перекинутися на кулінарію… поки що.

«Пане?!»

«Навіщо так репетувати… Він покинув свою програму».

«Якого чорта…»

«У твого husband’а цвях у сідалі, ти не помітила?»

«Ти його дістав?»

«Я?! Змилуйся, дівчинко, у мене ще така діставалка не виросла… Просто, поки ти робиш культурку, твій благовірний активно живе внутрішнім життям».

— Сашко, — сказала Олександра вголос. — Ти що… досі психуєш?

Сашко промовчав.

* * *

Маленький синій купол було чудово видно з автостради. Кім простежив за ним очима; освітлений сонцем, купол відплив назад — не промайнув, як крона великого дерева чи погодний шпиль, а саме відплив, не втрачаючи гідності.

Кім, сам не розуміючи чому, пригальмував. А там і зовсім зупинився; дав задній хід, і їздилка, не розвертаючись — модель «Тягништовхай», — перестроїлась на зустрічну смугу руху.

Купол знову наблизився — повільно, недовірливо, так здичавілі звірі підходять до людини. Кім покинув машину на узбіччі, озирнувся, знайшов драбинку-павутинку, що вела з автостради вниз.

Ще недавно тут було селище, яке нині перетворилося на район розлитого, неначе море, двоповерхового міста. Поруч будувалася підземна автоматична фабрика; від автостради до церкви виявилося йти довше, ніж Кім припускав.

Над будівництвом літав схожий на великого кажана повітряний фільтр. Ловив і пожирав клуби чорного диму, що коли-не-коли здіймалися над монтажним колодязем. У церковному дворі було зелено; за огорожею росли нелякані, ніким не ламані вишні, і блискучі темні ягоди висіли на рівні Кімових грудей.

Він забарився на порозі. Запізніло зачудувався: а навіщо я сюди?..

Зсередини церква здавалася ще меншою, ніж знадвору. Жінка у світлій хустці діловито збирала недогарки свічок у маленьке бляшане відерце; свічки — точно такі самі, як у часи Кімового дитинства, — лежали тут-таки, поряд, на столі, застеленому вишитою скатертиною.

Кім покрутив у пальцях тонкий жовтий стрижень; у півмороку, праворуч од вівтаря, горіло п’ять чи шість вогників; вони відбивалися в чистому склі, що прикривало ікону, і тому здавалося, що їх удвоє більше. Перед іконами стояли три жінки й чоловік, усі окремо; найближча до Кіма жінка була його однолітка — вона щось беззвучно шепотіла й раз у раз розмашисто хрестилася.

Дивно, думав Кім, дивлячись на вогники свічок. Дивно, як Вогні, не так. Як Пандем ухитряється існувати поруч з Богом? Як вони містяться в одній картині світу?

Він запалив свою свічку від вогника найменшої, найслабшої з тих, що стояли перед іконою. Глянув у суворе лице, що дивилось на нього з темряви і ніби пливло над тремтливими вогниками. Зітхнув.

Виходить, що він прийшов до Бога жалітися на Пандема?

Хтось підійшов і зупинився поруч — од вітру колихнулися язички свічок. Кім скосив очі — людина була одягнена в темне вбрання до п’ят; Кім подумав, що добре було б, якби священикові не спало на думку з ним заговорити. Він не потребував зараз священиків — утім, він ніколи не відчував у них потреби…

Не дивлячись на Кіма, чоловік у темному перехрестився на ікону. Мигцем глянув на Кіма і вийшов, підмітаючи ризами кам’яні сходи порога. Як він живе, подумав раптом Кім. Що там, у нього всередині?

…Пригадувалось, як одразу після приходу Пандема його оголосили антихристом. Відповідними цитатами з Біблії було обклеєно всі стіни, їх повторювали й повторювали по телевізору, по радіо… У якийсь момент було страшно — здавалося, люди, що повірили у швидкий кінець світу, готові наближати його власними руками…

Хтось — так, здається, той-таки Сашко Таміленко — заявляв тоді зі звичним цинізмом: бієчки не буде. Ця гидота Пандем занадто сильний; з ним марно воювати — згодом вони просто внесуть його у свою картину світу…

І він мав рацію. Що говорив Пандем кожному віруючому, кожному, кого гнітив сумнів, які докази, історичні приклади та цитати з Біблії наводив — Кімові було невідомо; проте бурі й бунти потроху стихли, а храми стояли, як колись, щоправда, парафіян стало відчутно менше… Потім ієрархи всіх конфесій кожний своєю постановою визнали Пандема повноправним мешканцем матеріального світу — не Богом, не чортом, а чимось на зразок нового Інтернету. Хтось казав, що Пандем — творіння людських рук; хтось конкретизував — «породження науково-технічного прогресу». Тільки особливо непримиренні церковнослужителі продовжували свою війну — рутинну, нескінченну, мов стрічка Мьобіуса…

Цікаво, а якщо дикун визнає Пандема своїм богом — Пандем зможе йому довести, що це не так? І чи стане доводити?

І де межа, за якою дикун вважається не-дикуном?

Кім схаменувся. Його свічка догоріла вже до половини, а він так і не вирішив, чого просити в Бога. І чи просити взагалі?

Йому раптом здалося, що в церкві душно. Він невміло перехрестився і вийшов у двір; тут було порожньо. Віддалік шуміло будівництво; стиглі вишні погойдувалися над вузькою, старою, врослою в землю лавою.

* * *

— Добрий день, — сказав візитер. — Здрастуйте, Олександре Андріївно.

Олександра люто всміхнулася. Якби не Пандем — дідька б лисого вона погодилася розмовляти з візитером саме сьогодні, зараз; вона ще не отямилася після Фесту, її тривожив душевний стан Сашка, вона не була настроєна на розмови про мистецтво, але ж саме про нього, кляте, й збирався щось повідомити плечистий атлет, увесь з литих м’язів, котрий завітав сьогодні до неї в гості.

«Він гімнаст».

«Я за нього рада».

«Вислухай його, honey».

Візитер підняв одну брову; на лиці його був сумнів, адресований, утім, не Олександрі. На кілька секунд обоє — експерт Таміленко та її гість — застигли, не довівши до кінця початого руху, дивлячись одне на одного скляними очима; добре, що в цю мить у кімнаті, крім них, нікого не було. Втім, і спостерігач, якби трапився поблизу, відразу зрозумів би, що обоє просто розмовляють з Пандемом.

— Добрий день, — сказала нарешті Олександра. — Бернарде?..

Попередній обмін люб’язними словами, знайомство та все інше скоротилося завдяки Пандему до кількох фраз. Атлет одразу ж приступив до суті — попередивши заздалегідь, що йому знадобиться п’ятнадцять хвилин монологу. Поки він говорив, Олександра розглядала його вилицювате засмагле лице, очі, великі й сумні, мов оливки під дощем, і великий м’який рот.

«Пане?»

«Не на твій смак».

«Гм…»

— І як ми назвемо це нове мистецтво? — буденно запитала вона, коли чорноокий атлет закінчив і перевів дух.

Співрозмовник, здається, трохи розгубився. Він чекав якоїсь іншої реакції; можливо, він хотів, щоб вона здивувалася більше.

— Ідеї витають у повітрі, — вона зглянулася над ним і ледь усміхнулася. — Ні, я аж ніяк не хочу сказати, що вас випередили… Якщо у вас є діючий пристрій — ви перший. Якщо ні…

Атлет злегка прикусив нижню губу і вийняв звідкись з кишені круглу пласку коробочку, схожу на стародавній CD-плеєр.

— Так, — Олександра повертіла коробочку в руках. — Куди це вставляти?

— Нікуди, — чорноокий коротко переговорив з Пандемом, і його вагання вляглося. — Дві наліпки на мочки вух і льодяник — під язик…

— Льодяник?

— Спробуйте…

Олександра заклала за вуха пасма цупкого чорного волосся, приліпила до мочок дві металеві шайбочки («Гм… гарно чи ні?»). Потім з певним сумнівом покатала на долоні велику зелену таблетку, схожу на фігурний шматок мила. («Скривилась, наче русалка на коров’ячому пляжі… Там загорнуто прірву ресурсів, жери, поки дають…»)

Льодяник був трохи кислуватий. Пощипував за язик.

— Перша композиція називається «Пробудження в літній сонячний день у туристському наметі», — сказав чорноокий, помітно хвилюючись.

— Я готова, — кивнула Олександра.

Чорноокий коротко зітхнув.

* * *

Його звали отець Георгій. Він був старший за Кіма — на п’ять років чи на двадцять, визначити було неможливо. Чорна борода, коротка й тверда, не могла приховати глибоко запалих аскетичних щік; прямокутні димчасті окуляри не могли приховати дуже темних, дуже різких очей. Уперше зустрівшись з ним поглядом, Кім з тугою подумав: ні, розмови не вийде, не варто й затівати…

— Хочете вишень, Кіме Андрійовичу?

Кілька глянсових темних ягід лежало на вузькій і білій, мов у жінки, долоні отця Георгія. Дивно, що в такої людини такі руки…

— Дякую, — сказав Кім.

Якийсь час вони мовчки їли.

— Виходить, — сказав нарешті Кім, — ви всі ці десять років не розмовляєте з ним? Зовсім?

Священик усміхнувся. Здався відразу на десять років молодшим:

— Не соромтеся, Кіме Андрійовичу. Не бійтеся мене скривдити… Ви хочете запитати, чи вважаю я, що присутність Пандема на землі якимсь чином ображає Бога?

— Так.

Запала тиша, й чути було, тільки як співають пташки. Неподалік — по той бік автостради — квакали жаби. Шум будівництва майже цілком затих.

Усе ще всміхаючись, отець Георгій похитав головою:

— До мене приходили й питали… Питали приблизно так: виходить, у нас тепер замість Господа — Пандем? Я питав у відповідь: чому? Ну а як же, казали мені. Він же всемогутній, мов Господь, і всезнаючий, мов Господь… Отже, він — Бог?

Отець Георгій замовк.

Зовні, за церковною огорожею, бігали дикі кури — худі, сніжно-білі та зозулясті. На огорожу з розгону вискочив підліток-кіт — кури з криком кинулися хто куди, деякі навіть намагалися злетіти…

Кіт прошурхотів травою. Знову стало тихо.

— А ви? — запитав Кім.

— А я у відповідь теж питав: а де взялася в цьому світі й де дінеться після тілесної смерті ваша безсмертна душа? І хіба є щось у цьому світі, що може Пандем — і не могла б, нехай у далекому майбутньому, людина?

Кім не зразу зрозумів, що він має на увазі; священик дивився на нього тріумфально, ніби щойно посвятив Кіма у велику таємницю.

— Зникли хвороби, — сказав Кім, намагаючись осмислити сказане. — Але ж уся історія медицини… Люди прагнули позбавити хвороб і себе, й ближніх, і дечого навіть досягли…

— Ще педагогіка, — підказав отець Георгій.

Кім уважно його розглядав — наче побачивши вперше.

— Вам здається, що православний священик мав би бути інакший й говорити інакше? — отець Георгій протирав окуляри білою носовою хусткою. Кім подумав, що окуляри без діоптрій — на всій Землі не лишилося жодного короткозорого…

— Так… Скажіть, будь ласка, а Пандемове всевідання — як воно вписується у вашу концепцію?

Отець Георгій надів окуляри. Втупився у Кіма крізь димчасті скельця:

— Жителеві давнього світу… та хоч би початку двадцятого століття, навіщо далеко ходити… Будь-який комп’ютер здався б усезнаючим. А голос усередині голови… Хіба неможливо уявити собі технологію… Мікрочип, за допомогою якого звуки й зображення передаються прямо в мозок… Це певною мірою заяложені порівняння, даруйте мені…

— Заяложені порівняння?!

Отець Георгій розвів руками:

— У свій час я чимало читав журналів — наукових, псевдонаукових… Відверто фантастичних…

— Отже, Цандем — суперкомп’ютер?

— Ну, не так прямолінійно…

— А вам не здається, — почав Кім, уже забувши про делікатність, — що ви зараз намагаєтеся сховатись? Просто повторюєте погляд офіційної церкви: Пандем, мовляв, новий паровоз, тому нам тільки здається, що його «чорти пхають», а насправді — безневинна пара?

Отець Георгій зірвав з дерева ще кілька ягід:

— Ну… я всього-на-всього можу вам сказати, що думаю. А ви можете вірити мені чи ні… А щодо офіційної церкви… тут не все так просто. Від імені всієї церкви я говорити не можу…

— А діти? Нове, цілком інше покоління, порівняно з нами — марсіани…

— Ні. Порівняйте останнє передпандемне покоління — ваше, наприклад, Кіме Андрійовичу, — і покоління, що виросло дві тисячі років тому. Порівняли? Різниця куди більша, ніж між вами й вашими дітьми… Ви скажете — то десять років, а то дві тисячі. А я скажу: це кількісна різниця. Не якісна… Ви запитаєте: хіба Пандем не зайняв у їхніх душах місце Бога? А я відповім: за всю історію людства було багато всякого, що намагалося зайняти місце Бога в душах дітей… І дуже часто це всяке… перемагало. На час, Кіме, на короткий час…

— Якщо Пандем суперкомп’ютер, — повільно почав Кім, — і якщо його відомості про світ щирі й повні… А з усього виходить, що це так… Чому він нічого не знає про Бога? Чому в Пандема немає доказів Божої присутності?

— А вас не бентежить, — отець Георгій витер вишневий сік з вусів, — що перші космонавти, опинившись на орбіті, не знайшли там нікого верхи на хмарі?

Кім німого не став відповідати.

Сонце піднялося високо. У тіні церкви лежали дві молоді олениці, і кожна з них по-своєму нагадувала Ярину. Кім зітхнув.

— У вас на душі тягар, Кіме Андрійовичу, — зненацька сказав отець Георгій.

— Так, — сказав Кім, дивлячись на дрімаючих олениць. — Мене розлюбила дружина.

* * *

Це сталося незабаром після Шуркового весілля. Якось уранці Кім сказав Ярині, посадивши її на ліжко перед собою:

— А пограймось у таку гру: ти сьогодні цілий день не говоритимеш з Паном?

Уже потім він зрозумів, що тон було обрано хибно. Ярина давно не почувалася дитиною поруч з чоловіком; Кім помилився — ймовірно, втратив нюх через звичку радитися з Пандемом. А може, просто не пощастило. Занадто хвилювався.

— Не розумію, — сказала тоді Ярина, і сказала різкувато. — Чому?

— Тому, що сьогодні неділя, — сказав Кім. — Я хочу бачити у твоїх очах тебе, твої думки, а не тінь вашої розмови. Розумієш?

(Це була наступна помилка. Він почав їй дорікати, а треба було… щось придумати. Що завгодно, тільки не докори.)

Ярина сиділа перед ним, напружившись, і — Кім бачив — запитувала в Пандема, за що їй така образа від близької людини.

Тоді він вибухнув.

Ні, він нічого не сказав. Слава Богу, на це в нього вистачило витримки. Він просто встав… навіть не грюкнув дверима. Просто встав і вийшов.

І не повернувся ввечері додому. Не подзвонив. Ярина й так знала від Пандема, де він і що з ним. Немає приводу хвилюватися.

…У якусь мить, сидячи в моторному човні посеред річки, він легкодухо подумав: добре було б, якби вона хвилювалася. Добре, якби хоч ревнувала. Податися в бррдель? Гидко…

Моторку він узяв на пристані. Там був тент, щоб ночувати, і зручний ресторанчик, щоб готувати їжу.

Усередині нього була цілковита, незвична тиша. Ніхто не розмовляв з ним. Іноді Кімові здавалося, що він оглух. Уночі, випивши найкращого вина, що знайшлося в ресторанчику, він говорив сам з собою. Йому було смішно, бо Пандем, великий Пандем, суперістота й друга Природа, образився, напевно, і вирішив Кіма покарати…

Над ранок він зрозумів, що помилився знову. Пандем відчував, які болісні були б для Кіма — тепер — спроби зав’язати розмову, і, зі звичним своїм тактом, дав йому змогу побути наодинці з собою.

Минув тиждень. Кім згадав, як визначають час по годиннику, і як керують механізмами, і як користуватися картою. І багато чого згадав, неквапливо й докладно — хлопчика Пандема біля палаючої машини, молоденьку Ярину в день їхньої першої зустрічі… Народження Віталька, народження Романчика…

І, згадуючи, він почувався — уперше за багато років — дивовижно, космічно самотнім.

* * *

Отець Георгій мовчав. Крутив окуляри в руках. Дивився на Кіма широко посадженими, твердими чорними очима:

— Ви піймали мене… підловили мимоволі, Кіме… Вам потрібен хтось… посередник між Пандемом і вами?

— Я не можу просити вас…

— Авжеж. Я так добре пояснив вам, що перед Господом Пандем — ніщо… Кишеньковий калькулятор. А сам я десять років не говорю з ним. Це більше, ніж звичка…

— Вибачте, — Кім підвівся. — Я піду.

— Я можу порадити вам більше молитися. І просити допомоги в Нього. І довіряти себе Його волі…

— Так, так…

Напевно, Кім сподівався, що після плутаної сповіді стане легше на душі. Ні, не стало.

Тепер він ішов до виходу. Стежку була вимощено цеглою, крізь щілини пробивалася трава… Коло самої хвіртки його наздогнав окрик:

— Стривайте, Кіме Андрійовичу!

Кім обернувся.

Отець Георгій поспішав слідом. Окуляри в його руках кидали на всі боки нервові білі відблиски.

— Постривайте, Кіме… Одну хвилину. Рано чи пізно це мало статися…

Кім не знав, лишатися йому чи йти. Отець Георгій міцно взяв його за рукав і посадив назад на лаву:

— Будьте тут. Одну хвилину. Почекайте…

І зник у дверях церкви — швидко перехрестившись на порозі.

Кім заплющив очі; вишні тицялись прямо в щоку. Здавалися теплими.

Отець Георгій повернувся й справді скоро. Лице його здавалося ще суворішим, ще аскетичнішим, ніж раніше:

— З Божою поміччю я прийняв рішення… Прошу вас, почекайте ще. Поки не повернуся. Будьте тут…

Він повернувся до Кіма спиною й рушив у глиб церковного садка. Кроки його, спочатку тверді й рішучі, ставали дедалі м’якші й повільніші; і врешті темне вбрання зникло за деревами.

Кім зірвав вишню й кинув у рот. Не відчуваючи смаку.

…Говорити з Пандемом — уперше за десять років? Заради Кіма — чи заради себе самого?

Терпіння. Дочекатися. Відповідь прийде. Щось має прояснитися.

…Він запитає в отця Георгія: отже, власник безсмертної душі в тілесному безсмерті не має потреби?

І ще він запитає: отже, відкрита участь Пандема у всіх наших справах, у наших думках і відчуттях… Ці його повсякденні чудеса і є доказ того, що Пандем не Бог? Бо як можна вірити в чудо, яке щодня в тебе перед очима… Про яку віру може йтися… Спокуса дивом…

Ні… те головне, про що він запитає, — як тепер їм з Яриною жити? Як жити Кімові, знаючи, що він — другий у черзі по Яринину любов?

Але якби Ярина була ревно віруючою… Кім теж був би другим?..

А бажання бути першим — це що ж, гординя, яку треба впокорювати?

Яка каша у мене в голові. Яка густа каша…

* * *

— У-гу, — протягла Олександра, розтираючи мочки вух. — Скільки це звучить? Три хвилини?

Слово «звучить» вискочило саме — за аналогією. Насправді, коротенька п’єска про пробудження в наметі розрахована була зовсім не на слух.

— У принципі, композиції можуть бути як завгодно довгі, — сказав чорноокий атлет-винахідник. — Можна запустити тему… На цілий день… А зі вдосконалюванням пристрою зникне потреба принаймні в льодянику…

Олександра чухала тепер уже кінчик носа.

«Знаєш, dear, на що це схоже… На вже перетравлену кимось музику».

«Не кажи йому цього».

«А що мені йому сказати?»

«А що кажуть людині, яка не просто додумалась, але й зробила щось уперше в історії людства?»

«Який ти патетичний дідок».

«Сама баба. Цинічна».

— Бернарде, — сказала Олександра. — Я, по-перше, поздоровляю вас… По-друге, я зараз порекомендую вас, е-е-е…

«Браунисі. Вона оцінить».

— …порекомендую експертові з галузі високотехнологічних мистецтв пані Джулії Браун з Нової Зеландії…

«У них пів на третю ночі. Приснитися їй?»

«От іще, куди так спішити…»

«Вона зрадіє».

«Ну приснись, Фредді Крюгере…»

Чорноокий атлет Бернард раптом заусміхався. Здається, Пандем прямо транслював йому реакцію Браунихи. Олександра раптом згадала про свою втому.

«Пане, дитинко… А якого дідька ти не зв’язав його прямо з кимось з техноложок?»

«Тільки після вас, мадам. День, коли ви втратите свій чудовий нюх, стане для земної культурки днем жалоби».

«Ти ж без мене бачиш, що це високотехнологічна перловка. Ну, транслюються мені усереднені емоції у певній послідовності… Так людина розучиться навіть цікавість виявляти, поки їй не зіграють композицію з назвою «Юний технік»…

«Такі, як Бернард, не розучаться… Коли стане ясно, що емоційний транслятор не знайде широкого застосування, він уже буде захоплений чимось іншим».

«Не знайде? А страшилки транслювати?»

«Страшилки — так. Але це інший жанр».

— Поки що всього двадцять коротких композицій, — сказав, так само всміхаючись, Бернард. — Олександре Андріївно, у них у Нью-Зіленді велися роботи в тих самих напрямках, але зайшли в глухий кут… І я, здається, знаю, на чому вони обламалися… До речі, крім «Пробудження» є ще «Полудень узимку», «Сосновий бір», з найкращим сюжетом і гостра — «З гірки»…

— Ох, Бернарде, — сказала Олександра. — Якщо ваш метод справді приживеться… знаєте, як називатимуться композиції дев’яноста відсотків ваших послідовників? «Убивство школярки», «У забитій труні», «Зґвалтування в склепі»…

Чорноокий слухав Пандема і, здається, навіть не звернув на її слова уваги.

* * *

Отець Георгій був відсутній годину сорок хвилин. Кім непокоївся; нарешті, довгополе вбрання виринуло між біленими стовбурами (а в садку коло церкви все було чисте й доглянуте, навіть здичавілі кури)…

Лице священикове, колись бліде, було тепер незвично рум’яне — ніби він просидів цілий день під сонцем. Ані слова не кажучи, отець Георгій опустився поруч на лаву. Перевів дух.

Кім мовчав, даючи йому змогу зібратися з думками.

— Дивно, — пошепки сказав отець Георгій. — Як дивно, Кіме Андрійовичу… Ви помітили, як він змінився за десять років?

— Він?

— Пандем… Ви не можете помітити, ви ж постійно з ним спілкувалися… Я ні. Тепер це геть інша істота… Це…

Отець Георгій розвів руками, ніби добирав слово й не міг добрати.

— Я винен перед вами… — почав Кім.

— Ні, все вийшло якнайкраще… На добро… Кіме Андрійовичу, ви ж сприймаєте його як людину?

— Ну… так. Якщо правда — то так…

— Мені й самому здалося, що я говорив з людиною… Принаймні мені було легко з ним говорити.

— Невже?

— Дивно… Мені здалося навіть, що він… не знаю, як сказати… відчуває якісь емоції… І засмучений, якщо тут доречне це слово… вашим непорозумінням, він, бачте, вважає вас своїм другом… хоч мені не зовсім зрозуміло, як можлива така дружба… Він каже, що в нього глибокий емоційний зв’язок з вашою дружиною. Він не може позбавити її своєї постійної присутності. Він вважає, що це буде шоком для неї, що вона буде нещасна. А тепер нещасні ви, Кіме. Послухайте, ця істота, Пандем, воно, здається, олюднилося аж так, що страждає…

— Що?!

Отець Георгій задумався. Опустив очі, зосередився; беззвучно зашепотів, звертаючись до Бога, Кім розчув тільки «помилуй» і «спокусу»…

— Воно… він… Кіме, а вам не спадало на думку — якщо Пандем людина… То нова людина, всесвітня… Тоді може не тільки «він», але й «вона»… Він чоловік тією самою мірою, що й жінка… психологічно, я маю на увазі. Якщо… Даруйте, я зараз надто хвилююся, можу бовкнути зайве…

— Н-ні, — вимовив Кім. — Продовжуйте. Будь ласка.

ШІСТНАДЦЯТИЙ РІК ПАНДЕМА

Пролог

Пітер закінчив другий шкільний ступінь на півроку раніше за основну групу; на той час він уже мав чітке уявлення про те, ким хоче бути (морським екологом) і чого на обраному шляху прагне досягти (вичистити від залишків токсичної гидоти ті западини морського дна, куди попередники-екологи ще не добралися). Ідея великої «випускної» подорожі належала навіть не Пітерові — Пандему; зате Пітер сам обрав маршрут. Йому хотілося соціальної екзотики.

Він прекрасно знав, що далеко не всі люди на Землі живуть так, як його друзі, родичі та ті майбутні колеги, з якими він щодня спілкується через мережу. Йому хотілося побачити не так екзотичні екосистеми (плавали, бачили, знаємо), як екзотичне суспільство; він наївно собі думав, що так звані традиційні громади доживають останні роки, оскільки люди по суті своїй однакові, а значить, з Пандемовою допомогою встановлять незабаром по всій Землі однаковий, зручний для життя уклад…

Місто, куди Пітер прибув на маленькому туристичному новолеті, здавалося примарним не тільки через дивну архітектуру, не тільки через смарагдові кучеряві рослини, що заполонила всі вулиці (гібрид ліани й фікуса?), не тільки через неприродно-синє небо та цукрового кольору бруківку; згори пекло сонце, а в місті працював клімат-контроль, і тому повітря тремтіло. З марева виростали шпилі, акварельно-розмиті біля основи, з вершинами, ніби намальованими тушшю. Пітер був сповнений благоговіння й дещо розгублений.

Пандем дуже детально пояснив йому, як поводитись, що треба робити й чого робити не слід у жодному разі. У прохолодній кімнатці, схожій на чарунку бджолиного стільника, Пітер скинув комбінезон і переодягся в місцеве; незабаром з’ясувалося, що місто поводиться так, ніби ніяких туристів на світі не існує. Пітер сподівався побачити базар з яскравими килимами, зі зброєю, з давнім посудом; Пітер чекав розваг та етнографічних видовищ, верблюдів, кіз, відкритого вогню просто неба, музичних інструментів, боїв і танців; нічого подібного. Дивні рослини вилися по різьблених стовпах, по сходах та стінах. Червоні й білі язички квітів згорталися в трубочку, коли на них налипала, сівши, випадкова муха. Спостерігаючи за квітковим полюванням, Пітер зрозумів, чому в місті так мало набридливих комах.

Цілий день Пітер бродив один, слухаючи ненудні лекції Пандема з історії та етнографії, місцеві страшилки й анекдоти. До вечора він значно порозумнішав, а народу на вулицях стало більше; переважно це були чоловіки в чорному й кольоровому вбранні, обвішані золотими та срібними знаками розрізнення, і Пітер нізащо не збагнув би родової, кланової, цехової належності кожного, якби не Пандем.

Жінки не ходили поодинці — тільки групами; вперше побачивши таку групу, Пітер ледве стримався, щоб не роззявити рота.

«Пане, вони в масках?!»

«Можна сказати й так…»

Однакові обличчя жінок були схожі на білі лубки з прорізами для очей. Вони йшли, збиті в щільну зграйку. Пітерові стало страшно.

«Пане… Чого вони мовчать?»

«Вони балакають без угаву. Через мене».

«Чого вони не повертають голів?..»

«У них мікрокамери встановлені на лобі, на скронях і на потилиці… Круговий огляд».

— А навіщо… — сказав Пітер уголос й одразу прикусив язика.

Посутеніло. Марево над землею розсіялось; тепер здавалося, що місто реальне, а шпилі, підсвічені зеленуватим світлом, навпаки, примарні. Розташування будинків і вулиць невловимим чином змінилося; на кожному кроці чекали розчахнуті двері, за якими галасували й сміялися, і незвично пахло, і мерехтіли вогні…

Протрубив, ніби хрипкий слон, музичний інструмент. У небі над величезним майданом загорівся величезний екран; рядки й рядки, графіки, імена — Пітер і без Пандема зрозумів, що перед ним колосальний рейтинговий список. На площі варилася, наче в казані, юрба — вона не була єдина, вона дробилася на групки й острівці, і кожен, схоже, знаходив того, кого шукав, — завдяки Пандемові…

— Це змагання? — запитав Пітер уголос, не боячись бути почутим у такому гаморі.

«Ти хотів би?.. У двері праворуч — можна вибрати двобій на холодній зброї або просто бійку. Два квартали вперед, ліворуч — змагання з дотепності. А ще є вимірювання сили волі — хто довше витримає біль… Або хто довше за інших зуміє не думати про мавпу», — Пітерові здалося, що Пандем стримує смішок.

— А де ці… жінки?

«Зайди в мережу…»

У маленькій кімнаті, схожій на чарунку бджолиного стільника, Пітер вийняв з ніші в стіні маленький місцевий комп’ютер. Зайти в місцеву мережу без Пандемової допомоги він би й не пробував; доступ було зашифровано, засекречено (від кого?!), ускладнено…

«Давай-давай. Не лінуйся».

…Відчуття було таке, ніби зірвали з очей брудну завісу. Ніби чорно-білий екранчик раптом став кольоровим; Пітер дивився й слухав, роззявивши рота.

Вони виходили всі під однаковим ніком — «Гюрза»…

Вони були такі різні! Яскраві, веселі, дотепні, вони грали на органах і на домрах, танцювали на віртуальних барабанах, співали, малювали, складали вірші багатьма мовами, Пандем синхронно перекладав — та головне, підказував Пітерові, як поводитися, й утримував, щоб не сказати дурницю.

— Пане! Я не хочу йти!

«У тебе є ще час».

— А можна мені приходити сюди прямо з дому? Або зі школи? Потім?

«Хочеш добру пораду?»

— Пане…

«Чуття міри — чудова річ. Подружися з ними — і розстанься, перш ніж зрозумієш, які ви різні…»

Розділ п’ятнадцятий

Віталій Кімович Каманський, п’ятнадцяти з гаком років, вийшов з дому на світанку, ніким, окрім Пандема, не помічений.

Не можна сказати, що він посварився з батьками. Не можна сказати, що йому набрид брат. Йому просто захотілося самотності, дороги, хотілося когось зустріти, познайомитися з кимось новим, або нікого не зустрічати, а йти по узбіччю й дивитись, як навколо міняється світ.

Позавчора Віталія зрізали на відборі в пілотську школу. Це не було несподіванкою: Пандем попереджав, що він погано підготовлений. Загалом Віталій недобрав тридцять відсотків — і з фізики, і з фізкультури, і з психологічної стійкості; шестеро його однокласників пройшли, а Віталій — та ще десятеро — зосталися за бортом.

Віталій проїхав до міської межі на «черв’яку», що його мама іноді неправильно називала «електричкою». На станції було тихо, чисто й майже безлюдно; Віталій зійшов з перону й побрів під автострадою — по стежці вузькій, мов лезо, обрамленій високими ромашками та лежачим листям подорожника. Він ішов, слухаючи власні кроки й ні про що не думаючи.

Над головою проносилися ніби пориви вітру — автострада не спала ні вдень, ні вночі, ні вранці; батько розповідав, що раніше машини були важкі й смердючі. Колись Віталій бачив таку машину у когось зі старих сусідів…

— Чому хтось може, а хтось ні? Ми що, не рівноправні?

«Не рівноправні. Вони ж не вміють малювати, як ти».

— А якщо я не хочу малювати? Хто це визначає — кому що робити? Кому літати, а кому сидіти, уткнувшись носом у коліна?

«Природа».

— Ну не треба, Пане! Ну не треба! Яка ще природа? Якщо ти бачиш, що людина ледь-ледь на тест не дотягує — чого ти не виправиш їй, наприклад, вестибулярний апарат? Щоб вона стала така, як треба?

«У різних людей різні вестибулярні апарати».

— Чого? Що б від тебе відвалилося, якби я склав тест?

«Від мене б нічого не відвалилося. Від тебе відвалилось би, і дуже сильно».

— Що?

«Воля. Здатність до змагання».

— Нехай… Є людина, яка вибрала собі роботу. І роботу, яка тобі, до речі, потрібна! Чого цю людину треба зняти з трапа? Ти ж знаєш, я б вивчився!

«Нехай — то й нехай. Ти пропонуєш, щоб я підкрутив гвинтики у твоїй голові, зробивши з тебе першокласного пілота, у перспективі космонавта… А що, як я підкручу інші гвинтики? Щоб ти захотів стати ілюстратором дитячих книжок? Так і так ти будеш щасливий. У другому випадку — набагато щасливіший, бо природу ніхто не скасовував».

Сонце піднімалося вище. Віталій ішов і йшов; праворуч і ліворуч був уже ліс, справжній, не міський, і на узліссі паслися, мирно опустивши морди в зелень, плямисті корови, яких ніхто ніколи не заріже.

«Віталько, люди змагаються. Одне з одним, з предками, з нащадками, з часом, зі мною… Коли вони правильно змагаються — у них є стимул до життя, є мета, є повага до себе, до переможців, до переможеного…»

— Я, виходить, програв, щоб хтось порадів перемозі? Масовку зіграв?

«А чом би тобі реально не оцінити свої сили?»

— Якби в мене був син, припустімо, прийомний, і від мене залежало б, полетить він чи ні… А я б знав, як він хоче полетіти! Я допоміг би йому. Тим більше що гірше від цього не було б нікому.

«Хочеш — то полетиш. Це не останній набір».

Віталій подумав, що Пандем утішає його такими самими словами, якими він сам себе утішав. Ще перед тим, як іти на тест. Он як, глибоко всередині себе він чекав, виявляється, поразки…

— Ти знав?

«Ти й сам знав. Просто не зізнавався собі… Але в тебе ще є шанс. Добрий шанс, Віте».

— Знаєш, Пане… — Віталій мимохідь зачудувався сам собі. — Якби зараз була війна — я втік би на війну.

Він постояв, чекаючи, що скаже Пандем, але Пандем мовчав, і Віталій повернув у ліс.

Тут, за два кроки від міста, було занедбано й дико, неторкано, нетоптано. Трава розпрямлялася, приховуючи Віталькові сліди. Безшумно кружляла мошка. З-під ніг шаснуло маленьке, швидке, з бурою спиною й пухнатим хвостом.

Хитнулися кущі.

Віталій зупинився.

Він був ще геть малий, коли вони гралися з Пандемом в індіанців. І він так вірив у цю гру, що серце вистрибувало. Один відважний чоловік перед лицем ворога може покладатися тільки на себе; це усвідомлення переповнювало його такою гордістю, такою…

«А якби тебе вбили на тій війні, куди ти зібрався, — ти, вмираючи, спитав би, чому? Чому така несправедливість; хтось живий, а когось ховають?»

Віталій зітхнув.

— То інакше — світ, де тебе немає… Я, щоправда, не розумію, як це може бути, але тато каже, що так було… І жалітися там нікому… А якщо ти кажеш, що любиш мене, а просту річ заради мене зробити не хочеш…

«Утю-тю… Плакати будемо?»

— Ні, — сказав Віталій похмуро.

* * *

До полудня Віталій дійшов до енергостанції. Циліндрична вежа, схожа на перекинуту склянку, стояла посеред зеленого поля, коло підніжжя змією згорнулася важка чорна труба — якір, а високо в небі крутилось і вигиналось, ніби танцюючи, вітрило.

Ні запаху, ні звуку. Цвіркуни та розігріта трава — ніби станції тут нема.

Неподалік вежі на траві сиділи дві дівчини й два хлопці, ледь-ледь старші за Віталька. Одна дівчина засмагала, роздягнувшись до трусів і розлігшись на рушнику. Друга сиділа по-турецьки, склавши руки на ногах і заворожено дивлячись на вітрило.

Хлопці гризли яблука. Поруч на траві валялися чотири велосипеди.

— Привіт, — сказав Віталій.

Та дівчина, що засмагала, трохи підняла голову:

— Привіт. Тобі ніяково?

— Ні, — сказав Віталій якомога байдужіше.

— Ну, я перевернуся, — сказала дівчина й справді перевернулася на живіт, відкривши Вітальчиному поглядові смагляву спину зі слідами відбитих травинок.

— Прийшов подивитися? — запитав старший з хлопців.

— Просто гуляю, — сказав Віталій й тільки потім усвідомив двозначність питання. — Просто гуляю, — повторив він і розлютився на себе за дурне зніяковіння.

— А ми приїхали подивитися, — сказав другий хлопець, і Віталій остаточно переконався, що він має на увазі станцію. — Ми взагалі-то енергетики. Майбутні.

— А я пілот, — сказав Віталій й відвів очі. — Майбутній.

— Тебе як звати? — запитала гола дівчина, вигинаючи спину.

Віталій назвався. Та дівчина, що дивилася на вітрило, скосила на нього кругле каре око — і повернулася до свого споглядання.

— Сідай, — сказав старший з хлопців.

Віталій сів і теж задер голову. Як працюють енергостанції, Пандем пояснив йому ще в трирічному віці (правда, Віталій бачив один раз одного шановного фізика, татового знайомого, який клявся, що ні чорта в цьому не розуміє). Та якщо отак сидіти й дивитися на вітрило, як воно виграє, закриваючи півнеба, як вигинаються сріблясті рамочки-вуса…

— Здається, що небо гнеться, — сказала дівчина, яка сиділа по-турецькому. — Ходить хвилями й міняє колір. Небо. Скажіть?

— Так, — сказав Віталій.

Він стомився. Він півдня йшов, не спиняючись. Гули ноги. Дивитися на вітрило було приємно.

— Але ж півміста живить, — з гордістю пояснив старший хлопець. Віталій і без нього це знав.

— Чого пишатися? — сказав він несподівано для себе. — Не ми це придумали.

— Зате ми зробили, — трохи образився хлопець. — Мій батько монтував…

— От якби твій батько це придумав, — сказав Віталій, — тоді інша річ.

— А моя мама каже, що ми всі разом придумали Пандема, — сказала гола дівчина й сіла. Відбитки травинок були тепер у неї на грудях. — Що ми придумали Пандема, а вже він допоміг придумати енергостанції, новомобілі, всяке. Виходить, це придумали ми.

Віталій змусив себе відвести погляд. Ну що в них за мода — загоряти майже голяка.

— Ти, мабуть, їсти хочеш? — похопився молодший. — Візьми, там у кошику повно всякого. Не соромся, ми вже обідали.

* * *

Увечері вони попрощалися біля автостради. Нові знайомі роз’їхалися по домах («Ну, буде щось цікаве — сповісти через Пандема»), а Віталій знову побрів по стежці під автострадою, і над головою в нього тепер уже пролітали вітер та вогні.

«Додому не хочеш?»

Віталій хотів. Пандем знав, що він хотів. Але Віталій мовчав.

У давнину діти — і підлітки — тікали з дому на свій страх і ризик. Ішли просто себе, ставали чиєюсь здобиччю, та частіше — Віталієві так здавалося — виходили переможцями й поверталися додому цілком іншими людьми. Дорослими.

«Первісне уявлення про ініціацію».

— Так, — утомлено погодився Віталій. — Пане… А можна мені хоч раз, ну хоч раз у житті відчути смертельну небезпеку?

«Як це?»

— А так: якщо я помилюсь — я вмру, як старий. По-чесному.

«А що скажуть твої батьки, якщо ти вмреш, як старий?»

— Але ж насправді я не вмру! Буде тільки ймовірність, розумієш, тільки ймовірність, я про це знатиму… Тільки по-чесному.

«Якщо ця “по-чесному ймовірність” по-чесному реалізується — що скажуть твої батьки?»

— Хіба я власність моїх батьків? — Віталій зітхнув. — Батьки, може, хочуть, щоб я все життя був маленький. Мама — це вже точно… Пандеме, а ти можеш зробити так, щоб я завжди був дитиною?

«Що за дурне питання. Навіщо мені це треба?»

— А от моїй мамі треба!

«Дурник. Вона мріє побачити тебе дорослим і сильним».

Віталій зітхнув знову. Ноги ще крокували, але їм був потрібен відпочинок, а особливо їм була потрібна тепла вода, хоч, звісно, просто струмочок теж підійде на крайній випадок…

— Віталію!

Він здригнувся.

Недалеко від дороги стояв новий будинок, з балкона другого поверху махала рукою незнайома жінка в червоному світловідбив-ному сарафані; у світлі фар машин, що мчали повз дім, вона була схожа на маленьку пожежу.

— Віталію, іди сюди…

Він підійшов.

— Можеш переночувати, — сказала червона жінка з балкона. — У мене син у таборі, чоловік у відрядженні, кімната вільна. Вечеряти будеш?

* * *

Вона не докучала Віталію ні розпитуванням, ні інструкціями. Нагодувала вечерею, показала кімнату й пішла до себе за комп’ютер.

— Дякую, — сказав Віталій, вилазячи з ванної.

«Нема за що. Не кидати ж тебе посеред дороги».

— А як мені їй… віддячити?

«Скажеш завтра, що ти вдячний».

Віталій загорнувся в плед. Вийшов на балкон; спати хотілося жахливо й не хотілося зовсім. Небо було все в зірках, наче склянка з газводою — у бульбашках.

— Пане… Я дуже туди хочу.

«Там зовсім не так красиво, як здається звідси».

— Як ти знаєш? Ти там бував?

«Так далеко — ні».

— Отже, для тебе це теж буде вперше?

«Так».

— А що, як там ти… якщо тебе не буде?

«Я буду, не хвилюйся. Я буду з вами… завжди. Хоч би там що».

Віталій сів на лавочку й обійняв свої коліна. Автострада була поруч, туди-сюди гасали сполохи, то затьмарюючи зірки на небі, то дозволяючи зіркам затьмарити себе.

— Пане… А є ще такі, як ти? Там, на зірках?

«Не знаю. Гадаю, є».

— А… це не небезпечно?

«Заходити на чужу територію завжди небезпечно… Але тут, на Землі, наша територія. Тут нікого не бійся».

— Слухай, Пане, а ти чогось боїшся?

Здається, Пандем усміхнувся:

«Ні».

— Нічого-нічого?

Коротенька пауза. Переморгування зірок.

«Та ні, Вітальку, нічого. І ти не бійся».

Якийсь час Віталій мовчав, дивлячись на небо й перебираючи, наче вервечку, власні пальці.

— Ти скажи, будь ласка, моїм батькам, щоб вони не сердилися. Що мені просто… ну.

«Я їм сказав. Вони розуміють набагато більше, ніж ти думаєш».

— Я не думаю, — сказав Віталій і почервонів.

«От і добре».

— Пане, — Віталій завагався. — А от… Коли людина вмирає — вона після смерті живе чи ні?

«У цьому світі ні».

— А інші світи справді існують? Ти знаєш?

«І знав би — не сказав…»

— Чому?!

«Було б нецікаво. Це так, ніби подарунок на день народження зберігати цілий місяць на видному місці».

— Нічого собі подаруночок… Мені, може, страшно вмирати!

«Нічого тобі не страшно. Тобі ще мінімум вісімдесят років жити… Або й удвоє більше. Або втроє. Або ти взагалі не вмреш. Навіщо тобі знати, що там?»

Віталій довго мовчав, дивлячись на зірки.

— А цікаво, — сказав він нарешті.

* * *

Він помітив спершу стоянку «їздилок» і тільки потім вхід на стадіон. Полічив блоки на стоянці і аж свиснув: свято чи що?

Коло виходу на поле білява рожевощока жінка рилася в сумці; знайшла, вийняла яблуко, таке ж біляве й рожевощоке, як вона сама. Простягла маленькій пухкій дівчинці у важкому шоломі з навушниками:

— Погризи перед заїздом…

Дівчинка вкусила яблуко, поправила косу, що вибилася з-під шолома, і потрюхикала до дивної споруди, що чекала її на доріжці. Це було щось схоже на велике колесо з сидінням усередині, зі складною системою приводів та противаг, з червоним прапорцем на кермі (а в споруди було кермо). Віталій придивився. «Зробила сама», — говорив гордий напис на прапорці.

Він підійшов до бар’єрчика й почав дивитися.

Так, місцеві дітлахи досягли успіху. Одних велосипедів було десять видів. Педальні повзуни, ходульні самоступи, хитрі транспортні пристрої, чий вигляд одночасно смішив і викликав повагу; половина винаходів пишалася червоним прапорцем «Зробив сам», інші були марковані синіми прапорцями («Підказка Пандема») і жовтими прапорцями («Допомога Пандема»). Усе це їздило по зеленому полю, маневрувало й сигналило, прагнучи показатись у всій красі. Трибуни були заповнені захопленими батьками.

— А що, ця мала з кіскою справді сама збудувала цю штуку? — уголос запитав Віталій. Все одно за гуркотом стадіону його ніхто не чув.

«Не тільки збудувала, але й придумала сама… Ївга Усенко, десять років. Хочеш познайомитися?»

— Ні, — швидко сказав Віталій. — Користі в її винаході… так, виграшки. Тим більше що ти все це знав заздалегідь — ще до того, як вона…

«Так, знав. То й що? Думають вони самостійно, вони пишаються тим, що дещо вміють самі. І правильно роблять, що пишаються».

— А я що, думаю несамостійно?!

«Ти ж хотів щось там у голові підкрутити… Чи це вже в минулому?»

Віталій повернувся й пішов геть зі стадіону. На протилежному краю поля поздоровляли переможців; не озираючись, Віталій проминув стоянку й сповільнив крок, проходячи повз пришляхове кафе.

— Віталій! — дівчина у вікні кухні помахала йому рукою. — Іди їсти!

Він потоптався. Звернув зі стежки, помив руки в умивальнику-фонтані, сів за дальній столик під запилюженою сосною.

— Іж, — дівчина поставила на скатертину тарілку улюбленого Віталієвого супу. — А то через годину в нас тут буде натовп. Усі зі змагань як повалять…

— Дякую, — сказав Віталій.

Дівчина махнула рукою. У неї були ямочки на щоках і дуже великі, ледве втихомирені футболкою, перса.

Віталій засоромився.

— Хлопчику!

Уже обертаючись, Віталій спитав себе, що не так. І зрозумів: незнайомі дорослі люди зверталися до нього «Віталій». Кликати хлопчика просто «хлопчик» — якось дивно, у хлопчика ж є ім’я…

Старий дивився згори, з автостради. На вигляд мав років вісімдесят. Мандрівник.

— Що? — чемно запитав Віталій.

І подумав з холодком у животі: він з цих. Віталій знав, що вони є, але не траплялося бачити.

— Я шукаю дорожній покажчик, — сухувато сказав старий. — Звичайно я користуюся картою, але ця, здається, вже застаріла… за останні кілька місяців, — і він ляснув по кістлявому коліну згорнутою в трубочку натурпластовою картою.

— Я можу показати дорогу, — запропонував Віталій. — Якщо ви запитаєте…

— Спасибі, я волів би покажчик, — ще сухіше сказав старий.

Віталій розгубився.

«За поворотом».

— За поворотом, — сказав Віталій.

— А-а-а, — кивнув старий якось дуже втомлено. — Дякую…

І зник з очей — мабуть, повернувся до своєї «їздилки» на узбіччі автостради.

«Хто він?»

«Людина».

Віталій запхнув руки в кишені штанів:

«Пане…»

«Ти дарма злякався».

«Я злякався?!»

«Так. На одну маленьку хвильку».

«Послухай… Він що, не говорить з тобою ніколи?»

«Я з ним не говорю. А він… З собою він же говорить».

Віталій спробував уявити собі, яке це — жити людині, з якою ніколи не розмовляє Пандем. Як це? Все одно що не думати ні секунди, але ж так не вийде…

«А як же він живе?»

«Живе, як йому подобається».

«А чому…»

— Хлопчику! — долинуло з автостради.

Віталій здригнувся й задер голову.

— Може, тебе підвезти? — запитав старий. — Тобі куди, в місто?

— Н-ну… — промурмотав Віталій.

«Злякався?»

«Я не хочу з ним в одній машині!»

«Дурник. Він така сама людина, як ти. Не вкусить».

— Ах, вибач, — сказав старий. — Тобі ж, мабуть, заборонено спілкуватися з такими, як я?

* * *

Його звали Володимир Альбертович. Свою машину він вів сам, це вимагало зусиль і відбирало чимало уваги. Віталій подумав було, що його супутник не може розмовляти під час руху, проте Володимир Альбертович, виявляється, міг.

— Віталій… а ким ти хочеш бути?

Віталій чомусь зніяковів. Одне діло сказати тим хлопцям, майбутнім енергетикам, що перед ними, мовляв, майбутній пілот. І геть інше — Володимир Альбертович, який живе без Пандема… Ще подумає, що Віталій вихваляється…

— Я ще не вирішив, — скромно сказав Віталій. Скоса зиркнув на супутника: невже вийшло так, ніби він, Віталій, збрехав?!

«Брешуть по-іншому. Заспокойся».

На узбіччях кольоровими плямами миготіли припарковані машини. Обривок музики прилетів — і зостався ззаду разом з селищем, яке вони проминули; тепер ліворуч проносилися соснові посадки на місці колишніх полів, а праворуч — каштанові крони. Або не каштанові — не збагнеш на такій швидкості.

— Дивно, що досі не вирішив, — сказав старий. — Хоч це, звісно, мене не стосується… Може, ти взагалі не хочеш зі мною говорити?

— Ну що ви, — сказав Віталій. — Хочу.

— От у мене була цікава робота, — Володимир Альбертович усміхнувся. — Я був міністром.

— Невже? — зацікавився Віталій.

— Еге ж, — старий дивився на дорогу. — Я був хорошим міністром. Бо це, бачиш, велика наука — рух фінансових потоків, розвиток одних процесів і вгамування інших…

— Не розумію, — зізнався Віталій.

— І не дивно, — буркнув старий.

«Про що це він?» — швидко запитав Віталій.

— Почекай, я сам тобі поясню! — майже викрикнув старий.

Віталій здивувався.

— Вибач, — сказав Володимир Альбертович на тон нижче.

— Ви не хочете, щоб я говорив з Пандемом?

— Я живу серед примар, — пробурмотів старий. — У мене таке враження, що ви всі — персонажі кіно. Вас усіх підключено до однієї машини, іноді мені здається, що я бачу дротики, які стирчать з ваших голів…

Машина котилась дедалі повільніше.

«Вітальку, у нього дружина померла місяць тому. Вона була дуже стара, старша за нього. Він геть самотній. Зовсім».

— Шкода…

— Що ти сказав? — стрепенувся старий.

— Ви мені хотіли щось пояснити, — подумавши, нагадав Віталій.

— Так, — старий натис на гальмо занадто різко. Віталій трохи стукнувся об панель. — Вибач…

Віталій потер забите місце. Біль минув, наче його витягли пилососом.

— Величезна махина, — сказав старий. — При мені галузь нарешті запрацювала… Це означає, що на заводи прийшли люди і що вони виготовляли комбайни, трактори, гірничодобувні машини, екскаватори… і що за ці машини потім було кому платити… Ти ж знаєш — мало випустити продукцію, треба налагодити систему збуту, отож при мені ця система… — він сам себе перебив. — Ти, мабуть, і не знаєш, що таке збут?

— Ми вчили, — сказав Віталій.

— Ви вчили… Ти в шахи граєш?

— Так.

— Отож… Уяви, що всі клітинки стали одного кольору і всі фігури стали пішаками. Уявив?

Віталій знизав плечима.

— Або от іще: ти годинникар, придумав найтонший механізм, зібрав разом шестерні, пружинки, гвинтики, все це філігранно підігнано одне до одного й працює так точно, що за сто років не зіб’ється ні на хвилину… Прийшов Пандем, механізм викинув, а стрілки став переводити пальцем. Отак.

Осторонь від автостради стояла башточка, схожа на енергостанцію в мініатюрі, тільки замість вітрила над її дахом кружляла голубина зграя.

— Мені нема для чого жити, — пробурмотів старий. — Я все життя працював. Я йшов до свого успіху, як альпініст до вершини… Потім усі гори зникли, я стою на рівнині, мені однаково, куди йти.

— Успіх — це коли про вас усі знають? — запитав Віталій. — От у мене є тітка Олександра, вона мистецтвознавець, і вона говорить…

— Мистецтво тут ні до чого, — обірвав його старий. — Крутитися серед шанувальників — це не успіх… Успіх — це коли ти можеш змінити світ. Хоч ледь-ледь. Саме ти, власного волею. Успіх — це влада, якщо хочеш знати… Найбільший успіх у нашому світі має знаєш хто? Пандем. Він уже змінив світ до невпізнання і ще змінить. Він володіє всіма нами, його воля — верховна…

Голуби зробили ще одне коло.

— Якби ви поговорили з Пандемом, — тихо сказав Віталій, — ви зрозуміли б, що це не так. От у мене є дядько Сашко, він теж казав, що Пандем — чудовисько, яке хоче всіх поневолити. Але навіть він тепер так не вважає!

Володимир Альбертович дивно всміхнувся.

— Я не розумію, — сказав Віталій після довгої-довгої паузи. — Мені здається, це все одно що зав’язати собі очі й говорити, що не маєш потреби у світлі.

Старий мовчав.

— Ви ображаєтесь на нього, — сказав Віталій. — Бо у вас була робота, яка стала непотрібна.

— Хлопчику, — сказав Володимир Альбертович, одним цим словом заганяючи Віталька в безліч хлопчиків, які тільки є на світі. — Мені вісімдесят сім років… І майже сімдесят два з них я прожив, не потребуючи Пандема.

— Але ж це не доказ, — тихо сказав Віталій. — Людство тисячі років жило, не знаючи рільництва… ремесел… машин… Напевно були такі, що казали: не поїду на цьому паровозі…

Володимир Альбертович подивився на Віталька з цікавістю.

— Який у тебе… технократичний підхід. Пандема порівнюєш з паровозом?

— Ні, звісно, — Віталій зніяковів. — Але є така теорія, що Пандем — нормальний етап у розвитку людства. Що це стрибок, порівнянний з виникненням життя на землі, виникненням розуму… Людство тепер досягне космосу й стане безсмертне. А без Пандема це б не вдалося.

— Чому? — тихо запитав Володимир Альбертович. — Це Пандем тобі сказав? Що людина без нього, Пандема, нічого не може? Нічого не варта? Так?

— Ой, — Віталій посовався. — Ну, це неправильно — протиставляти людину й Пандема. Це все одно що обирати, права рука краща чи ліва нога. Це частини єдиного цілого…

— У мої часи людина була сама по собі, — сказав Володимир Альбертович. — Сама себе робила, сама за себе відповідала… і зовсім не була чиєюсь лівою ногою…

— Але ж вона не серед пустелі жила, — здивувався Віталій. — Були якісь загальні, ці… закони! Це було набагато гірше, бо перед законом начебто всі рівні. Усі однакові. А Пандем — ніколи не скаже, що люди однакові. Для нього вони завжди дуже різні. От для нього вони — кожен сам по собі…

— Вас у школі так навчають? — після паузи запитав Володимир Альбертович.

— Ні, — Віталій не зрозумів, пролунала в словах його співрозмовника повага чи, навпаки, зневага. — Чого тут навчати? І так усе зрозуміло, варто трошки замислитись… До того ж, Пандем сам про себе відповість, якщо його спитати.

— А не збреше?

Віталій довго дивився на нього. Звичайна людина, ну, стара. Самотня.

— Як це — Пандем збреше? Ви ще скажіть — Пандем умре…

Володимир Альбертович мовчав.

— А мій тато каже, — сказав Віталій, — що Пандем, можливо, відсутня деталь для людства. Що людство з самого початку було якесь не дуже правильне — начебто його зробили, але забули навіщо. От люди й мучились. А потім прийшов Пандем — точніше, з’явився, а не прийшов, — і став, як улитий, у свою нішу. І тепер нарешті людство у своїй тарілці і при своєму розумі.

— А хто, цікаво, зробив людство? — дивним голосом поцікавився Володимир Альбертович.

— Я не знаю, — сказав Віталій. — Я це просто так сказав: «начебто» його зробили.

— А твій тато хто?

— Науковець. Біолог.

— А-а, — тьмяно протягнув старий. — Зрозуміло… А скажи, він знає, де взявся Пандем?

— Самоорганізувався, — не дуже впевнено відповів Віталій. — З інформаційних… полів. З інформації, одно слово.

Старий мовчав, і Віталій додав трошки винувато:

— Напевно.

— Він не каже, де він узявся, — сказав Володимир Альбертович. — От ти, Вітальку, чи твій тато… хтось із вас може точно знати, що Пандем — друг людству, а не ворог?

— Ну, якщо ви подивитесь навколо, — припустив Віталій, — і порівняєте з тим, що було п’ятнадцять років тому…

— Як ти можеш про це судити?

— Зате мій тато може. Крім того, я ж читаю книжки… І старі газети, наприклад. Дуже повчально.

— А порося, яке ситно годують, перш ніж… а-а, вибач. Я забув, що ти не знаєш, навіщо відгодовують поросят.

— Тепер це ні для чого, — тихо сказав Віталій. — То раніше їли тварин. До Пандема.

Володимир Альбертович раптом усміхнувся; Віталій здригнувся: це була усмішка молодої людини. Можливо, років п’ятдесят-шістдесят тому він так само всміхався, зустрічаючи після роботи дружину…

— Я вже дуже давно не розмовляв ні з якими пацанами, — пробурмотів Володимир Альбертович. — Ти, мабуть, дуже навіть непоганий — голова світла… Але мені тебе ніколи вже не зрозуміти. Як і тобі мене. Ти — людина, яка ніколи не залишалася на самоті…

— А самотність — хіба це добре? — здивувався Віталій.

Старий хотів відповісти, але промовчав.

Розділ шістнадцятий

Юлія Олександрівна Таміленко, віком два з половиною роки, плавала в басейні. Кольорове мозаїчне дно круто йшло вниз, і на глибині трьох метрів заманливо рябіли черепашки, кульки, намистинки, дзеркальця, вертушки; Юлія Олександрівна виринала, задоволено ухкаючи, і розглядала здобич, лежачи на спині, неприємно схожа в такі хвилини на забуту у ванній пластмасову ляльку (принаймні Олександру Таміленку-старшому, молодому дідові цієї дівчинки, здавалося саме так).

Сашко стояв коло бортика, дивлячись, як пірнають, виринають, плавають наввипередки, бризкаються, стрибають з водяних гірок різні діти від року до десяти; коли хтось з них ішов під воду довше, ніж на хвилину, Сашка захльостував древній, непідвладний розумові інстинкт: пірнути, дістати, врятувати негайно.

Він плавав погано, а пірнав ще гірше. Чи міг би він витягти свою внучку хоч би з триметрової глибини, якби вона, внучка, тонула?

— Тату, — покликав його Олександр Таміленко-молодший, Шурко. — Що ти там шукаєш?

Сашко озирнувся. Ніхто, крім нього, не стояв коло бортика; молоді мамусі з молодими татусями читали книжки й розмовляли одне з одним. Тільки чиясь бабуся — повна жінка трохи старша за самого Сашка — крутила головою, намагаючись не випускати онука з очей.

— Ти чого? — здивувався Шурко. — Що вона тобі, потоне, чи що?

— Навіщо ти взагалі потрібен? — роздратовано спитав Сашко, сідаючи поруч у садове крісло. — Ти, батько?

Посеред басейну розкручувалася вертушка — то горизонтально, як карусель, то під кутом, то вертикально, наче млинове колесо. Старші діти з вереском чіплялися за поручні, пролітали в повітрі, розкидаючи бризки, ляпались у воду й ішли на глибину, щоб випірнути з другого боку, знову злетіти в повітря, відірватися й шубовснути і випірнути зі сміхом і пирханням.

— Ти знову, — сумно сказав Шурко.

— Я знову, — Сашко схрестив руки на грудях. — Я весь час… ви дивитесь на мене, наче на дурника. Наче на міського божевільного. І ти, і мама, і Віка, до речі, теж.

— До чого тут Віка? — насупився Шурко.

Малюк років чотирьох, пробігаючи повз них, упустив на траву обгортку від морозива. Повернувся, мовчки підібрав обгортку й побіг до найближчого утилізатора.

— Ти остаточно вирішив? — запитав Сашко.

— Що? — Шурко дивився, як літає над водою червоно-жовтий глянцевий м’ячик.

— Щодо роботи?

— А… так. Агрегати й вузли.

— Ще одна Пандемова маріонетка, — Сашко відвернувся. — Ще один живий маніпулятор. Ще одна світла голова, що працюватиме провідником Пандемових ідей…

— Що ти пропонуєш? — помовчавши, запитав Шурко.

Сашко знизав плечима:

— Та нічого… Тобі вирішувати. Я на твоєму місці не поспішав би так. У стрій.

— Якого чорта, — Шурко, з усього було видно, насилу стримувався. — Знаєш, ти іноді просто… Я, зрозуміло, унюхав, що й до чого, коли ти ще тільки напросився сюди, подивитися на Юльку. На Юльку тобі, як я розумію, плювати… Але чого тобі так хочеться сказати гидоту? Так, я хочу працювати на космічну програму! І робитиму те, що мені скаже Пандем! Бо це його ідея і його проект! Бо я міг би сидіти в норі, винаходити велосипеди, як малята в технічних школах…

— Мені — плювати на Юльку?

— Ну аякже. Ти з нею хоч раз говорив про що-небудь? Крім «Здрастуй, внучечко, як справи»? Чи ти думаєш, що можеш виховати її краще, ніж Пандем?

— Ну все, — Сашко підвівся. — Фініш. Татусь зізнається, що навіть не намагається виховувати свою дитину, бо Пандем це зробить краще за нього…

— Не пересмикуй, — Шурко розчервонівся. — Це моя дочка, я її розумію й люблю… Але без Пандема я її розумів би гірше!

— Пробач, — сказав Сашко. — Я знову смішу курей. Знову спробував переконати тебе в чомусь, тоді як Пандем…

— Ти — переконати?! — Шурко теж підвівся. — Це називається переконати? Ти просто дістав уже всіх, і мене, й маму, і Віку, до речі!

— Не сваріться, — сказала Юлія Олександрівна, з’являючись у траві між батьком і дідом.

Сашко вже почав було відповідати, та затнувся.

— Пандем просив передати, — повідомила Юлія Олександрівна, витираючи двома тоненькими пальцями мокрий ніс, — просив передати, що я вас обох люблю-у.

З її довгого волосся струменіла вода.

* * *

— Сашуню, я тебе справді дістав?

Сашко сидів на шматку бронзи — ще вчора це була абстрактна скульптура на магнітній подушці, але сьогодні вранці автор, одержимий творчим метанням, власноручно скинув свій витвір з п’єдесталу. Олександра не стала викликати автоприбиральника — на її думку, кинута на землю скульптура значно виграла й перетворилася з посміховища на окрасу галереї.

Сашко, що інстинктивно любив усе, в чому містився бунт, обрав для сидіння саме бронзові останки.

— Сашуню, наш син сказав, що я дістав тебе, його й усіх. Наш син — Пандемів бовван, до цього я звик. А ти? Тебе я теж дістав?

Олександра провела поглядом групку запізнілих екскурсантів, їхній сміх стрибав від однієї брили до іншої; музей просто неба називався «Галявина видінь» і цілком відповідав назві. Олександра пишалася складною й продуманою структурою експозиції: скульптури (за умовами впорядників не менші, ніж по два метри заввишки) побудовані таким чином, щоб емоційний стан людини, яка йде крізь експозицію, плавно мінявся від експоната до експоната і щоб, пройшовши «споглядальний», «неспокійний» та «сумний» модулі виставки, відвідувач виходив з неї з відчуттям ледь чи не ейфорії.

Олександра перевела погляд на сидячого Сашка. Підійшла, поклала руки на опущені плечі, поцілувала у волосся, поріділе на маківці.

Тепер, озираючись назад, вона розуміла, що кинути школу в шістнадцять років і вийти заміж за нестерпного підлітка, яким був Сашко, її примусило не співчуття й аж ніяк не кохання, а таємне знання. Так вийшло, що вона єдина в цілому світі знала, який вразливий насправді цей «анфан террібль», який у нього, ходячого джерела конфліктів, низький больовий поріг. Що він захищається, нападаючи, і що його витівки — це тільки реакція на постійні подразники, майже непомітні для інших, зате нестерпні для хлопчика без шкіри. І що в цілому світі у нього немає жодного захисника, бо світові здається, що хто-хто, а оцей захисту не потребує…

Та хоч у неї було в якусь мить бажання податися до нього в адвокати — вона вийшла заміж не за підзахисного, а за бійця. Він був воїн у душі, солдат і чоловік, стійкий олов’яний солдатик; напевно, дружина єдина розуміла, що прихід юного Сашка у військове училище зовсім не був демаршем: вісімнадцятирічному Олександрові Таміленку хотілося привести своє життя у відповідність до своєї суті…

— Звичайно, що ти мене дістав, — сказала вона, розправляючи сорочку на його плечах. — Давним-давно. Що в цьому дивного?

— Давай жити разом, — сказав Сашко.

— Ми й так живемо разом…

— Ні. Хай буде як раніше. Нехай у нас буде один дім. І, коли ти куди-небудь поїдеш, я поїду з тобою.

— Гм, — сказала вона, трохи спантеличена. — Тобі ж не буде цікаво тягатися по всіх моїх презенташках, марафонах… По-перше, ти завжди був байдужий до «картинок». А по-друге — як ми з тобою уживемося, ти собі уявляєш?

— А як ми раніше уживалися? До Пандема? У нас була однокімнатна квартира…

Олександра зняла руки з його плечей. Обійшла сидячого чоловіка по дузі, розглядаючи, наче якийсь експонат:

— Сашко… Ти мене лякаєш.

Сашко мовчав, набурмосений, схожий на величезного хворого горобця.

— Поки ти обурюєшся, злишся, доводиш усім, який виродок Пандем і які дурні люди, — я за тебе спокійна. Але коли ти починаєш згадувати, як нам було добре в однокімнатній квартирі…

Сашко мовчав.

— Сашко… їдьмо додому. По-моєму, тобі потрібна гарна подружня ніч…

— Куди додому — до мене чи до тебе? — тихо спитав Сашко.

— На цьому континенті, — Олександра всміхнулася, — моя база все-таки ближче.

Сашко не зворухнувся.

— Алю… Ти задоволена життям? Собою?

— Цілком, — вона повагалася й сіла поруч.

— Я тобі й досі потрібний?

— Не забивай собі голови дурницями. Якщо навіть Кім зміг перебороти свій бзик, і тепер у них з Яриною все в порядку, і з Пандемом усе в порядку…

— Сім’я втрьох?

Олександра всміхнулася:

— Отепер я тебе впізнаю. Який ти брутальний, Сашко. Мені подобається.

Розділ сімнадцятий

Клаптик суходолу плив нібито з волі хвиль, а насправді корячись прихованій навігаційній системі; квадратний майданчик сто на сто кроків ніс на собі п’ять беріз, три пальми та автоматичний ресторанчик. Гостям пропонувалося влаштовуватись, як кому заманеться — на гладенько обтесаних колодах, на м’яких кріслах чи на пошерхлій травичці.

У центрі понтона розклали багаття. їсти майже ніхто не хотів; Андрій Георгійович, розчулений і гордий, прочитав вірші на честь своїх чудових дочок, а потім і заспівав під власний акомпанемент. Олександра серйозно пообіцяла статтю в «Музичному огляді», а Віталій випустив у небо серію вогнів з ручного «дизайнера» — машинки для композиції феєрверків. Романчик, його восьмирічний брат, пробурчав щось у тому дусі, що деякі тільки енергію переводять, бо коли сонце заходить, усе одно ні чорта не видно.

Потім попросив слова Кім. Пообіцяв сестрам-іменинницям небувалий подарунок. Вийняв з кишені пласку коробочку зі щільно підігнаною кришкою; на дні коробочки лежало насіння трави. Не більше.

— …геть витоптали, бізони. Дивіться…

І акуратно висіяв травичку навколо бенкетувальників — під кріслами й під ногами, скрізь, куди встиг дотягтися.

— Тільки не бійтеся…

Мама охнула. Маленька Юлька заверещала, але від захвату, а не від страху. Щойно висіяна Кімом трава почала рости — земля на п’ятачку заворушилася, потривожена білим тонким корінням. Проклюнулися паростки; Віталій став рачки, розглядаючи експрес-траву. Після першого ривка її ріст трохи сповільнився — однак, прислухавшись, можна було ясно розрізнити шерех. Нова трава здіймалася, розсовуючи старі тьмяні стебла.

Стався загальний захват. Усі розпитували Кіма — навіщо трава, чому трава і що буде з цією травою далі; Романчик образився, чого Кім не показав «фокус» спочатку синам. Віталій з азартом і з натиском намагався приписати батькові звання винахідника, хоч Кім уже багато разів йому пояснював, що в сучасній науці одноосібних відкриттів і винаходів практично не буває: кожний стоїть на голові в попередника, котрий одразу ж може стати послідовником. Трава тим часом усе тяглася й росла; гості, трохи заспокоївшись, розсілися по місцях і заново поздоровили іменинниць.

У мене прекрасні діти, казав Андрій Георгійович. Дівчата-красуні, та хто вам дасть сорок? З того часу, як ми святкували ваш двадцятник, ви майже не змінились… Сашечка, колись акула пера, а тепер піранья рейтингів та рецензій… Лерочка, колись училка, а тепер Учитель з великої букви… А подивіться на мого сина! Кімчику, я пишаюся тобою, ти зміг усе почати з нуля й виграти. Ти хазяїн свого життя… Бо ж для чого ми, якщо замислитися, живемо? Для того, щоб усі таланти, відпущені нам природою, розвивалися нам на радість і на радість людям…

Як давно я не був п’яний, раптом подумав Кім.

Небо темніло. Гості розважалися. Трава здіймалася навколо, її доводилось приминати, інакше б вона закрила співтрапезників одне від одного. Кім дивився крізь полум’я багаття на маму: їй було сімдесят три і вона світилася здоров’ям. Мамі було нескінченно приємно, що вся родина зібралася разом, уперше за стільки років; коли вона попросила слова, Олександра владно підняла руки, закликаючи гостей — а на той час Шурко й Віка намагалися співати на два голоси, Юля грала на губній гармошці, Віталій пускав «червоні сонця» упереміш з «північним сяйвом» під нудотні Романові запевнення, що, мовляв, брат ні чорта не тямить у феєрверках, — закликаючи всю цю компанію моментально замовкнути й зосередитися.

— Що я хочу сказати, — почала мама трохи зніяковіло. — Ми пили вже за іменинниць, за батьків іменинниць, за брата, за дітей і за племінників іменинниць… Усі ми любимо Сашуню й Лерочку, і всі ми хочемо, щоб вони були щасливі… І ще один… з нас… Одно слово, випиймо за Пана, і спасибі йому за те, що він з нами…

Віталій зааплодував. Лерка заусміхалася. Шурко з Вікою обнялися, Юлька пристроїлась у батька на колінах. Багаття викинуло в небо сніп іскор. Шматочок землі з п’ятьма березами й трьома пальмами плив, дрейфуючи, повільно віддаляючись од залитого вогнями берега. Пахло морем і водночас чомусь полем, лісом, дощем. Дивлячись угору, можна було побачити, як зірки ховаються в листі пальм і випливають знову.

Кім подумав, що в ідеї отакого-от прогулянкового плота реалізувалася чиясь дитяча мрія про життя на незаселеному острові. Крихітному острівці з трьома пальмами — посеред океану…

— От що цікаво — він не гойдається, — пояснював Шурко дворічній дочці. — Корабель, навіть найбільший, гойдається, як пливе, понтон — ні…

— Це Пандем так придумав?

— Пандем підказав… А люди придумали й збудували…

— А трава? Траву придумав Пандем чи дідусь Кім?

— …Мої діти, — розчулено говорив Андрій Георгійович. — Наші Діти… Я щасливець. Я везунчик.

— А воно є у світі — везіння? — тихо запитав Сашко.

Сьогодні ввечері він добровільно взяв на себе роль «хазяйки» — ходив від багаття до ресторанчика й назад, розливав вино й соки, коротко кажучи, був робочою бджолою на чужому святі.

— А чому ні? — після паузи запитав Андрій Георгійович.

— Тому, що все в руках Пандема, — відгукнувся Сашко. — Удача — це маленька несправедливість. Хіба ні?

— Удача й везіння — це все-таки не одне й те саме, — обережно зауважила Олександра.

— Чому несправедливість? — втрутилась у розмову Шуркова дружина Віка. — Якщо сьогодні мені пощастило, а завтра тобі… Усім порівну.

— Якщо всім порівну, то це не везіння, — зауважив Сашко.

— А я щасливець! — знову вигукнув Андрій Георгійович. — Тому, що в мене такі діти… Онуки… Шурко! Віталько! Романчик!

— А от цікаво, які б вони були, якби не було Пандема? — лагідно запитала Ярина, яка з самого початку вечора не сказала й двох десятків слів.

— Точно такі ж, — відгукнувся Кім, перш ніж батько встиг придумати відповідь.

— З такими ж вадами, — пробурмотів Віталій. — Ну, може, хтось, — він глянув на брата, — народився б однооким…

— Віте, — докірливо сказав Кім.

— А в нас на старій квартирі, — неголосно почала мама, — була сусідка — пам’ятаєш, Кімчику? їй справді не щастило. Просто лиха доля якась. Якщо вона влаштовувалася на гарну роботу — контора відразу або прогоряла, або закривалася. Якщо вона їхала відпочивати — в тому місці спалахувала епідемія або смерч, або ще щось. У неї було три чоловіки, і жоден не вмер своєю смертю! Від неї вже всі знайомі сахалися, наче боялися заразитися. Як вам таке?

— І що з нею тепер?

— Не знаю, — сказала мама. — Запитай Пандема, якщо хочеш… У всякому разі, ця її «доля» більше над нею не висить.

— Доля, доля, — Сашко витяг сигарету. — Доля й везіння… гм. Доля й випадковість… Кіме, ти в нас головний пандемознавець, от скажи: якщо нема випадковості, значить, Пан може точно пророкувати майбутнє?

— Запитай у Пандема, — Кімові не хотілося цієї розмови.

— Сашуню, — Сашко обернувся до дружини, — а творче осяяння твоїх підопічних, коли скульптор раптом розуміє, що голограмку треба вставити не в праве око статуї, а в ліве… це випадковість чи як?

— Запитай у Пандема, — ліниво всміхнулася Олександра. — Honey, ти метушишся чи мені здається?

— Життя, позбавлене суєти, здається картонним, — Сашко закурив, руки в нього трохи тремтіли. — Тому метушімося, чинімо випадково, плутаймо Панові карти… Йому ж від цього буде забавніше з нами возитися. Так важко бути непередбачуваним…

— Це точно, — сказав Кім, і Сашко легко прочитав захований двома словами підтекст:

— Так, і я передбачуваний. Напевно, я — особливо. А ти? А ми всі?

— Карти, — мрійливо сказав Андрій Георгійович. — Я грав би з ранку до ночі. Якби було більше часу… Яринко, це правда, що Костя — гравець?

Ярина кивнула:

— Так… У них там ціла система: гра «на інтерес», «на бажання», «на ресурс»… До речі, мій брат вважає себе везунчиком. У картах. Йому вистачає.

— Я теж азартний! — гаряче підхопив Андрій Георгійович. — Сам грав би! Якби ж мати зайвий час…

— От-от, — тихенько сказала йому мама. — Хто тебе змушує працювати?

— Гра на ресурс? — перепитала Лерка. Очі її раз у раз поверталися всередину — вона говорила з Пандемом.

Ярина зітхнула:

— Костик не працює, ти ж знаєш… Йому плювати на статус. Статус на хліб не намажеш…

— Виходить, у нього інше розуміння успіху, — Сашко затягся димом. — Гра — віддушина, залишена людству мудрим Пандемом. Мистецтво, флірт і гра. Територія, на яку Пандем демонстративно не зазіхає. Як я розумію, з жінками у Костика теж усе чудово?

— Тату, не пліткуймо, — різкувато запропонував Шурко.

— Ні, система статусу мудра, я ж нічого не кажу, — Сашко зітхнув зненацька сумно. — Уяви цей жах: кожний на своєму робочому місці, і ніхто ні за що не відповідає, бо Пандем страхує й веде його як дитину за ручку. І ніхто нічого не вирішує, бо все давно вирішено, треба тільки робити, що кажуть… Нудьга! І, щоб цього уникнути, Пандем штучно імітує життєві труднощі, а тому, хто найуспішніше їх переборює, дає цукерку у вигляді статусу. Йому кажуть, що він успішний, він сам почувається успішним… От і все везіння.

Кімові здалося, що Шурко хотів відповісти. Але проковтнув репліку, примружився. Слухав далі.

— От Сашуня знає, — Сашко ніжно торкнувся коліна дружини, що сиділа поруч. — Що таке сучасне мистецтво? Базар-вокзал. Усі стали творцями, усім є що сказати, усі дивляться на світ широко розплющеними очима… А проривів немає. Того, що потім вважатимуть геніальним, нема й гадки. Чому?

— П’ятнадцять років не термін, — заперечила Олександра.

— Якщо Пандем захоче, — хрипко сказав Віталій, — він кожного з нас зробить генієм. Хоч зараз.

Якийсь час усі мовчки на нього дивилися.

— А чому ж він не хоче? — м’яко запитав Сашко.

— Бо ми самі повинні, — Віталій одвів очі. — От ви, дядьку Сашко, кажете — статус, ніби це погано. А от немає жодної людини з високим статусом, котра одержала б його незаслужено. Просто так. По везінню. Його треба заробляти, цей статус… Довго…

— У людях головне не статус, — тихо сказав восьмирічний Роман. — У людях головне суть.

Віталій здригнувся. Зиркнув на брата неприязно, як здалося Кімові.

— А що таке суть, Романчику? — обережно запитала мама.

Ромка знизав плечем:

— Запитай Пандема…

— Так говорити неввічливо, — сказав Кім.

— А чого ти сам так говориш? І тітка Саша говорить?

— Бо то ми, а то ти!

— Я така сама людина, — Ромка знизав другим плечем, наче для симетрії. — Добре, добре… Суть — це чого людина хоче найбільше на світі. Наприклад, дядько Костя хоче, щоб усі навколо відпочивали й не заважали відпочивати йому. Дідусь хоче весь час працювати. А Віталій хоче полетіти в космос і прославитися.

Віталій устав. У погляді, зверненому до брата, промайнула незвична для Кімового сина злість.

— Віте…

— Усе-таки ні, — пробурмотів Віталій. — Усе-таки… Сенс? Припустімо, я вже був зачатий на момент приходу Пандема, тут уже нічого не… Але ті діти, які були зачаті після його приходу? Чому не влаштувати так, щоб і там не,було ніякої випадковості? Щоб… найвдаліший варіант зачаття?

— А я не найвдаліший, — спокійно парирував Ромка. — Зате я справжня, природна людина. Так, Пандеме?

— Діти, — застеріг батько. — Я взагалі не розумію, чого ви цю кашу заварили… Давайте музику!

Ромка хотів було сказати ще щось, проте змовк, прислухаючись до внутрішнього голосу.

Кім поклав руку на плече вишкіреному Віталію:

— Нехай. Пан йому пояснить.

— Якби я хотів прославитися, — повідомив Віталій, — я 6 чимсь іншим зайнявся. У фільмах би знімався… Мене навіть кликали, у мене лице привабливе…

— Вітальку, — Шурко встав. — Ходімо, щось тобі скажу…

Вони стояли поруч — двоюрідні брати, Віталієві п’ятнадцять, Шуркові двадцять один, але різниці у зрості (яким величезним здавався школяр Шурко поруч з немовлям Вітальком!) уже майже не лишилося. Кім дивився, як вони разом ідуть до берега, тобто до краю понтона, і відблиск багаття золотить їм спини, і як вони сідають просто на пісок, і Шурко щось говорить, але слів не чути за рівним шумом прибою.

Кім озирнувся; коло багаття мовчали. Ярина непорушно дивилась у вогонь, Лерка слабко всміхалася, Віка гойдала на колінах Юльку, батько обняв маму за плечі, Сашко лежав, дивлячись на зірки, Олександра бродила десь поруч, під її підошвами хрускали гілки. Ніхто з них не пам’ятав зараз про існування всіх інших.

Кім сів поруч з дружиною. Прим’ята трава була щільна, як циновка, надійна й тверда.

Поки Ярина була з Пандемом, Кім не хотів з ним говорити. Всупереч здоровому глузду — бо ж «відвернути» Пандемової уваги не можна, у нього нескінченна — чи майже нескінченна — оперативна пам’ять…

Острів-понтон плив, наче крізь космос; багаття горіло, не потребуючи нових дров, Кім дивився на вогонь, усередині нього прокручувалась, ніби об’ємна фігура на екрані монітора, почута десь фраза: «І світло в темряві світить…».

Безшумно випрямлялася прим’ята трава. Між Кімом і тими, хто сидів-поруч, виростали зелені стіни.

ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ РІК ПАНДЕМА

Пролог

Ларс Петерсон був безпандемний ось уже півтора року. Його наречена Ліл захоплювалась його сталевим значком з гордим написом «Без Пандема»; для неї, дівчини, цей значок був страшним і привабливим символом Ларсової незалежності, винятковості й сили.

Ось уже півтора року Ларс не розмовляв з Пандемом (а спочатку було ох як важко!), не приймав від нього порад і не чекав допомоги; втім, головна фішка полягала не в цьому.

Ось уже півтора року Ларс був смертний. Одне це усвідомлення зводило з розуму не тільки Ліл, але цілі батальйони навколишніх дівчисьок; Ліл ревнувала, іноді влаштовувала Ларсові несміливі сцени, проте майже одразу поступалася й прощала — розуміла, дурненька, що місцем у Ларсовому серці треба дорожити, як сидінням у переповненому автобусі, й, один раз схопившись за поручень, тримати його зубами й пазурами, а то вилетиш на повному ходу…

Ліл була гарна — загоряла голяка, вся була бронзова, без єдиної білої смужечки, з підтягнутим гладеньким дупеням, що його майже закривало світле волосся, якщо було вільно розпущене; перса Ліл мала такі пишні, що золотий медальйон губився в темній улоговинці. Щоразу, обіймаючи свою чудову Ліл, Ларс думав, що це може бути остання їхня ніч; щоразу, заводячи мотор чи піднімаючи вітрило, він знав, що може злетіти з моста, чи розмазатись по скелі, або вибухнути, або потонути — і зникнути назавжди.

Він був найщасливішою людиною на цілому узбережжі.

Просто неймовірно, що можна бути ще щасливішим; проте раннього ранку п’ятнадцятого липня, заходячи в рідний елінг, де пахло неповторно й гостро, де в особливих кріпленнях спочивали туші човнів і де чекала його цілком готова до плавання «Анабелла», Ларс подумав, що ось він, пік щастя в його короткому, але такому кльовому житті.

Віктор чекав на причалі; його човен називався гордовито: «Пофіг». На сірій Вікторовій вітрівці — на спині й на грудях — світною фарбою було написане те ж саме, що й на Ларсовому значку: «Без Пандема!».

Вони вдарили по руках. Гойднувся понтон, заверещали дівчата. Хтось дудів у сурму; Ліл протислася крізь стіну засмаглих пітних спин, розводячи біцепси Ларсових приятелів, наче гілки дерев. Очі її були якісь неправильні.

— Слухай, Ларсе, — промимрила Ліл, дивлячись у дошки понтона. — Може… сьогодні вам не пливти… тобто не йти?

Він узяв її долонею за лице. Ні, вона його не розлютила; навпаки, щось зворушливе було в її тривозі. Ті, на березі, просто верещали й кидали вгору панамки…

— Не бійся, — сказав він, усміхаючись. — Двічі не вмирати!

Цю стародавню фразу, що так його вразила, він любив вимовляти по ладу й не до ладу, вона щоразу діяла на нього, мов ковток крижаного пива в спекотний полудень.

Вони з Віктором залізли в човни, суддя дав команду, і незабаром Ліл, а з нею причал, а з ним увесь берег пішли далеко назад, завалилися за обрій, на щастя, вітер у той день був — тільки лови…

Він бачив жовте Вікторове вітрило, що йшло паралельним курсом. Звук вітру, звук вітрила, звук розітнутої води — і жодних інших звуків; чайки відстали. Ларс сидів на кормі, байдужий до палючого сонця, байдужий до всього, крім вітру.

До полудня на обрії з’явилась — і пропала — платформа житлового міста. (Перед стартом вони довго марудились, прокладаючи курс так, щоб якнайдалі обійти освоєні місця, щоб ніяких пасажирських трас, ніяких платформ і ніяких людей — щоб усе було чесно: море, Ларс, Віктор.)

Настав вечір. Сонце сідало в море, погідне й бронзове, немов голенька Ліл. Вітер трошки ослаб; Ларс повечеряв. Жовте Вікторове вітрило маячило так далеко, що без бінокля його годі було й розрізнити.

Віктор теж був безпандемник. Довше, ніж Ларс; Віктор обходився без Пандема три роки, власне, це його приклад — нахабний, брутальний… Вони зустрілись як вороги, потім відмовилися від ненависті, проте друзями так і не стали. Здається, Віктор чіплявся до Ліл. Ларс точно знав, що Ліл його відшила… Та мало хто чіплявся до Ліл… Принаймні цю регату вони влаштували заради себе самих, а не заради когось іншого. Вони були рівні — два чоловіки без Пандема в голові, смертні, проте повні любові до життя…

Мати вважала, що Ларс ідіот. Бажала йому вдавитися вишневою кісточкою й скоріше здохнути. Насправді, звісно, вона жахливо боялася, щоб з Ларсом нічого не сталося; сестра казала, що мати щодня благає Пандема пощадити її дурного синочка й не допустити його смерті…

Ларс усміхнувся. Ще чого; Розі-вітер, шестипудове бабище-байкер, на очах у п’ятнадцяти своїх приятелів — і Ларса серед них — влипла в мур на своєму «Судзукі», не вписавшись у крутий поворот. Розін мозок довелося відмивати ганчірочкою; з п’ятнадцяти свідків тільки двоє після цього лишилися безпандемниками — Ларс і ще один хлопець. Розі вмерла! Це було жахливо… і це було чудово, бо доводило, що Пандем не бреше.

…Спати не хотілося. Після півночі праворуч од курсу з’явився величезний екскурсійний новоплав-«підкова»; пройшов мимо, наче примара, наче посилана вогнями гора — беззвучно, залишаючи слід на воді…

Годині о четвертій ранку на заході стали зникати зірки. Знову посилився вітер — і перемінився так різко, що Ларс ледве встиг зманеврувати. Наближався світанок, однак небо темнішало.

Ларсові доводилось іти галсами, майже проти вітру. З’явився бортовий вогник — Вікторів човен; була вже шоста ранку, проте світанку не передбачалося. Здійнялася хвиля. Ларс закріпив вітрило і взявся за черпак.

Віктор підійшов зовсім близько. У напівмороку Ларс розрізняв його вітрівку — і світний напис, який з такої відстані неможливо було прочитати.

Грозовий фронт напирав, поблискуючи сполохами. Віктор прийняв вітрило раніше, ніж це зробив Ларс; тепер його човен лишився далеко позаду.

Ларс невдоволено подумав, що хтозна, куди його закине гроза. І хтозна, скільки днів знадобиться, щоб повернутися на курс; і що Пандем знав, звісно, точний прогноз погоди, але по-чесному не сказав. По-чесному, але от же ж гадство…

І одразу подумав: а чи немає злої волі Пандема? Зірвати регату, виставити приятелів дурнями, і нехай вони тиждень пруться до фінішу — на веслах…

І тут — накотило.

Ларс не вперше потрапляв у халепу. Йому здавалося, що він усе робить правильно; що треба вичекати, шторм угамується, у скрині захована пляшка доброго віскі, і, коли неподобство закінчиться, треба буде найперше відкрутити кришечку і…

Коли човен перекинувся, Ларс ще ні про що таке не думав. Перекинувся — то й перекинувся. Усе одно регаті кінець; можна буде посидіти на днищі, дочекатися, поки…

Звідкись несло холодною течією. Крижаною. Ларс знав, що це означає; безпандемний прогноз погоди не просто набрехав — він зрадив.

Три роки тому… розповідали в яхт-клубі… хлопці так само нарвалися… вони всі були не-одинаки, всі виплили, всіх відразу підібрав рятувальний катер…

Дихати ставало дедалі важче. Тіло було не тіло, а суцільна судома; пальці ще чіплялися за днище, але…

Ларс згадав, як врізалася Розі.

І зрозумів, що там, під ним — вода й вода, товща байдужої води, і лупаті риби, і слизькі скелі. Його тіло… що з ним буде, коли він, тобто Ларс… коли його внутрішня сутність витруситься, покине… як у старезних старих… старі вмирають уві сні… А йому доведеться вмирати наяву! Зараз! Такому молодому! А Ліл…

Ліва рука перестала коритися, і пальці розтислися.

А може, він і не вмре зовсім… Він же не вдарився об стіну, і його мозок ще при ньому… Він просто пливтиме, пливтиме спокійно, поки не припливе куди-небудь…

Перекинутий човен був уже за кілька метрів од нього. Крижана вода забилася в горло; Ларс тонув якось раз, але тоді все було начебто жартома, пацани його витягли…

Він не може дихати!

Він з останніх сил забив руками по воді. Голова на секунду виринула над поверхнею; величезна хвиля захлеснула — і потягла вниз, до риб.

— А… Не…

Судома. Ларс знову виринув; здається, стало світліше? Перекинутий човен — онде він, метрів десять пропливти… Що таке десять метрів для тренованої людини?

Нова хвиля — днище віддалилося.

І ще хвиля.

І ще. Судома.

Та хай йому грець! Яка фігня! Що йому, тонути, коли він такий молодий! Коли Ліл його любить?!

— Пане! Па-ане!

Хрипнув. Нова хвиля.

І отоді-то Ларса пройняв жах, рівного якому він не відчував за все своє життя. У той момент, коли він зрозумів… згадав… що обіцяв Пандемові, одержуючи гордий статус одинака: «…і не звернуся по допомогу, хоч би там що. Моє життя належить мені, я за нього відповідаю…»

— Пане! Пробач! Я… відмовля… я! Не можу… будь ласка! Не дай… я тону… я дохну… не допусти… Па-ане! Ти не допустиш! Ти не допу…

Йому здавалося, що він кричить, насправді він хрипів і булькав. Хрипів і булькав, поки під його руками не опинилося слизьке днище перекинутого човна.

Світлішало.

Через кілька годин — Ларс на той час був просто мокрим мішком з нечистотами — його підібрало пасажирське судно, яке через шторм трохи змінило свій звичайний курс.

…Човна з гордою назвою «Пофіг» відтоді ніхто не бачив. У яхт-клубі повісили на стіну фотографію Віктора в жирній чорній рамці; Ларсові здавалося, що ці щенята-початківці радіють. Вони справді були у захваті — від дотику до великого, страшного, до Волі, до Смерті…

А чому ні, питав себе Ларс, годинами сидячи над літровим кухлем пива. Чому я не міг урятуватися завдяки випадковості? Я ж обіцяв Пандемові не тривожити його своїми проханнями! А він пообіцяв не відгукуватися, навіть якщо потривожу! Чому я не міг випадково — зовсім випадково — урятуватися?!

Він розповідав про це Ліл, і вона вірила. Й інші теж вірили. Тільки перезиралися в Ларса за спиною.

Ларс розшукував файли про древніх мореплавців і копіював відтіля історії про чудесні порятунки. Над ним сміялися майже відкрито — так він усіх забембав цими своїми оповідками…

А потім він якось одразу перестав ходити в яхт-клуб і перестав зустрічатися з Ліл. Поміняв будинок і всіх знайомих, виїхав у гори працювати монтажником, був дуже блідий, тихий і зосереджений. Сталевий значок з написом «Без Пандема» спочивав на дні ставка.

Ларс знав, що Віктор, навіть помираючи, не просив Пандема його врятувати.

Розділ вісімнадцятий

Шурко Таміленко давно вже вважав сон дарма згаяним часом: «перезавантаження» стало для нього звичною річчю. Дві хвилини глибокого трансу — і цілковите відновлення…

А тепер випробування нового, розробленого Шурком вузла виявилося під загрозою, бо Олександр Олександрович Таміленко, провідний інженер Чорноморської платформи, спав мертвим сном ось уже четверту добу. Коли-не-коли — ось як тепер — він вивалювався зі свого сну й кілька щасливих хвилин не міг згадати, де він і що сталося; потім щастя закінчувалося, він намагався зробити над собою зусилля, встати й щось зробити, але замість цього знов засинав.

«…Допоможи мені зібратися. Допоможи мені думати про інше».

Мовчання. Шурко й не чекав, що Пандем відповість. Щоб Пандем відповів, треба вставати, йти в альтанку… А як цікаво було спочатку — нова гра, «побачення» один на один в альтанці, а в буденному житті почуваєшся цілком автономним… Пандем був шалено переконливий — людству раптом конче знадобилася самостійність…

Шурко перевернувся на спину.

Я тебе абсолютно не розумію, казала три дні тому Віка, тобто Вікторія Вікторівна. Мені здавалося, що ти сам не сліпий і давно все зрозумів…

— Я сліпий, — сказав Шурко вголос.

Будь-які стосунки рано чи пізно вичерпуються, казала Віка. Тобі здається, що ми стоїмо на місці й тримаємося за руки, а насправді кожен з нас іде, іде по стрічці… стрічці ескалатора… рано чи пізно різниця швидкостей стає непереборна. Те, що нас пов’язує, — не любов і не сімейне почуття, це звичка, Шуро. Якщо не віриш, запитай у Пандема.

Шурко подивився на свою долоню. На тильній її стороні, виписані фосфоресцентною фарбою, світилися цифри: нуль три чотирнадцять. Поки Шурко дивився, остання четвірка перетекла в п’ятірку. Нуль три п’ятнадцять.

— Допоможи мені, — попросив Шурко тихо. — Допоможи мені це пережити…

Мовчання.

Амплітуда внутрішнього життя, говорив колись Пандем. Від ейфорії до розпачу й назад. Непоправного не буває. Непоправного не трапляється. Це досвід, це внутрішнє життя, падаючи і встаючи, ти ростеш…

Мене пізно виховувати, казав Шурко. Я вже дорослий.

Не можна звужувати амплітуди, казав Пандем. Не можна тікати від утрат — їх і так лишилось небагато, і майже всі вони не фатальні… Відстань од твого найглибшого розпачу до твого найвищого щастя — територія твого життя; ти ж нікого не ховав, Шурчику…

— Не хочу, — сказав Шурко вголос.

Якщо ти заглянеш у себе, казав Пандем, ти зрозумієш, що джерело твого горя — не стільки любов, скільки образа. Від тебе потрібне вольове зусилля, казав Пандем; Шурко, якщо ти дорослий — зроби зусилля! Зроби внутрішню роботу!

Шурко провів язиком по верхніх зубах. Останніми роками з’явилося багато розробок у забутій було галузі зв’язку: навушники й браслети, пристрої для імплантації, телезуби, наприклад… Усілякі підпірки для людей, які занадто вже звикли до Пандема. Дехто взагалі не вмів користуватися традиційними хронометрами, наприклад. Та що там — дехто друкований текст сприймав з трудом…

В імплантованому динаміку заспівали птахи — виклик; котра година? Пів на четверту? Втім, усі ж знають, що Шурко ніколи не спить…

— Шурко? Це Кім. Що ти робиш?

— Сплю…

— Спиш?! А, так… Шурко, я зараз в альтанці, Пан розповів мені про твої… про твоє лихо.

— Так, — після паузи пробурмотів Шурко. — І що?

— Я можу тобі чимось допомогти?

— Ти? Допомогти мені може тільки Пан… Він не хоче.

— Малий… Перестань ображатися на Пана. Спробуй розповісти мені… знову проговорити… може, стане легше?

— Віка… — виговорив Шурко. — Вікторія Вікторівна позавчора сказала, що наші з нею стосунки вичерпалися. Давно. І що пора привести форму у відповідність до змісту… І що дитині, до речі, у дванадцять років уже практично не потрібні батьки… Що, ти не здивований?

— Я давно помітив, що твої стосунки з Вікою…

— Вичерпалися?

— Що Віка не ставиться до тебе так, як раніше.

— Чого я сам цього не бачив?

— Ти її любиш.

— Дурниці. Анітрохи. Вона була моїм другом. Я так думав.

— Як Юлька?

— На практиці. Прислала листівку з насупленим таким їжачком, їжачок курить сигару й говорить: «Житейська річ»… Чого і Пан, і ти вважаєте мене дурним вразливим хлопчиком? Авжеж, я не можу так легко пережити… Це. Якби Пан мені допоміг… трошечки підтримав… спитай у нього, Кіме: кому на землі було б від цього гірше?!

* * *

— …А як це наш візик знає, яка погода буде завтра? У ньому теж Пандем сидить?

— Це машина, — сказала Юлька Таміленко, не відриваючись од коробки з косметикою. — У ньому немає ніякого Пандема, це різні хитрі поля, промінчики, електрончики літають…

— Не треба мені про електрончики! — обурилася трирічна Єва. — Я сама тобі схему можу намалювати! Ти мені тільки скажи, як він усе знає: номери каналів, наприклад…

Юлька опустила голову на руки. Єва її нервувала; інші вихованці молодшої шкільної групи, де Юлька проходила педагогічну практику, робили хто що — мирно синтезували хліб з реактивів дитячого набору «Юний харчовик», відновлювали під мікроскопом розбиту «гральку» або годували кролів. Одна тільки Єва, яка відчувала до Юльки особливу прихильність, не відходила від стола й не давала жити.

— Поставити тобі кіно? — безнадійно запропонувала Юлька.

— Кіно я й сама собі можу поставити, — заперечила Єва. — Поговори зі мною, поки мама прийде.

— Про що? Тобі не набридає весь час балакати?

— Не-е, — Єва похитала головою. — Слухай… А правда, що як ти була маленька, то Пандем з тобою розмовляв увесь час, а не тільки в альтанці?

— Правда, — втомлено зізналася Юлька.

— Ото було класно, — заздрісно зітхнула Єва. — Я, скажу, просила Пандема, щоб він зі мною частіше грався… А він каже, що я повинна більше думати сама. А що я можу придумати сама? От я тебе питаю, у візику Пандем сидить чи ні, а ти не відповідаєш… А спитала б у Пандема — він би мені одразу чітко сказав, так чи ні, і все…

Юлька похмуро дивилася в дзеркало. Біокрем, який робить шкіру темнішою, діяв ще не на повну силу, але Юлька вже розуміла, що від нього доведеться відмовитись. Ну не личить їй імідж негритянки… Спробувати золотавий відтінок?

— А як це було? — не вмовкала Єва. — Коли Пандем спершу весь час був з тобою, а потім сказав, що тільки в альтанці? Ти, мабуть, дуже засмутилась?

— Зовсім я не засмутилася, — сказала Юлька різкувато. — Теж мені, втрата…

Єва дивилася на неї довго й уважно. Потім тихо, без єдиного слова відійшла; Юлька вийняла з коробки штамп-татуювання. Покрутила в руках, поклала назад. Судилося їй одержати за практику «нижче середнього». Ну й Пандем з ними — вона все одно передумала бути педагогом…

В екстремальної молоді заведено вживляти гнучкі сенсори. Багато хто носить їх замість волосся… Іноді красиво. Скажемо, йде хлопець, а з’являється дівчина на його смак — волосся одразу сторч, іскри стріляють… Красиво, смішно. Кумедно. Кажуть, ця мода прийшла з червоного шару. Напевно…

Половину її групи забрали батьки, половина перейшла до вечірнього вихователя. Віра Георгіївна невдоволено розглядала Юльчин макіяж; хай дивиться, подумала Юлька. Не інакше, сьогодні ж попхається в альтанку й запитає в Пандема, чого він допускає таке падіння моралі серед молоді…

Юлька швиденько вибігла з воріт шкільного комплексу. Стрибнула на транспортер, потім на другий, потім на третій; альтанок навколо було як грибів, проте Юлька ніяк не могла наважитися. Ніяк не могла…

Може, оця, велика, двоповерхова? Ні, краще ота, на розі, вежа з дзеркальними вікнами. Юлька посмикала двері — нікого немає; тоді вона зайшла — зсередини вікна були вітражні, непрозорі — і сіла в дерев’яне крісло, обхопивши себе за плечі.

«Привіт».

Юлька обійняла себе міцніше. Підняла голову до плаского екрана, з якого без усмішки дивився знайомий — занадто знайомий… хто він їй? Людина?

— Пане, чого так? Пане, чого? Ти ж їх звів? Це ж ти їх звів майже п’ятнадцять років тому — виходить, вони підходили одне одному? Ти ж не міг помилитися?

— Я їх не зводив — я ж не сваха! Вони самі одне одного знайшли… Але люди з часом міняються. Бо вони люди, а не якесь каміння. Хоч каміння теж міняється.

— Не вірю. Як шлях польоту каменя — траєкторію — можна вирахувати, так і людські стосунки можна… Знаючи все, що знаєш ти… Кожну подію в минулому і в майбутньому…

— Події в майбутньому враховувати не можна. Вони не визначені…

— А що такого сталося? Не було жодної події в їхньому житті, якої ти не міг би прорахувати заздалегідь… Народження дитини, сварки з дідом Сашком… Робота… Нічого особливого…

— Тобі скільки років?

— Дванадцять.

— А мені іноді здається, що ти старша за мене… Судячи з твоїх слів…

— Нічого смішного! Я не сперечатися до тебе прийшла… Я от про що: поєднай їх заново. Я так хочу.

Пандем мовчав. Дивився.

— Значить так, — сказала Юлька, і їй самій здалося, що в її голосі почувся впертий голос діда Сашка. — Або ти їх знову поєднаєш — ти можеш, я знаю…

— Вони в нас люди чи хто? Ляльки?

— Вони чоловік і жінка! Подружжя! Вони мої батьки і повинні жити разом! І не має значення, що їм там хочеться чи не хочеться!

— Від того, що вони не житимуть разом, вони не перестануть бути твоїми батьками…

— Пане, не каламуть воду… Ти мене любиш?

Той, хто дивився з екрана, моргнув.

— Так.

Сказано було коротко й лагідно. У Юльки мороз по спині пройшов: вона одразу ж повірила. Як вірила вже багато разів.

— Пане… Любий… Послухай мене. Тільки послухай. Ти ж це можеш зробити. Нікому не буде гірше. Буде краще! Нехай мама… Мовчи! Я все знаю, що ти мені скажеш. Але це особливий випадок. Ти визнай: я ж теж особлива дитина… Іншим хоч би що, нехай їхні батьки хоч на Полярній платформі… А я так не можу! Ну пожалій мене… Ніхто ж не дізнається, що ти відступив од цих своїх клятих принципів… Будь ласка!

— П’ятнадцять років тому, — глухо сказав Пандем, — інша дівчинка… Вона була трошки старша. Хотіла вийти заміж за твого батька. Вона його справді любила. І говорила дуже схоже… Тільки якби я тоді їй «підсудив», тебе не було б, Юль…

— Якщо ти мене не послухаєш, — сказала Юлька тихо, — виходить, я для тебе — ніщо.

— Це неправда. Юлько, ти для мене значиш дуже багато. Ти — це частина мене. Тобі треба не темний і не золотавий, а навпаки, біло-рожевий, дуже світлий відтінок лиця, і тоді ти зможеш добре міняти кольорову гаму очей…

Той, що дивився з екрана, простяг уперед руку; в руці було кругле дзеркало, і Юлька побачила в ньому своє віддзеркалення — зі шкірою, що світилася молочним світлом, з вишневими виразними очима — саме той ефект, який вона марно намагалася знайти в коробці з новітньою косметикою.

Юлька облизала губи.

— Я знаю, як тобі, — тихо сказав той, що дивився з екрана. — Твоїм батькам не легше… Подзвони батькові.

Юлька глибоко зітхнула. Труснула головою, ніби скидаючи ману:

— Я не розумію. Нам трьом погано — чого ти не можеш зробити добре?

— Бо ти людина і твої батьки люди.

— А люди, виходить, повинні мучитися? Людина — це той, кому погано?

— Людина — це той, хто має волю.

— А в моїй волі відмовитися від волі?

— У тебе дуже сильна воля, ти не можеш від неї відмовитися.

— Ти брешеш, — сказала Юлька й злякалася власних слів. Проте стеля альтанки не впала на неї і світ навколо не вивернувся навиворіт; вона подивилась у вічі тому, хто був по той бік екрана, і повторила тепер уже твердо:

— Ти брешеш! Або в тому, що мене любиш, або в тому, що не можеш нічого змінити!

Пандем мовчав. Дзеркало в його руці відбивало некрасиву, червону від злості, з перекошеним ротом, Юльку.

— Я для тебе всього-на-всього мураха в мурашнику, — сказала Юлька й знову почула у своїх словах дідові інтонації. — Якщо ти мене не послухаєш… я піду від тебе. Я більше ніколи з тобою не заговорю. Я стану «Без Пандема». Ти цього хочеш?

— Ні, — сказав її співрозмовник швидко, навіть занадто швидко, так принаймні Юльці здалося. — Я цього не хочу.

— Тоді це моє останнє слово! — сказала вона й підвелася. — Даю тобі один день на роздуми… Один день! Якщо завтра мама не подзвонить батькові — я не скажу тобі більше ні слова, ніколи! Зрозумів?!

Екран погас.

Якийсь час Юлька оторопіло дивилася на чорний прямокутник. Досі ніколи Пандем не йшов перший, ніколи.

* * *

Ярина Каманська любила свій ранок. О восьмій годині заводив пісню будильник — неголосну, обережну. Вона проганяла сон моментально й геть-чисто. О восьмій сорок вона виходила з фізкабінки гола, мокра, гаряча, ні про що не думаючи, крім майбутнього сніданку з чашкою гарячого тоніку.

О дев’ятій нуль дев’ять вона відчиняла двері альтанки й рівно о дев’ятій десять усідалася перед залізним дзеркалом у срібній рамі. Сьогодні, втім, вона прийшла на хвилину раніше; сіла, поклавши підборіддя на сплетені пальці, дивлячись на власне відображення.

Для жінки на порозі п’ятдесятиліття вигляд у неї був, мабуть, ідеальний. Овал лиця майже не змінився. Повіки досі були пружні. Негуста сивина у світло-русявому волоссі не старила, скоріше, додавала шарму. Ярина могла б народити дитину, якби захотіла.

— Доброго ранку, Пане.

Дзеркало потьмяніло. Замість Ярини в ньому відбився Пандем — іноді їй здавалося, що він такий самий, як був і п’ятнадцять, і двадцять, і двадцять п’ять років тому. А іноді — що він змінився; у кожнім разі, якби той, хто з’являвся в дзеркалі, був людиною, вона б не могла визначити його вік.

Пандем кивнув. Нічого не сказав у відповідь; це не була нечемність. Ярина звідкись знала, що їхні ранкові зустрічі — короткі — так само багато значать для нього, як і для неї. Можливо, тому говорили вони завжди мало.

Спершу вона не вірила, що Пандем пустить у хід свій план щодо альтанок. Потім сердилась. Потім впадала у відчай. Потім заспокоювалася, піддаючись на Пандемове вмовляння.

Потім — коли Пандем був уже тільки в альтанках — вона нічого не могла робити, їздила по місту нібито безцільно, а насправді — від альтанки до альтанки. Вона пройшла їх усі. І в кожній проводила не менше години; Пандем не дорікав їй і не соромив, він прекрасно розумів, що це минеться.

І минулося. Ярина втомилась. А потім — звикла.

Вона могла б сказати: Пане, мені тебе не вистачає. Я визнаю твою правоту: спілкуватися з тобою щомиті я не повинна, не можу, у мене атрофується бажання — і можливість — приймати рішення, взагалі чогось хотіти… У моєму теперішнім житті є свої переваги. Принаймні щоранку я прокидаюся, знаючи, що побачу тебе через годину й десять хвилин. І щовечора я засинаю, знаючи, що ти зі мною завжди й що ти думаєш про мене. І, зрештою, я все одно говорю з тобою — за звичкою, — хоч ти мені й не відповідаєш.

…Ти боявся, що я розучуся жити з людьми? Смішно, Пане. З ними просто. Іноді занадто просто. Крім того, в мені ніхто не має потреби. У цілому світі. Діти? Віталькові двадцять п’ять, він ровесник твого приходу… Романові вісімнадцять. Але Віталій хоч дзвонить іноді… Онуків немає… Обидва не спішать, навіщо їм це — сім’я, діти… Пане, знаєш, що мені здається? Мені здається, що ти злякався власного призначення. Ти відступив од нас на догоду примарі, на догоду тіні, видимій тобі одному.

А я маю потребу в тобі щогодини. Я людина діалогу. От люди монологу, такі як, наприклад, Сашко, цілком могли б з тобою спілкуватися тільки в альтанках. Ще ці альтанки можна було б побудувати на високих гладеньких стовпах, наприклад… Щоб, домагаючись твого товариства, вони робили такі приємні їхньому серцю зусилля — на межі можливого…

— Завжди з тобою, — сказав Пандем з глибини дзеркала.

Ярина всміхнулася. Кивнула.

— Може, Кім? — запитав Пандем знову; як здалося Ярині, не дуже впевнено.

Ярина похитала головою:

— Я занадто ціную Кіма, щоб просто так жити з ним поряд. Стосунки між чоловіком і жінкою передбачають якусь різницю потенціалів… Спрямована дія — завоювання, наприклад. Спроба дотягтися. Або, навпаки, опіка… спроба підтягти до себе… Пане, мені зовсім не потрібний один чоловік поруч. Щодня я бачу багато чоловіків, кожен з них мене влаштовує як співрозмовник. Гола фізіологія — не причина, вибач, щоб чинити всупереч власній природі, гормональні проблеми розв’язуються інакше… Може, заради інтересу переселитися, пожити в чужому шарі? Відчути себе чужою, випробувати самотність, збити коліна в пошуках розуміння?

— Ти, здається, щойно іронізувала на тему голих стовпів і зусиль на межі можливого…

— Твоя правда.

— Спитай себе — навіщо я тобі потрібний?

— Що за дивну, хибну звичку ти намагаєшся мені згодувати… Який сенс говорити з собою? Питати, заздалегідь знаючи відповідь? А не знаючи відповіді — навіщо питати?

— Це цілком людська звичка — розмовляти з собою. Ставити питання.

— Ти натякаєш, що я не цілком людина?

— Ти знаєш, на що я натякаю.

— Я симбіонт, — Ярина підняла руки, прийняла з плечей волосся. — Мені подобається бути твоїм симбіонтом, Пане. Ти — мій світ, упорядкований, стійкий, доброзичливий світ, від якого я не маю наміру відмовлятися під жодним приводом… Зрештою, я плачу тобі любов’ю за любов — що в цьому дивного?

* * *

— Ма, я хочу пожити в червоному шарі, — Юльчин голос транслювався спеціальним пристроєм у внутрішнє вухо Вікторії Вікторівни. — З пацанами їдемо через півгодини.

— Нікуди ти не поїдеш, поки я не поговорю з Пандемом, — звично відгукнулася Віка.

— Я з ним говорила п’ятнадцять хвилин тому! — тепер у голосі в дочки було роздратування.

— А школа?

— А що, в червоному шарі школи немає?

— Їдь, — сказала Вікторія Вікторівна. — Можеш узагалі не вертатися. Можеш оселитися там, у червоному шарі, там тобі й місце. Будеш боксершею.

І трохи сильніше зціпила зуби, уриваючи зв’язок. До її власної зустрічі з Пандемом залишалася ще гора роботи, яку, крім Віки, ніхто не зробить; звісно, діти тепер дорослішають рано, але ж не так рано! Вона пам’ятає, що в Юльчині роки була…

А що, власне, вона робила в Юльчині роки? Ну, гралися в оборону Трої… Слухалася батьків? Навряд. Питання — слухатися чи не слухатися батьків — було особливо актуальне в допандемні часи: іноді од відповіді на нього залежала доля і часто — життя…

А ми ж були куди інфантильніші за них, подумала Вікторія з подивом. Хлопчики й дівчатка гралися — з ранку до ночі. Училися, граючись, любили, граючись, і от догралися…

Наступна думка мала бути дуже неприємна, проте Вікторія Вікторівна вміло її відігнала.

Вона встигла розпланувати ще півтора циклу, потім перекрила енергію і вийшла під зеленувате — о дій порі дня сонячне проміння автоматично фільтрується — небо. У кафе на розі сьогодні працювали діти — напівгола дівчинка-африканка зі сріблястою високою зачіскою та хлопчик Юльчиного віку, смаглявий, бритий наголо, з приклеєною до потилиці «гралькою». Це ж треба, подумала Вікторія Вікторівна. Нормальні діти, працювати їм цікаво…

Хлопчик — у нього на лобі було виведено ім’я, Юрчик — одразу накинув їй меню. Віка тицьнула пальцем у прапорець — букву свого смаку, довго розглядала кольорові таблиці, по яких належало самому скласти формулу синтезу; зітхнула, клацнула кришечкою. Юрчик стояв перед нею, ритмічно погойдуючись, — напевно, «гралька» його розважала, транслювала в підлітковий мозок невідомі відвідувачам відчуття, образи…

— Що б ти порадив мені на «бі»? — запитала Віка з не цілком доречною усмішкою. Пандем запевняв — і їй самій іноді здавалося, — що з дітьми варто розмовляти без сюсюкання. Але солодкувато-грайлива інтонація проривалася сама собою.

— Спитайте в Пандема, — Юрчик зухвало всміхнувся у відповідь. Віка подумала, що Пандем, імовірно, намне нахабі вуха при найближчій же зустрічі в альтанці.

— Пандем просив передати, що ти зробиш це краще, — сказала Віка вже серйозно. Юрчик зніяковів — збагнув, здається, що бовкнув зайвого. Почервонів, ляснув себе по бритій голові, вимикаючи «гральку»:

— Можете замовити зеленувато-жовтий «Фа». Для «бі» в липні, пів на третю — нормальний комплекс. І червоне вино, якщо хочете.

— Добре, — сказала Віка, і Юрчик пішов. Віка пошкодувала, що розмова в них вийшла дурна і довіри тепер не вийде, а вона хотіла спитати в цього симпатичного загалом хлопця, що за сила змушує його працювати влітку в кафе, коли можна, наприклад, рвонути з друзями в червоний шар і ніхто з дорослих тебе не зупинить…

А можна й узагалі спитати його, навіщо офіціанти в кафе, де досить просто тицьнути пальцем у прапорець і витягнути тацю з автомата. А Юрчик, трохи образившись, відповів би, що, по-перше, це не так і просто, а по-друге, в нього тут психологічна практика, людина, яка приходить у кафе, бажає зустріти тут теж людину…

Віка потерла перенісся. Загальна проблема — нескінченні внутрішні діалоги. Пандем, ідучи, залишив лакуну; її доводиться забивати всяким сміттям, на зразок вигаданих розмов з бритоголовим Юрчиком-офіціантом. До речі, звідки традиція писати імена на лобі? Звідти ж. Нікому не хочеться чути, як до тебе звертаються просто «хлопчику»…

Юрчик мовчки приніс замовлення; зеленувато-жовтий «Фа» складався з трьох страв і справді був цілком «нормальний», як висловився хлопчик. Вино прослизнуло всередину без сліду, наче прохолодна вода; не відчувши тягаря, Віка встала з-за стола, кивком подякувала Юрчикові й рушила до транспортерів.

Улюблена альтанка Вікторії Вікторівни стояла в парку — її нелегко було знайти, якщо не йдеш на зустріч з Пандемом. Кам’яна вежа в заростях якихось екзотичних лопухів заввишки як людина; Віці довелося пригнутись у дверях.

Усередині було темно. Згори, з віконця в стелі, падав круглий промінь зеленуватого сонця. На безформному кріслі можна було сидіти, а можна було лежати; екрана не було. Віка терпіти не могла альтанок з екраном.

Вона лягла на спину. Витягла руки над головою. Потяглася. Солодко хруснули суглоби.

— Де вона зараз?

«У червоному шарі, в тамбурі. Розв’язують проблему, чим платити за перехід».

— І що її чекає? Її там принизять? Спокусять? Вилають?

«Перестань. Потиняється по місцевих цікавинках, подивиться гладіаторські бої… Ти знаєш, істинні асоціали живуть у глибині. На поверхні — самі екскурсоводи. Їм цікаво жити за рахунок туристів».

— Головне питання… Вони туди поперлися тільки з цікавості чи?..

«Ніяких “чи”. Їй нема про що говорити з тамтешніми аборигенами. Та й вона, даруй, занадто делікатна, щоб реалізувати себе в червоному шарі».

— От і слава Богу, — Вікторія Вікторівна сіла, намацала сигарету в кишені, клацнула пальцями, закурила. — Як Шурко?

«Погано».

— Ну то поможи йому! Пандем ти чи хто?

«Він сам».

— Ще краще, — Вікторія Вікторівна дивилась, як тане дим у зеленуватому сонячному стовпі. — Юрчик підкинув зеленувато-жовтий «Фа»… Що могло бути краще?

«Юрчик узяв високо. Уся жовто-зелена гама, але нижче. Втім, різниця в таких нюансах, що твій язик і не вловив би…»

Вікторія Вікторівна гмикнула.

Розділ дев’ятнадцятий

На третій ранок після свого вісімдесятивосьмиліття Андрій Георгійович Каманський заплив на далекий острів, який ось уже кілька років служив йому за альтанку.

Його зелений берег виднівся зовсім близько, хоч уплав до нього добиратися треба півтори години, якщо швидко, і дві з половиною, якщо повільно. На острові не було нічого, крім каміння; правда, каміння наче намагалося скрасити розчарування випадкового робінзона такою розмаїтістю форм і барв, що Андрій Георгійович, хоч і міг обійти острів по периметру за три хвилини, хоч і бував тут разів сто — не втомлювався знаходити нові «скульптури» й дивуватися новому малюнкові на облизаних морем сколах.

— Мені вісімдесят вісім. Я прожив майже вдвоє більше, ніж мій батько.

«Ти погано себе почуваєш?»

— Навпаки… Я почуваю себе краще, ніж тоді, як мені було п’ятдесят. Мені постійно чогось хочеться — рухатися, жити… Я планую роботу на п’ять років наперед… Оцей план мене й турбує, Пане.

«Ти боїшся?»

— А що, як я попрошу тебе не дати мені вмерти? Ні, стривай… По-іншому… Скільки дідів і бабів з тих, що вмирають щороку… Скільки з них просять тебе зберегти їм життя?

«Андрію…»

— Я здогадуюся — вони просять усі. З погляду будь-якої людини — це свинство, що вона повинна вмерти. Земля не зубожіє, якщо хтось один поживе ще хоч би десять років. У всіх справи, у всіх робота… У ледарів — задоволення… Це затягує, день за днем, рік за роком… Пане, коли позавчора мені виповнилося вісімдесят вісім — у мене холодний піт виступив!

«Ти житимеш іще довго, я тобі обіцяю. Мінімум до ста».

— Ми, наше покоління… Може, останнє з тих, хто пам’ятає світ, який він був.

«Ти перебільшуєш. Твої діти теж пам’ятають».

— Так, так… Напевно. Я не про те. Ми втішаємо себе: я зробив… збудував… залишив… написав… це не вмре, коли я помру. Мої діти народять онуків, а вони — своїх дітей. Вони будуть схожі на мене. Вони мене пам’ятатимуть. Я не вмру…

«Це справді так».

— Тобі легко говорити, Пане… Вибач, я сумбурно… Розумієш, коли людина повільно гасне, от як мій батько… особливо якщо йому при цьому нема й п’ятдесяти… це жахливо. Але я почуваю себе занадто потрібним, занадто сильним… як би це сформулювати… Я звик жити, Пане. Схоже буде… Це буде схоже на вбивство. Ти мене вб’єш.

Андрій Георгійович замовк. Дві чайки повільно пройшли над його головою — два силуети з нерухомо розпростертими крильми.

— Я б не наважився сказати тобі все це на березі. Я три дні збирався, щоб усе це тобі сказати.

«Я знаю. Андрію, щоразу, як хтось умирає — я вмираю разом з ним. Якщо ти бачиш мене смертю з косою, котра акуратно підкошує стару траву…»

— Ні, Пане. Ні, що ти.

«Знаєш, яке оптимальне співвідношення людини й смерті? Людині приємно знати, що смерть є, але до неї та її близьких вона відношення не має. У світі без смерті людині нудно. У світі, де смерть всюдисуща, людині страшно».

— Дурниці. Світ без смерті найбільше влаштовує людину. Ти сам казав.

«Так, я казав… Пам’ятаєш, як ти з Романчиком? Він був іще маленький? «Коли мельник помер, сини його поховали й почали спадщину ділити».

— Не пам’ятаю, — зізнався Андрій Георгійович. — Чорт, не пам’ятаю… стільки всього було…

«Шуркове весілля. Ти читав Романчикові казку».

— Ні, не пам’ятаю… Жаль. Пане… Ти все пам’ятаєш? Кожну секунду з мого життя?

«Так».

— Можу я тебе попросити… В останні хвилини нагадати мені щось… по-справжньому вартісне?

«Ох, Андрію, у тебе якийсь похоронний психоз, усе через цю дурну ідею встромити в пиріг вісімдесят вісім свічок…»

— Пообіцяй мені, Пане. Будь ласка.

«Бог з тобою, золота рибко… Якщо тобі так хочеться — прошу, обіцяю».

* * *

П’ять років тому Сашко Таміленко дізнався, що Пандем дозволив смерть. Необхідність цього — і готовність до цього — зріла рік за роком; Сашко був одним з тих подвижників, хто день за днем, нічого не боячись і ні на що не надіючись, підштовхував Пандема до цього кроку.

Коли стало відомо, що група альпіністів-екстремалів (два хлопці й дівчина), яка нещодавно голосно проголосила себе «без Пандема», у повному складі загинула на підступах до якогось піка, не такого вже й складного для сходження, Сашко вперше за багато років збагнув, що таке справжній шок.

Він знайшов у собі силу вийти в ефір і сказати всім, хто йому вірив, що це не дурна смерть, як багато хто вважає. Що це не ідіотська смерть і не самогубство — це подвиг людського духу. Будучи смертним, усе одно йти вгору — гідно людини. Усі помруть, сказав тоді Сашко. Важливо — як помруть…

Сашко одержав тоді багато відповідей, найрізноманітніших. Більша частина респондентів пропонувала Сашкові взяти власного сина й послати його в яке-небудь сходження «без Пандема». Звернення були дуже емоційні, та Сашко не дивувався. І не ображався, зрозуміло.

Усередині — в душі — він був уражений не менше, ніж усі ці обурені люди. Потрясіння обернулося першою за багато років розмовою з Пандемом.

— Вони що, довго вмирали? Просили в тебе помилування?

«Ні. На них зійшла лавина. Вони майже нічого не встигли».

— Майже?

«Хлопці згадали про мене. Дівчинка згадала про матір».

Сашко сидів на нерухомій каруселі посеред порожнього — п’ята ранку! — парку розваг. Срібні гравігондоли на страхових ланцюгах звисали, наче мацаки дохлого восьминога.

— Ти міг утримати лавину?

«Вона повинна була там зійти в ту хвилину відповідно до природних законів».

— Ти міг утримати лавину?

«Міг».

— Тоді чому?..

«Я їм пообіцяв, що не братиму участі в їхній долі ні за яких умов».

— І не міг порушити обіцянки?

«А ким вважають тих, хто порушує обіцянки?»

— Отже, ти повернув смерть…

«Я її не скасовував… Те, про що ти говориш, — то тільки право потрапити під лавину. І тільки для тих, хто дуже цього хоче».

Сашко подумав про Шурка. Вони давно не спілкувалися. Жили, ніби чужі люди.

— Виходить, я мав рацію. Ти визнав мою слушність. Ти — нехай побічно — визнав мою слушність, Пандеме…

«Три трупи — зате ти маєш слушність».

Сашко вдарив кулаком по срібному борту. Гондола гойднулася в повітрі.

«Так, Сашко. Людська особистість, виявляється, реалізує себе іноді непередбаченими шляхами… Тепер у них є ця можливість — не просто дертися на гору, не просто гойдатися на хвилях, не просто летіти за вітром… А радісно усвідомлювати, що на цьому шляху вони можуть здохнути. А за ними, наркоманами ризику, йде армія наслідувачів та шанувальників — тих, котрим ризик сам по собі не потрібний, але котрі прагнуть позувати, справляти враження, котрим треба бути особливими, нехай навіть у власних очах… До речі, ще місяць тому твоя внучка лаяла мене найгіршими словами за те, що я не забороняю полювання. Вона не розуміє, бачите, який мотив керує дорослим чоловіком, який убиває живу істоту для розваги… Діапазон, Сашко. У Юльки немає органа, щоб це розуміти. Але я ж розумію і тих, у кого такий орган є…»

— Отже, ти повернув смерть.

«Я давно з тобою не сперечаюся».

Тоді, п’ять років тому, в порожньому парку на нерухомій каруселі, Сашко відчув раптом себе порожнім і старим. Це було нове відчуття — до того ним володіла почергово то жага дії, пружна, мов дротяний чортик, то раптом туга пригинала до землі й вижирала нутрощі; обидві були звичні, обидві містили, власне, творчу силу і змінювали одна одну ритмічно, як день і ніч. Нове — порожнеча — змусило Сашка підняти очі до місяця і з жахом втупитися в білий диск, давно заселений ентузіастами.

— Навіщо мені жити, Пандеме?

«Не моє собаче діло. Думай сам».

…Після тієї розмови минуло п’ять років; Сашко жив, наче равлик у мушлі, гидливо відсторонившись од навколишнього світу. Йому не раз і не два пропонували знімати бойовики: по світі не стихала мода на візеокатастрофи, візеорізанину, візеокістколамалки. Сашко відмовлявся; єдиною людиною, з якою він хотів і міг спілкуватися, залишалась Олександра — вічно зайнята, іронічна й прохолодна, своя до кінчиків нігтів, вона розуміла Сашка куди краще за Пандема — так принаймні йому здавалося, — зате не лізла в душу і не бажала міняти ні Сашка, ні навколишнього життя.

А життя знову мінялося; сидячи у своїй шкаралупі, він помічав це завжди із запізненням. Похопився, коли виявилося, що так звані альтанки вже давно й природно вписалися в міський ландшафт. Що з Пандемом уже ніхто не говорить «потоком» — тільки «зустрічами» в альтанках. Що діти на вулицях стали куди вільніші у висловах… і обережніші у вчинках… принаймні трирічні малята вже не гойдаються на мотузяних сходах на двадцятиметровій висоті, а спокійно вовтузяться в пісочницях під наглядом няньок…

— Від Шурка пішла жінка, — сказала Олександра одного прекрасного ранку.

Сашко запитав себе, що він почуває з цього приводу, — і збагнув, що нічого. Люди давно живуть цілком автономно: разом, окремо — яка різниця. Немає ні економічної, ні психологічної, ні соціальної потреби для існування сім’ї: зійшлися, розбіглися…

— Хотіла з тобою поговорити, — сказала Олександра. — 3 приводу Юльки.

— А що з нею? — запитав Сашко по інерції.

— «Без Пандема», — сказала Олександра з такою виразною інтонацією, що він зрозумів одразу. Ні про що не питаючи.

Кімове зерно проросло.

Це була перемога. Це було свято, що винагороджувало довгі місяці невдач. Перше живе зерно, сконструйоване Кімом, було завбільшки як його голова й важило сорок кілограмів. Оце, нинішнє, було завбільшки як родимка в Ярини на передпліччі…

Він замислився всього на секунду.

Об’ємний екран мікроскопа відтворював кожен поділ кожної клітини. Механізм, вкладений Кімом у дрібний клаптик речовини, працював так, як хотів Кім. Заохочений спеціальним режимом усередині «колби», розвиток ішов у сотні разів швидше, ніж це буває в природі. Те, що виростало з зерна, не було ні рослиною, ні машиною — і водночас було й тим, і тим. Кім знав: якщо висадити зерно на поверхню планети із заздалегідь відомими характеристиками й покинути там без догляду — через час, порівнянний з людським життям, рослина-машина, розмножившись, створить на планеті атмосферу із заздалегідь заданими характеристиками…

Він вийшов на балкон, що спіраллю обвивав вежу лабораторії. По перилах ішов кіт; Кім закурив, не відчуваючи смаку сигарети.

— Кіме?

Спершу йому здалося, що його гукнули з-за спини. Тільки через секунду він зрозумів, що це виклик по телефону.

— Хто?

Розумна машина, вмонтована в його щелепу, навмисне говорила голосом, що різко відрізнявся від Пандемового. Кім сам так захотів.

— Віталій Кімович Каманський.

— Так.

Спів птахів.

— Тату?

— Привіт. Щось сталося?

— Ні, все в порядку.

— Як мама?

— Мама? — коротка розгублена пауза. — Нормально. Я їй зараз теж подзвоню…

— Що в тебе? Як справи?

— Чудово. Я пройшов у екіпаж.

Кім не одразу зрозумів:

— Дуже добре. Молодець. У який екіпаж?

— У перший екіпаж. До складу Першої космічної. Це точно.

— Стривай, — Кім оперся об перила; похилі, вони було ковзкі, Кіма тягло вниз. — Стривай… Ти мені не казав, що збираєшся в екіпаж!

— При-їхали. Я тобі це казав, по-моєму, з самого малечку. Як і мамі.

«Пане!!»

Тиша.

— Вітасику, нам треба зустрітися, — сказав Кім. — Сьогодні. Ти можеш?

— Сьогодні ніяк, що ти… Пробач, ніяк…

— Завтра? Коли? Нам треба поговорити. Негайно.

— Ну, може, завтра… Тату, по-моєму, ти щось не так зрозумів.

— Завтра, — сказав Кім. — Вранці. Я до тебе прилечу.

— Що питимеш? — запитав Сашко, приховуючи незручність.

— Пиво, — сказала Юлька.

На ній була намотана якась обтисла еластична ганчірка, яка поблискувала при кожному русі. З погляду Сашка, носити таке було б дуже незручно. З погляду Сашка, підліткові груди варто було б прикривати ретельніше. І величезні чоботи, завбільшки як відро кожний, на Сашкову думку, не цілком відповідали сезону.

Він відійшов до стола замовлень і добув для внучки літрове коркове барильце; Юлька відкупорила його вмілою рукою. Нічого, сказав собі Сашко. Дозволимо Пандемові подбати про дитинський метаболізм… Діти охоче п’ють дорослу гидоту, та хто хоч раз бачив, щоб діти п’яніли?

Юлька сиділа в «плаваючому» кріслі, Сашко стояв перед нею і не знав, як поводитися. Буркотливо-поблажливо, як дід з онукою? Весело-грайливо, як солідний чоловік з юною особою? Стримано-суворо, як дорослий з напівзнайомою дитиною?

Востаннє вони розмовляли років шість тому. Половина її життя.

— Ти здивований, що я до тебе прийшла? — запитала Юлька, своїм недбалим «ти» задаючи інтонацію бесіди.

— Так, — сказав Сашко, подумавши. — Мабуть, я не дуже хороший дід…

— Можливо, — жорстко зауважила Юлька. — Та мені байдуже, який ти дід. Я до тебе з питанням.

Сашко підтяг інше таке саме крісло (магнітна подушка; здається, що крісло ширяє в повітрі). Сів. Зчепив пальці:

— Ну?

— Як ви жили без Пандема? — запитала Юлька й недобре блиснула фосфоресцентними (новомодні лінзи!) очима.

— Хороше запитання…

Юлька сиділа перед ним, натягнута мов струна. Незрозуміла істота, чиїх думок Сашко не міг собі уявити. Здається, вона дуже змінилася, перетворившись з дитини на підлітка. Здається, колись вона була значно м’якша. Втім, він ніколи її до пуття не знав. Не цікавився її долею.

— Я не впевнений, що знаю, як тобі відповісти, — заговорив він нарешті. — Скажи, що ти хочеш почути?

Вона відвернулася. Закусила губу:

— Нічого не хочу почути, крім правди… Як от ти, діду, жив без Пандема? Особливо коли тобі було дванадцять років?

— У мене були друзі, — почав Сашко. — Я вчився в школі… Якщо ми не розуміли одне одного, ми бились… Або розходились… Або шукали спільної мови… У нас були вчителі, іноді дуже погані… Тепер просто не буває таких анахтемсько поганих учителів… Крім того, в нас іще ж були батьки…

— А! Батьки, — Юлька різко підвела голову, шорстко заколихалися кольорові волосинки-сенсори, вживлені в скроні.

— Так, — швидко сказав Сашко. — Ми теж шукали з ними спільної мови… Часто не знаходили… Я, наприклад, завдавав своїм стільки неприємностей. Тобто я тепер це розумію… Світ був… по-своєму прекрасний… У мене друг загинув у двадцять років, на війні… Жили, мов пацюки. Сильний — хапай кігтями… Ногами — лежачого… От чорт, майже нічого не пригадується. Як ми з приятелем у тринадцять років ракети пускали на Новий рік… Як матір поклали на операцію… Погано пам’ятаю… Юлько, ти думаєш, що Пандем у чомусь перед тобою винний?

Вона відіпхнулася ногами від стіни; крісло повільно пропливло через усю вітальню, повз ліани, що звисали зі стелі, зупинилося перед сірим екраном візора.

— Ні.

— Тоді чому…

— Тому! — вона піднялася. — Тільки не треба мені розказувати… Пандем те, Пандем се… У мене був друг, який мене зрадив. Найкращий друг! Кому після цього вірити?

— Ти впевнена, що він…

— Упевнена! Бо якби я була Пандем, а він — Юлька, я б усе для нього зробила!

— Тому ти й не Пандем, — сказав Сашко сумно.

— Я знаю, ти шукав способу його усунути, — діловито сказала Юлька. — Убити.

— Ти що?!

— А-а, навіть ти боїшся… Усім тепер страшно таке уявити… А між іншим, тисячі людей живуть без Пандема! Майже мільйонне хочу я вбивати Пандема. Просто мені так хріново без нього… Така порожнеча… Він це знає. Він думає, я до нього навколішки приповзу. А я не приповзу! Так і скажи йому, як будеш в альтанці… Ти ж в альтанку ходиш, як усі?

За вікном — десь поруч — оптимістично заспівав півень.

— Ти була в червоному шарі? — запитав Сашко.

Юлька похмуро кивнула:

— Живуть, як свині. Деякі безпандемні… А решта — майже всі, накинь! — прикидаються безпандемними для фонту… Нічого, живуть. Кажуть, що щасливі. А мати мені сказала взагалі там лишатися. Була б слухняна дівчинка — знайшла б собі стояка в червоному шарі… Любоу-у… Ганяли б разом на віялах…

Сашко раптом напружився. Ніби хмарина, ніби тінь загрози, видима бічним зором, пропливла по краю його свідомості. Перегони на віялах…

— Стривай. Ти що… Ти розумієш, що безпандемна людина може вмерти? Отак гепнутися на землю й перетворитися на фарш? Ти це розумієш?

Юльці, здається, сподобалась його тривога:

— Ага. Пан… Він мені все детальненько розписав. Що зі мною буде, якщо те, що зі мною буде, якщо се… Розказував про хлопців і дівчат, які вже навернулися. Тільки, діду, жили ж якось люди до Пандема… Ось ти жив. І нічого, не вмер…

Сашко мовчав.

— Нічого ти мені не сказав, діду, — Юлька відвернулася. — Можна я тобі телефонуватиму? Треба ж мені з кимось говорити… Якщо не з Паном… То хоч з тобою… Можна?

* * *

Місяць у цих широтах був низький, великий і якийсь проникливий. Іскорки місячних станцій, добре помітні на його темному боці, не могли розвіяти відчуттю того первісного жаху, який Кім уперше відчув у дитинстві, дивлячись на місяць у саморобний телескоп.

Віталій був сухорлявий, засмаглий, у чудовій формі. Віталій і на роботі, і після роботи ходив босоніж; Кім звідкись знав, що підошви ніг у нього м’які й ніжні, без рубців і мозолів. Покриття платформи справді відрізнялося від тих сільських доріг, по яких ходила босоніж Кімова баба, після чого її стопи ставали цупкі, як підошва кирзового чобота…

От що таке це нове покриття. Не синтетика, а рослина з найтоншими зеленими волокнами, здатна проростати на як завгодно гладенькій поверхні, горизонтальній чи вертикальній. Антибактеріальна дія. Терморегуляція. І, що істотно, повна беззахисність при зустрічі з «традиційною» земною рослинністю: «килимок» відступав, капітулював перед лицем навіть газонної травички, не кажучи вже про пирій…

Віталій мовчав. Кім дивився вниз, на море вогнів, на транспортери, які з різною швидкістю несли в різні боки різні зміни працівників; він багато разів повторював про себе все те, що треба буде зараз сказати цьому напівзнайомому міцному чоловікові. Повторював, уже прекрасно розуміючи, що слова, вимовлені вголос, прозвучать або банально, або непереконливо, або — Пандем збав! — вульгарно.

Майже над їхніми головами пропливла гондола — чи прогулянковий катер, чи вантажна баржа, в темряві не розбереш. Закрила місяць; за обрисами начебто вантажівка. Попливла на північ.

Платформа під ногами ледь помітно здригнулася — раз, потім ще раз.

— Ти приїхав, щоб мене втримати? — запитав Віталій.

Кім сам не знав, навіщо він приїхав.

Він міг би сказати: я твій батько. Я дав тобі життя, яким ти так жорстоко розпоряджаєшся. Пандем не може давати людині друге життя.

Тоді Віталій, либонь, нагадав би, скільки років ішов він до своєї мети. Як не пройшов перший відбір, як зі шкіри пнувся, щоб увійти у форму до другого відбору… як тренувався і вчився роками. І додав би, що цей політ потрібний насамперед йому, а не Пандемові й не людству.

Тоді Кім ударив би нижче пояса й сказав, що заради своїх фантазій Віталій назавжди кидає матір, батька й брата. А Віталій сказав би, що за матір з батьком і тим більше за Романа він цілком спокійний, бо вони залишаються з Пандемом. А Кім сказав би, що це ненормальний стан для людини — бути цілком спокійним за батьків…

Тоді Віталій, напевно, запитав би: а на що, по-твоєму, варто витрачати життя? А на що йде твоє? Хіба ти не сидиш у лабораторії з ранку до ночі? Хіба ти не впадаєш в екстаз від кожної нової колючки в якого-небудь механічного кактуса? Коли, запитав би Віталій, коли ти востаннє бачив маму? І чого ти думаєш, що розпорядився своїм життям правильно, а я що — я обрати для себе не здатний?

І всі ці питання зависли б у повітрі; Кім відповів би… Неважливо, що він би відповів. Бо розмови все одно не буде — буде мовчання під моторошним місяцем, і кожен з них проживе весь цей діалог знову й знову — у собі, всередині себе, не розтискаючи губ…

— Хотів би я колись збагнути ваші стосунки з Пандемом, — пробурмотів Віталій. — Якийсь час мені здавалося, що ти — найближча йому людина на землі…

— А тепер тобі що здається?

— Тепер? Нічого… Чого ти не попросиш у Пандема поради, як допомогти мамі? Чого ти його не вислухаєш… про експедицію? І взагалі — що між вами відбувається?

Кім мовчав.

— Ти перестав йому вірити? — знову спитав Віталій.

— До чого тут віра, коли йдеться про Пандема?

Син знизав плечима. Кім упізнав власний звичний жест.

Розділ двадцятий

Світ навколо маленької церкви з синьою банею змінився за п’ятнадцять років.

На місці колишнього будівництва тепер погойдувався сосновий ліс, і кожне дерево — здорове, сите — здавалося щоглою під зеленим вітрилом. Унизу, під лісом, була автоматична фабрика, і велика транспортна розв’язка, і вузол комунікацій; згори літали дятли, звивалися по стовбурах білки, й паслась (у траві, а не в кронах) невелика череда диких корів.

Уздовж церковної огорожі, як і раніше, росли вишні. На місці постарілих і зрубаних стояли тепер молоденькі, зворушливо-беззахисні порівняно зі старими, цинічними, бувалими кострубатими стовбурами. Був кінець літа, і вишні стояли, високо піднявши легкі, вільні від ягід гілки.

— …Я говорив про це буквально вчора з однією людиною, — непоспіхом розповідав отець Георгій. — «Великими стражданнями належить вам увійти в Царство Боже»… Вона з цим до мене й прийшла. Річ аж ніяк не в тому, що так написано в Біблії. Річ у тому, що ці рядки віддзеркалюють реалії духовного росту, «підручником» якого і є Біблія… Він, мій учорашній співрозмовник, казав: я не знаю нікого, хто виріс поза стражданнями. Він казав: я сам росту стражданнями. На його погляд, страждання — це невід’ємний атрибут якісного стрибка в розвитку людини. З «плато» поточного рівня людина повинна піднятися на «пік» наступного. Саме страждання й підносять її на цей пік… Ніякого богослов’я, суцільна діалектика…

Вони йшли по церковному садку — уздовж огорожі. За п’ятнадцять років отець Георгій мало змінився; перестав носити окуляри без діоптрій та ще відпустив трохи довшу бороду. Оце, власне, й усе; невже і я змінився так само мало, думав Кім. Здається, півжиття прожив, здається, став розумніший… Чи дурніший?

— …Розвиток — він стрибкоподібний, не плавний. Простим нагромадженням досвіду та його осмисленням не піднімешся над собою. Потрібен каталізатор, фермент, який дасть необхідний ріст якості над простим кількісним нагромадженням. І страждання — це і є цей каталізатор… От і виходить, що не можна звільняти людей від страждань. Це регрес…

— Я працював в онкологічній клініці, — сказав Кім. — Страждання огидне.

— Розумію…

— Огидне. І здатне вивести як нагору, так і… у прірву…

Його співрозмовник зітхнув:

— Кіме… У вас же не просять вашого сина в жертву.

— А я не жалітися приїхав… Отче Георгію, усе, що досі зробив Пандем, — добре для людства… Ви не згодні?

Священик мовчав.

— Ми звикли до нього, але не зрозуміли його, — знову сказав Кім. — Він породжений людством? Проте груповий портрет того людства, яке я знав, має інший вигляд… Що послужило поштовхом? Крізь які фільтри проходила інформація? Якщо Пандем — проекція людства, то — на що?

— Мені здається, — сказав отець Георгій, — що ви, Кіме, починаєте сумніватися в тому, що Пандем — добро, коли ваші власні інтереси стають для вас важливіші за Пандемові.

Запала тиша. Кім дивився на бежевого кроля, який щось шукав у траві під огорожею.

— Отче Георгію… Пандем має душу?

Священик мовчав.

— Якщо він здатний страждати, а ми тепер позбавлені страждань… Чи означає це, що він перебуває на шляху духовного росту, а ми ні? Що він більше людина, ніж кожен з нас?

Кріль під огорожею раптом завмер, прислухаючись, стрибнув — і зник. Гойднулися високі стебла.

— Ех, Кіме, — отець Георгій похитав головою. — Говорячи про світ без страждань, той мій співрозмовник дуже помилявся… Страждань немає? А що, по-вашому, зараз з вами відбувається?

Розділ двадцять перший

Автострада обривалася тут, наче відрізана лазерним променем. Далі тяглася бетонована дорога; Кім давно вже не бачив бетонок, але ця була гарна, без тріщин, без вибоїв. На невидимому кордоні, праворуч від дороги, стояв стародавній дорожній знак — круглий, на зразок «Проїзд заборонено». «Мобілі залишайте тут», — було написано червоним на білій блясі.

На парковці стояв тільки один, удвоє менший за Кімів, тримісний «Подорожній». Кім узяв з багажника сумку й рушив по бетонці; відчуття було таке, ніби він повернувся в дитинство. Праворуч і ліворуч були поля, від яких він давно відвик, а під ногами дорожнє покриття, одночасно й надійне, й архаїчне, і жахливо незручне після звичних біокилимків. Скільки років вони отак живуть? Чотири, п’ять? Облаштувалися серйозно…

Село було новеньке. Будинки — переважно цегляні, рідко — дерев’яні, фарбовані. Над кожним дахом — димар та універсальна антена. Принаймні від інформації вони не відмовляються, подумав Кім.

Перші йому зустрілися дві жінки на велосипедах. Перезирнулися:

— Егей! Ви когось шукаєте?

— Басистого, — відповів Кім.

— Він у себе, — сказала молодша, гладка, з некрасиво затягнутим на маківці довгим волоссям. Старша, в кепці, з недовірою випнула нижню губу.

— Це де? — запитав Кім.

Обидві якийсь час розглядали його, ніби він заговорив по-китайському або невдало пожартував. Нарешті молодша махнула рукою вздовж вулиці:

— Туди.

І Кім пішов.

Вулиця вивела його на майдан — очевидно, село будувалося за старим традиційним зразком. Найбільший будинок на майдані був чотириповерховий, з круглою вежкою та діючим цифровим годинником; Кім ступив на майдан рівно о п’ятнадцятій чотирнадцять.

Двері в ратушу були замкнені на кодовий замок. Кімові знову згадалося: такі або схожі замки охороняли двері багатоповерхівки в рік Пандемового пришестя…

Він подзвонив.

— Кого вам треба? — спитали з динаміка.

— Сергія Басистого.

— Хто ви?

— Кім Каманський. Можете подивитися в мережі.

Запало хвилинне мовчання. Може, мешканець ратуші прислухався до Кімової поради. А може, просто міркував.

Замок голосно клацнув, і двері відімкнулися.

— Другий поверх направо, — сказав динамік.

Усередині було вогко й пахло льохом. Кім піднявся на другий поверх по кам’яних, нічим не вкритих сходах; у великій кімнаті з трьома вузькими вікнами сидів опасистий великий чоловік з гострими, мов іскорки на лезі, чорними очима.

— Добрий день, — сказав Кім.

— Добрий, — підтвердив хазяїн. — Від Пандема?

— Я науковець, — сказав Кім. — Біолог. Трошки — психолог… ви робили на мене запит?

Хазяїн підчепив мізинцем плаский монітор, що лежав на столі. Повернув так, щоб Кімові було видно. З монітора дивився сам Кім — фотографія, здається, позавчорашня. Унизу темнів, наче пооране поле, пояснювальний текст; Кім устиг побачити свою дату народження.

— Дуже добре, — сказав він, перехоплюючи гострий погляд Басистого. — Ви, зрозуміло, можете мене відіслати під три чорти ще раніше, ніж я скажу «А»… До речі, як ви зустрічаєте людей, які заявляють, що хочуть до вас приєднатися?

Басистий усміхнувся:

— Ви схожі на древнього журналіста… Задаєте питання, перш ніж співрозмовник погодиться відповідати.

— Я ніколи не був журналістом. Моя перша професія — лікар.

— Хірург? — швидко спитав Басистий.

— Ви ж прочитали, — Кім кивнув на монітор.

— Ч-чорт, — сказав Басистий крізь зуби. — Ану геть звідси. Швидко-швидко, за поле і щоб духу тут вашого…

— Чому?

Басистий устав:

— Ти не чув? Погано розчув, що я сказав?

Кім не рушив з місця:

— А ви говоріть зі мною ввічливіше. Врахуйте, мене дуже важко викинути за двері. Хоч ви й хазяїн, а мене ніхто не кликав — погрожувати не треба. Я можу неадекватно зреагувати.

Басистий розглядав його з незрозумілим виразом. Ніби на Кімові був комбінезон для полярних робіт і пляжна панамка, і його співрозмовник намагався зрозуміти, що саме в гостевій зовнішності «не так».

— Ти пандемний? — запитав він нарешті.

— Так, — сказав Кім.

— Ти прийшов сюди за дорученням?..

— Ні. Мені треба зрозуміти одну річ… Чи багато речей. Але одну — дуже важливу.

— Це він звелів тобі прийти, — сказав Басистий. — Мій Дмитро вчора ногу зламав… і наша ідіотка баба Мела не може правильно загіпсувати. М-матері його…

— Нічого він мені не велів, — сказав Кім. — Але якщо ваш Дмитро страждає через вашу гордість — ви егоїстична худоба та й годі.

Басистий не відреагував на «худобу». Навпаки, заспокоївся, навіть знітився. Знову сів за стіл, переклав з місця на місце два монітори: плаский і «лінзу».

— Ти не зрозумієш… ти не зрозумієш. По-твоєму, комфорт — важливіший. Щоб, боронь Боже, не подряпатися. Щоб усі жили в мирі. І якщо ніжку зламав — одразу всі принципи потоптав і побіг до Пандема… Він, здається, вчинив хитріше. Привів тебе до нас, а ти й не здогадався.

Кім на секунду замислився. Швидко — майже автоматично — простежив у зворотному порядку весь ланцюжок своїх рішень за минулі три дні.

— Коли він ногу зламав?

— Учора, кажу.

— Відпадає, — сказав Кім, намагаючись приховати полегшення. — Я ще позавчора скачав карту й обрахував дорогу до вас… Та й Пандем не стане водити мене, як ляльку. Це все ваші апокаліптичні фантазії.

— Ну, раз не привів, то й добре, — погодився Басистий, дивлячись в одне з віконець, брудне, з клаптиками павутини. — Та й забув ти своє хірургічне вміння. Двадцять п’ять років без практики — усе, зливай воду…

— Перестань базікати, — сказав Кім роздратовано. — Показуй, що там з твоїм Дмитром.

* * *

Дмитрові на вигляд можна було дати років шістнадцять. Лице його було кольору слонової кістки, а на лобі сотнею шпилькових головочок лежав піт.

— У вас є анальгетики? Хоч що-небудь?

— Горілка.

— Ідіоти. Ч-чорт… Я покличу Пандема.

— Уб’ю, — пошепки сказав лежачий Дмитро.

— А як мені правити? Як? Як у тринадцятому столітті — без наркозу?

— Є ще зіллячко, — сказала баба Мела, якій було років вісімдесят і яку насправді звали Мелані Сміт.

— Зіллячко, — повторив Кім. Подумав і вилаявся — як колись в операційній; одразу стало легше. Й одразу стало ясно, що відбудеться в найближчі півгодини.

— Двох здорових мужиків. Спирту. Бинтів. Гіпс готуйте. І заберіть всіх бабів звідси. Узагалі, всі зайві — вийдіть…

Басистий стояв у кутку. Кімові ніколи було аналізувати, як саме хазяїн на нього дивиться і що в нього на думці.

* * *

Години через дві хлопець нарешті заснув — з нормальним пульсом, з нарешті порожевілим — від алкоголю — лицем.

По дорозі від дому до ратуші зустрічні — а їх було багато, видно, новина поширилася — поглядали на Кіма з подивом і з острахом.

Басистий знову привів гостя у свій кабінет. Зі звірячим виразом обличчя вийняв з шафки велику пляшку з довгими стеблами звіробою в прозорій рідині кольору неміцного чаю:

— Ну…

Випили мовчки.

— Він тобі син? — запитав Кім.

— Ага.

— Скільки йому?

— П’ятнадцять.

— Молодець…

— Знаю, — сказав Басистий, і в одному слові почулося таке вихваляння й така гордість, що рідко який хвалько втисне їх навіть у довгу тираду.

Випили по другій. Закусили якимись сухариками впереміш з в’ялими, неакуратними на вигляд, але дуже смачними огірками.

— Чому? — запитав нарешті Кім.

Басистий, не чекаючи Кіма, випив третю. Поморщився:

— Зрозумієш?

— Спробую.

Басистий обережно поставив на стіл порожню чарку. Простяг до Кіма руки долонями вгору:

— Бачиш?

Руки були як дерево. Застарілі мозолі вкривали їх суцільною кіркою.

— Не аргумент, — сказав Кім.

— Зусилля, — пояснив Басистий. — Людина — це зусилля… Життя. Найбільше зусилля, на яке людина здатна, — це і є ціна їй, людині. Не обов’язково при цьому яму копати… Чи там жінці родити не обов’язково… Ти мене зрозумієш.

— Взагалі будь-яке зусилля? — запитав Кім.

— Так, — Басистий знову налив собі й гостеві. — Можна на тебе ще продукт переводити? Чи тобі Пандем у шлунку все на воду перетворить, починаючи з третьої?

— Не перетворить, — сказав Кім. — Він нічого не перетворює на воду, в нього інші механізми… Поїхали?

І вони випили.

— Навіщо гарувати, якщо є Пандем? — утомлено спитав Басистий.

— Тобто навіщо надриватися на жнивах, якщо синтезатор робить хліб з простеньких реактивів за п’ять хвилин?

Басистий похитав головою: блиснула кругла лисина в густій сивуватій чуприні:

— Нє-е… У цю дитячу пастку мене не лови. Раніше, мовляв, люди кіньми орали, та хіба комбайн знецінив їхню працю… Оптимальний шлях, вивільнення енергії для інших цілей і все таке — це правильно, Кіме. Я зовсім інше зусилля маю на увазі…

Він підвівся. Пройшовся туди-сюди по кімнаті. Клацнув пальцями — на стіні навпроти вікон засвітився великий, від підлоги до стелі, монітор.

— «Дюйм», — промурмотав Басистий собі під ніс. — Двадцять шоста.

На екрані виник раптом — і продовжився з середини — старий-престарий фільм. Не тільки не об’ємний, а навіть і чорно-білий. Відреставрований, та все одно бляклий порівняно з останніми реал-композиціями.

— Звук! — сказав Басистий, і звук пропав. — Зусилля, — продовжив Басистий. — Через «не можу»… Як в армії. Як на тих же жнивах. Як сьогодні Дмитро… Навіщо людині «бути вище за себе», зрештою, навіщо жертвувати собою, якщо Пандем і так усім допоможе?

— У людини, — сказав Кім, — є багато інших можливостей «бути вище за себе». Людина може вчитися. Людина може вдосконалюватися. Займатися спортом, урешті-решт…

«Летіти в космос», — хотів було додати, але не додав. Недоречно згадав про Віталька.

— Іграшки, — Басистий невесело всміхнувся. — Дитячий світ. Роби що завгодно, але знай, що Пандем усе одно тобі допоможе…

Він же тебе любить. Він тебе витягне в чорта з пащі, якщо ти туди з цікавості полізеш. Що, мамка не допоможе дитяткові, якщо в дитятка лихо? А скільки років дитяткові — значення не має. Коли я служив, у нас одному хлопцеві матуся полуницю в цукрі тягала, передавала якісь пиріжки, мармеладки…

— Хай краще дитятко впаде в прірву й здохне на дні?

— Сам! — Басистий ударив кулаком по стільниці, й обидва монітори підскочили. — Не падай у прірву, голубчику. Думай сам… Ні, це все іграшки, «Пандемові пристрасті». Той-таки червоний шар… Іграшки та лицемірство: я крута, я боксерша… я егоїстка… я анархістка… а як лихо, то Пандем поможе. Він завжди помагає. Він добрий.

— Дочка? — подумавши, спитав Кім.

— Дочка, — буркнув Басистий, з ненавистю дивлячись на порожню чарку. — А ти… Ти начебто мужик. Я вже подумав було, що ти теж відмовник… Жоден пандемний так би не…

І замовк.

— А те, як ти живеш, — не іграшки? — запитав Кім. — Поля ці… пшениця… Городи… Корови ходять… Синтезаторами ви не користуєтесь, а мережею — чом би й ні?

— Мережу люди раніше придумали, — відповів Басистий. — До Пандема.

— А синтезатори склали теж люди… з подачі Пандема… А якби й марсіани підкинули — що, не користуватися? Гидувати? Нехай народ з голоду мре?

— У мене ніхто не мре, — сказав Басистий. — Звук!

І, повернувшись до Кіма спиною, став дивитися фільм.

Хвилини через дві Кім упізнав стрічку. Це був «Останній дюйм» з його дитинства.

Розділ двадцять другий

…Динаміка щільності населення в Тихому океані, оперна постановка за участю одразу дванадцяти зірок, кліматичний купол на Північній платформі…

На порозі кімнати стояв Мишко. Лера відвернулася від екрана:

— Що, котику?

— Я ще не вечеряв. Ма, я взагалі-то тебе чекав…

— То чого ж ти мовчиш? Я теж іще не вечеряла, давай…

Її син був чимось пригнічений. Лера визначила це якщо не з першого погляду, то з другого — точно.

Собі вона взяла коктейль з алкоголем, Мишкові — з фруктами й овочами. Син не був гурманом і ніколи не гаяв часу на вибір їжі — тицяв пальцем у чергову страву і байдуже їв, що дають. Йому здавалося, що він занадто товстий; нібито він навіть казав про це Пандемові. І нібито Пандем йому сказав, що в Мишка оптимальна для його статури вага, а якщо він хоче змін, те нехай буде активніший у спортзалі…

— Як справи в школі? — запитала Лера, ніби нічого й не помічала.

Син зітхнув:

— Відкрили нову спеціалізацію. Медицина.

Лера на хвильку перестала жувати:

— Яку-яку?

— Медицина… Я вирішив не записуватись. Якось мені не подобається.

— Ти нічого не плутаєш? — тихо спитала Лера.

Син похитав головою.

— Ще що? — поцікавилася вона неуважно.

— Нічого.

— Точно? Бо якийсь ти кислий…

— Та так, — Мишко зіщулився. — Я от сьогодні подумав…

І замовк.

— Що? Що ти подумав?

— Я ж не пройду іспиту на дорослість, — сказав Мишко ледь чутно. — У нас там розказують… В одного хлопця брат… То я ж такого не зроблю, що йому Пандем загадав. До старості тест проходитиму — а не пройду…

— Дурниці, — сказала Лера, подумавши. — Пандем прекрасно знає, що кому загадувати.

— Отож-бо, — сказав Мишко і нижче опустив голову. — Він дає на подолання, це всі знають. Якщо боїшся змій, наприклад… ну, неприємні вони тобі… то змієловом працювати.

— Тобі до іспиту ще рости й рости, — нагадала Лера.

— …А якщо ти, ну, соромишся чи боїшся — то в червоний шар… Побитися там з ким-небудь… А якщо бігати не любиш — то у спорт-табір на півроку.

— І це все, що тебе засмучує?

Мишко відірвав очі від тарілки. Очі були негарні — хворі якісь очі.

— Михасю…

— Та не треба, мамо… Пандем каже — вчись долати. А я не хочу. Краще взагалі не треба мені іспиту на дорослість. Сидітиму вдома, в мережі вчитимусь, у мережі працюватиму… Ти не проти?

— Я з ним поговорю, — сказала Лера.

— Не треба, — Мишко стражденно скривився. — Він і так мене дістане за те, що тобі розказав…

— Ніхто тебе не дістане, — сказала Лера жорстко. — Допивай коктейль, я зараз повернуся…

Уже на порозі їй подумалося, що не варто було зриватися, не довечерявши. Вийшло смикано й нервово, куди вона спішила, вона ж доросла людина… Хоч у її часи іспиту на дорослість ніхто проходити не Мусив…

Вона щільно зачинила за собою двері альтанки. Засунула засувку; її альтанка була схожа на житлову кімнату: з диваном і ванною, зі столом, автокафе, «гралькою» та безліччю живих квітів, що росли просто з килима.

— Пане?

«Що, Леро?»

Вона видихнула застрягле в грудях повітря. На секунду стало легко, наче під наркозом.

«Ну що ти як маленька, їй-бо…»

— Навіщо їм медицина?

«Це що, заборонене знання? Природно для малят — цікавитися будовою власного тіла».

— Для цього є анатомія й фізіологія. Навіщо їм медицина?

Лера пройшлася по альтанці туди-сюди; трава й суничні стебла гнулися під її босими п’ятами, щоб через секунду знову випрямитися. Вона дуже живуча — «домашня флора». Кім колись читав їй цілі лекції з цього приводу…

Під кріслом достигали суниці.

— То я бачу, як дітвора у дворі грається в «координаторів»… у «державу»… Тепер от медицина… І з тобою — тільки в альтанці, наче в резервації. Наче у вольєрі.

«Лерочко, та що з тобою? Мишко звик, що я чекаю його в альтанці. Тільки в альтанці, більше ніде. Він трошки мене боїться. Трошки намагається використати — що-небудь випросити… І тільки рідко-рідко — майже ніколи — він іде до мене з тим, з чим звик іти до тебе. Ти ж його мати… Радіти треба!»

— Я й радію… Про медицину ти так і не відповів.

«Нехай тренуються. Це чудово виховує відповідальність, самостійність…»

— Та ти зациклився на цій відповідальності. Узяв на себе роль капрала, їй-богу… Чого він боїться?

«Він не боїться, він побоюється. Це етап. То яскравіша буде його радість, коли він пройде тест».

— А він пройде?

«А ти як думаєш?»

Лера простягла руку під крісло. Зірвала ягоду. Покатала язиком, гостро відчуваючи смак.

— Пане, ти ж йому не друг.

«А я йому не потрібний як друг. У нього є друзі. У нього є ти».

— Він боїться. Що доброго можна виховати страхом?

«Це не називається страх… Лерочко, повір, що я його не замучу».

— Покажись.

Біла стіна освітилась, перетворившись на плаский екран. Там, на екрані, було продовження кімнати, і на підлозі серед суничних стебел сидів Пандем — ровесник Валерії.

Усміхнувся. Привітально махнув рукою.

— Мені дедалі важче тебе розуміти, — вона відвела очі.

— Зате я тебе прекрасно розумію… Не турбуйся ні про що.

— Пане, чи є на світі таке, чого я не зможу зрозуміти, навіть якщо ти захочеш мені пояснити?

— Є, — він і досі всміхався. — Ну то й що?

— Чи є серед цього те, що стосується мого сина?

— Нема… Не турбуйся. Тепер я виконую щодо нього роль навіть не наставника, а світу, який чинить опір особистості. Він не стане особистістю, якщо не пройде цей шлях. Він і так не знає болю, не знає хвороб, утрат…

— Це погано, що він їх не знає?

— Якщо людина живе в невагомості, але не хоче, щоб у неї атрофувалися м’язи, — вона повинна тренуватися. Щодня.

— Тобто передбачається, що ці м’язи колись комусь знадобляться… Пандеме, навіщо ж їм медицина?

* * *

У герметично закритій будівлі було занадто багато фільтрів. Світло-, звуко-, вологоізоляція, ще якась ізоляція, від якої все, що перебувало за шлюзом входу, здавалося неприродно чистим, позбавленим відтінків. У якусь мить Кімові подумалось, що, може, будівельники «білої вежі» підсвідомо бажали відфільтрувати Пандема. Загородитися від нього пластами свинцю й бетонними плитами. Сховатися. Зрозуміло, що це було не так. Тут працювали солідні люди, для яких хованка — не спорт.

— А, Басистий, — сказав м’який чоловік у ретрокостюмі з великими кишенями на грудях. — Сергій Басистий. Я пам’ятаю.

— Я проводжу невелике… чорт, язик не повернеться назвати це дослідженням.

— «Невеликим» його теж важко назвати, — сказав м’який чоловік. На вигляд йому було років шістдесят; коричнева борідка з асиметричною сивизною посилювала його схожість на доброго мультичного гнома. — Ви намагаєтеся заново вибудувати стосунки з Пандемом, чи не так?

— Гм, — замість відповіді видав Кім.

— …Інакше навіщо вам знадобилося з такою енергією розшукувати людей, м-м, свого роду ідеологів безпандемного існування? Ні, не турбуйтесь, я знаю, що впертий тип Басистий не дає моїх координат кому завгодно… І Пандем теж нікому не дає моїх координат. Я не боюсь ні шпигунів, ні диверсантів, — м’який чоловік усміхнувся. — Пандем, як ви розумієте, втаємничений у наші дослідження… як і в усе, що відбувається на землі. Ходімо?

У маленькій кімнаті з матовими світлими стінами Кімові було запропоновано сісти на стандартний канцелярський стілець з вбудованим масажером. Функцію масажу Кім одразу ж вимкнув.

— Сфера наших досліджень, — серйозно сказав його співрозмовник, — єдина галузь, у якій людина-без-Панадема може нарівні конкурувати з рештою людського світу. Оскільки Пандем, як ми всі встигли помітити, нікому не допомагає в дослідженні себе самого… Що б ви хотіли почути?

— Пане Отіс…

— Можна просто Нікас.

— Нікасе… ви безпандемний?

— До речі, про безпандемників, — м’який чоловік знову всміхнувся. — Цей людський прошарок явно розпадається на два, так би мовити, потоки, два рукави… Перший, на жаль, численніший — найінфантильніші з породжених Пандемом інфантилів. Дорослі діти, які або знудилися в комфортабельній дитячій, або вчасно не одержали жаданої іграшки, а тому образились і пішли. Дуже цікава позиція Пандема стосовно таких… безпритульних. Він не може не розуміти, що кидати їх напризволяще для нього — все одно що дорослому вигнати шестирічного неслухняного хлопця вночі у ліс, де повно гадюк і вовків… Так, «шестилітці» під тридцять, проте психологічно він… ви розумієте… і гадюк досі бачив тільки на картинках. З другого боку, не дати такому маляті піти… можна тільки влізши до нього в голову й клацнувши перемикачем. Для Пандема це — нечесна гра… А він спортсмен, він хоче, щоб навколо були самі Олімпійські ігри…

М’який чоловік Нікас усміхнувся власному жартові й надовго замовк, потираючи свою нерівномірно рябу бороду. Кім терпляче чекав.

— Навіть я говорю про нього як про живу істоту, як про людину. Звичка… Ви ж у курсі, що реальний відсоток нещасних випадків серед «нижчих» безпандемників… представників першого, так би мовити, потоку… разів у п’ятдесят менший, ніж був би без Пандемового втручання? — лагідно запитав Нікас.

— Тобто Пандем їм бреше?

— Кіме, усякого свого нового працівника я насамперед відучаю говорити про Пандема емоційно й оціночно, ніби це ваш тесть чи сусід— Пандем не може «брехати». Як не може «брехати», наприклад, третій закон Ньютона… Пандем переслідує свою мету, використовуючи найдоречніші засоби. Все.

Кім мовчав.

— Бачите… Навіть найлогічніші, найхолоднокровніші люди з розвиненим інтелектом привчені Пандемом сприймати його як людину. Як надлюдину. Як етично орієнтовану істоту. Для цього в Пандема є набір досконалих інструментів, проти яких у людської свідомості немає зброї… Я кажу це вам тому, що ви належите до покоління, яке стало дорослим до приходу Пандема. Той, хто був тоді дитиною або хто народився при Пандемі, взагалі не зрозумів би, про що я.

— Мені здається, ви перебільшуєте, — повільно сказав Кім.

— Це тільки так здається, — Нікас усміхнувся. — Повернімось до наших безпандемних… Авжеж, Пандем продовжує їх страхувати — не тільки від смерті, а й од каліцтв, наприклад, або від дуже невдалих, гм, рішень.

— Тобто він модифікує їхню поведінку?

— Кіме, дорогий Кіме, ви боїтеся там, де немає нічого страшного, але справжньої небезпеки і під носом не бачите… Авжеж, модифікує. Він не може не модифікувати. З самого моменту свого, гм, «увімкнення», він модифікує щомиті. Де ділися, по-вашому, наркомани, алкоголіки, генетично запрограмовані асоціали? Ті, що тепер бешкетують у червоному шарі, — це якісь декоративні хулігани… Та що я вам розповідаю, ви жили в той час, ви пам’ятаєте, як багато було навколо людей-тварин… Я анітрохи не горюю через їхнє зникнення. Погано те, що людська природа, як виявилось, трохи впертіша, ніж можна було припустити… У певного числа цілком нормальних, психічно здорових людей потреба реалізації лежить за межами майстерні, лабораторії та волейбольного майданчика. Пандем володів інформацією про це з самого початку… Спрямувати природну агресивність у «правильне» русло — в цьому немає нічого особливого, ще п’ятдесят років тому в нашому дворі був спортклуб для важких підлітків… Але коли ця потреба накладається на просто-таки інфекційний інфантилізм… Отоді починаються процеси, ймовірність яких Пандем, очевидно, недопрорахував. Людина водночас безвладна й агресивна… Я, чесно кажучи, не пригадаю: а чи бував такий тип особистості в допандемні часи? Чи міг сформуватися цей лабораторний виродок?

Кім бездумно клацнув по сенсору канцелярського крісла. Невидимі пружні грудочки впилися йому в спину і в сідниці, по шкірі побігла приємна хвиля мурашок — почався масаж; Кім отямився й торкнувся сенсора знову. Крісло припинило масаж, зате стало нагріватися.

— Такі-от справи, — буденно сказав Нікас. — Є ще другий «потік» безпандемників… Цим людям переважно за п’ятдесят — ті, кому в рік початку Пандема було за двадцять чи за тридцять. Це люди, які будують свій шматочок життя свідомо… От Басистий. Його за багато що можна осудити, але він відповідає за кожен свій вчинок, у нього є конкретна мета, і він до неї йде.

— Ви…

— Так, я теж. Коли я починав оце все, — Нікас повів рукою довкола, — мало хто вірив, що я хоч би хатинку збудую… Але ось — повноцінна лабораторія, точніше, мережа лабораторій. Ми ведемо дослідження у двох напрямках — зсередини, так би мовити, і ззовні. Ловимо Пандема в собі — у психіці, в мозку… І ловимо Пандема на Землі — у нас ціла система супутників, деякі нам дісталися задарма — наприклад, старі добрі супутники зв’язку…

— Як мені відомо, такі роботи ведуться постійно ось уже двадцять п’ять років, — сказав Кім.

Нікас кивнув:

— Так… Але у нас у перших позначилось якесь просування.

Кім промовчав. Нікас з розумінням усміхнувся крізь бороду:

— Не вірите… Я вже років п’ятнадцять живу поза Пандемом. Я, певно, чи не перший на землі безпандемник… І всі мої працівники безпандемні. Просто-таки стерильно-безпандемні. Інакше його не можна досліджувати, зрозумійте… Я відповів на частину ваших запитань? Що б ви ще хотіли довідатися?

— По-вашому, Пандем — не особистість?

— Ні.

Кім чомусь чекав, що бородань відповідатиме довго. Що він добиратиме слова, жестикулюватиме, замовкатиме, потиратиме долоні…

— Хто ж він? Або — що він?

— Ми намагаємося це зрозуміти, — лагідно нагадав Нікас.

— Бачите…

— Я знаю, ви були одним з перших контактерів. Він прийшов до вас двадцять п’ять років тому у вигляді людини, у вигляді хлопчика, і його поява була пов’язана, з одного боку, з потрясінням, з другого боку — з потужною позитивною емоцією… Те саме було й зі мною.

— Невже?!

— Я теж контактер. До мене він теж свого часу прийшов… Як бачите, з усього, що я говорю, аж ніяк не випливає, що Пандем — зло. Розумієте, Пандем узагалі поза категоріями добра і зла… Хоч з самої своєї появи він неявно оперує цими категоріями, домагаючись найефективнішого «злиття» з людиною. Встановлюючи контакт, він діяв, виходячи з того, що кожен з нас хотів почути. Говорячи, наприклад, з вами, він намагався відповідати вашому розумінню добра — приблизно-християнському, помірно-ліберальному уявленню. Ні?

Кім мовчав.

— У вас склалося уявлення, що саме до вас Пандем ставиться по-особливому? Виділяючи вас з усього іншого людства? Поздоровляю, таке саме враження склалося і в мене. І в кожного — свідомо, підсвідомо…

— Ви вважаєте, що Пандем — маніпулятор?

— Коли ми підемо в лабораторію, я вам покажу наші маніпулятори, це такі гнучкі хапалки, які переміщають об’єкти всередині експериментального простору… Кіме, що досконаліші засоби зв’язку, то більше людей одночасно піддається маніпуляції. Пандем — досконалий засіб зв’язку. Результати його практичних зусиль вражають. Людство рвонуло вперед на багато сотень років — у всьому, крім того, що стосується розвитку особистості…

— І ви думаєте, буцімто знаєте, що ним керує? Ви можете сказати мені про його мету?

— Ми над цим працюємо, — Нікас дивився в очі Кімові великими, схожими на добрі каштани очима. — Щодо його мети в нас нема, чесно кажучи, жодної хоч трохи обґрунтованої гіпотези — поки що. Але нам цілком ясно, що він не досягає цієї мети — і тому міняє тактику. Спершу відхід в альтанки, потім повний перегляд методів виховання… Він намагається виростити нових дітей, причому головна з рис, які він наполегливо формує, — та сама воля, від якої перше пандемне покоління так легко відмовилось… Як прогност, я вам можу сказати майже напевно, що через кілька років система виховання зміниться й посилиться так, що замість доброго друга діти вбачатимуть у Пандемі не цілком зрозуміле, проте дуже суворе верховне божество… Інший імовірний сценарій — він передоручить примус і покарання людям-вихователям, а сам виступатиме богом-утішальником. Але цей другий сценарій менш імовірний саме тому, що так би вчинила розумна людина. Пандем розумний, але він не людина…

— Ви вважаєте, йому потрібне людство, в якого є воля, — пробурмотів Кім.

— Можливо… Та це тільки та частина правди, яку ми бачимо. Є ще один дуже цікавий ефект — статистичний… Розумієте, якщо в допандемному світі амплітуда між силою сильних особистостей і слабкістю слабких була велика, то тепер вона просто колосальна. Людство схоже не на ліс з різним рівнем верхівок, а на поле, де велетенські дерева сусідять не з пеньками навіть… З ямами в землі! Величезна різниця потенціалів… І якщо припустити — гіпотетично, — що ось Пандем припиняє свою присутність… Припустити як експеримент… Ті кілька тисяч людей з гіпертрофованою волею автоматично підкоряють собі мільярди інфантилів! Створюються нові жорстокі імперії — за місяць!

А чи справді він розумний, подумав Кім розгублено.

— …До речі, дещо про Пандемову мету може сказати аналіз екіпажу Першої космічної експедиції, — бородатий Нікас уважно спостерігав за ним.

— Невже? — Кім підняв голову.

— Еге ж… Сто шістнадцять душ, чоловіків і жінок, усі вони народилися або при Пандемі, або незадовго до нього. Різні етнічні групи, різні типи темпераменту, що складаються, проте, в гармонійний візерунок екіпажу, якому доведеться прожити в замкнутому просторі чортзна-скільки років… Усі чудово соціалізовані. У всіх розвинена здатність до волевиявлення. Якщо відкинути деякі специфічні критерії… усе-таки це космічна експедиція, до кожного члена її висуваються чисто «технічні» вимоги… є гіпотеза, що команда Першої — дібрані Пандемом за відомими йому ознакам вдалі особини, які десь там складуть вдалий соціум… Даруйте, Кіме, але в мене на сьогодні заплановано роботу. У вас ще є питання?

Розділ двадцять третій

Мишко Каманський терпіти не міг шкільної практики.

Торік — якось — був єдиний раз, коли Мишко на практиці все зробив правильно. їм було по сім-вісім років, учитель дав завдання — провести якийсь нескладний дослід і записати результати. Дослід був простий, але працювали дві команди в одній кімнаті — на час, і найгірше, що негатрон був тільки один, а з кімнати виходити заборонялося!

Кирило, командир команди-суперниці, усе вирішив швидко й просто. Він завжди вирішував швидко й просто — Мишко давно вважав його Пандемовим улюбленцем; Кирило розділив свою команду на дві частини: поки сам він з помічницею ставив дослід, решта троє пацанів та здоровенна дівчинка успішно втримували всю Мишкову команду в дальньому від негатрона кутку.

Напевно, Мишко міг би боротися. їх було більше — шестеро проти чотирьох, вони могли б зім’яти заслін і хоч би зірвати несправедливому Кирилові дослід. Проте Мишко всі десять хвилин простояв на місці, голосно доводячи своїм і чужим, що битися за прилад не треба, що в будь-якій ситуації треба шукати компроміс, що вони прекрасно б устигли, якби домовилися між собою…

Кирилова команда одержала десять очок і повну перемогу, Мишкова — нуль очок і поразку Після короткої похмурої зміни всі пішли в шкільну альтанку, і там уже Пандем облаяв і Кирила, і його команду. Перемога, виявляється, була фальшива, насправді слушність мав Мишко, який не прийняв запропонованих Кирилом правил гри…

Ох, як Кирило тоді обурився. Він-бо звик чути від Пандема похвалу; забувши про здоровий глузд, він узявся доводити, що Мишко відмовився від боротьби не зі шляхетності, а з боягузтва. Мишко знав, що Кирило має рацію, і Пандем знав, що він має рацію; хлопці й дівчата з обох команд також схилялися до того, що Кирило має рацію, тоді Пандем несподівано всіх відпустив, крім Кирила, який зостався з ним сам на сам…

Треба сказати, що стосунки між Кирилом і Мишком після цього не зіпсувалися, навпаки — стали якісь спокійніші. Кирило навіть попросив пробачення, що обізвав Мишка боягузом; як би Мишкові хотілося, щоб Кирило вибачився до розмови з Пандемом, а не після неї!

Пандем майже щотижня знаходив за що похвалити Мишка, проте Мишкові здавалося, що хвалять його за якісь дрібниці. Коли настав час наступної практики, Мишко щиро повторив один раз випробувану знахідку: не став боротися за якийсь там необхідний ресурс, а цілу гру втовкмачував про необхідність компромісу; виявилося, що він помилявся. Виявилося, що в цій новій практиці якраз треба було боротися; Пандем надавав по вухах тепер уже Мишкові, і навіть обережне Кирилове втішання не могло підсолодити пігулки.

«Тобі треба самому себе будувати, — говорив Пандем в альтанці, — поки ти не досяг успіху в цьому будівництві, ти не бачиш себе, не усвідомлюєш свого права на внутрішній рух, ти боїшся навіть спробувати, а чого боятися, я ж з тобою… Пробуй!»

Мишко пообіцяв.

Сьогодні знов мала бути практика. Кожен одержав завдання в запечатаному пакеті; у кімнаті було дуже тихо, поки всі сиділи, втупившись у монітори. У самому завданні нічого особливого не було, це була спортивна естафета; Мишко не любив спортивностей, але «соціалки» його лякали значно більше. Найгірше з’ясувалося потім — виявляється, естафета проходитиме в режимі «сенсор».

Раніше Мишко думав, що такі завдання починаються в старших класах. Ну хоч би років з дванадцяти; він був обережний і рідко набивав ґулі чи, скажімо, ранився об колючі шипи. Щоразу після такої невдачі було дуже неприємно — кілька секунд, поки ґуля не зникала й подряпина не затягувалася; Мишко, зрозуміло, знав, що в допандемні часи подряпина могла боліти й кровоточити ледь чи не цілий день…

Ігри в режимі «сенсор» означали, що як ти поранишся, то рана болітиме аж до фінального сигналу. І ти при цьому ще повинен виконувати завдання!

— Я не розумію, навіщо це потрібно, — похмуро розповідав Мишко литкастій Ольці.

— Просто дивись під ноги, — легковажно відповідала Олька. — У мене сестра щоп’ятниці бігає в «сенсорних» естафетах і тільки один раз коліно подряпала.

Вони вийшли на старт, причому Мишко виявився цього разу в одній команді з Кирилом. За п’ять хвилин побудували стратегію — хто з ким побіжить і в якому порядку; спершу дистанцію мали пройти Кирило і Лів, потім Нарахіро й Леська, потім Мишко й Олька, потім іще три пари. Смуга перешкод була незнайома; два етапи, між ними нескладне завдання (Мишко й Олька повинні були активувати кліматоформуючу установку, принесену першою парою й складену другою). П’ятнадцять хвилин на дистанції. Усе.

Дали старт.

Кирило й Лів, як і очікувалося, все зробили чітко й повернулися на тридцять секунд раніше, ніж перша пара з другої команди. Леська напартачила зі складанням установки — Нарахіро довелося все переробляти, вони втратили перевагу й програли другій команді майже хвилину. Затиснувши в пітній долоні естафетну паличку, Мишко побіг услід за Олькою, яка обожнювала легку атлетику й тепер мчала попереду, наче на повітряній подушці, не торкаючись ногами трави…

Трава приховувала ями й вибоїни. Мишкові здавалося, що кожен крок озивається незвичним болем у п’ятах. Він дивився під ноги й ніяк не міг розігнатися; десь позаду — перед оглядовим екраном — його команда репетувала, підбадьорюючи й підстьобуючи, у навушниках дзенькали комарині голоси: давай! Давай! Каманський, натисни! Добре!

(Вони із задоволенням кричали б «швидше», «черепаха», а то й що-небудь образливіше, та це вважалося грубою психологічною помилкою. Усі в команді знали, що Мишка на дистанції треба хвалити — то аж потім, після фінішу, можна висловити все, що насправді думаєш про його фізкультурні чесноти…)

Олька вже перелізла через огорожу, проповзла під натягнутим дротом, перейшла по колоді неширокий басейн з брудною водою й добралася до кліматоформа; щоб його активувати, потрібні були дві — Мишкова та її — естафетні палички.

Низько натягнутий дріт смикав при проповзанні за штани ззаду — це було неприємно й принизливо. Мишко рив носом землю, а команда репетувала в навушниках, а Олька тупцювала перед кліматоформом, намагаючись якось викрутитися самій; тепер Мишка підганяли вже відверто обурені крики, і він легко перелетів через басейн і дуже швидко — просто напрочуд — здогадався, як треба запустити установку. Команда зааплодувала; тепер вони поверталися назад, продираючись крізь густі зарості невідомо яких кущів, переборюючи піщані схили, так що навіть Мишків комбінезон дав збій і став вологий од поту…

До фінішу залишалася ще чверть етапу, коли прийшов біль.

Він не зрозумів, що відбувається. Він валявся на спині й репетував; що сталося з його ногою, не було сили розуміти, він знав тільки одне — він умирає просто тут і зараз.

— Каманський, ти що?!

— Нога… — стогнав Мишко, відчуваючи, що непритомніє.

— Ти підвернув! Ти вивихнув! Давай на фініш, там усе одразу мине! Давай!

— Я не можу! — кричав Мишко, розмазуючи сльози по лиці й не думаючи про те, що його бачить уся команда. — Я вми… раю…

Тоді цибата Олька, скреготнувши зубами, швидко стала навпочіпки, закинула його руки собі на плечі — і, насилу розігнувшись, потягла його на собі, як іграшковий Дід Мороз тягне червоний мішок з картоплею…

Коли вона, падаючи з ніг, перетнула фінішну лінію, біль, який здавався нестерпним, зник. Вийшовши за межі естафети, Мишко вибув з «сенсорного» режиму.

* * *

На столі лежала лялька, така схожа на справжню людину й при цьому така нерухома й така мертва, що від цієї нерухомості й мертвості Мишкові хотілося тікати стрімголов.

— Це пластнатурний муляж, — сказав Пандем. — Іграшка.

Мишко дивився, не відриваючись; розпростерта на столі фігура ніби ввімкнула в ньому чужі, злежалі десь у генах спогади. Він розумів, що це пластнатур, такий самий, з якого роблять м’ячі та сумки, — але підійти не наважувався.

— А згадаймо, що ви вчили про опорно-руховий апарат… Де в тебе гомілковостопний суглоб, ти пам’ятаєш?

Мишко нахилився. Торкнувся ноги, тепер байдуже-здорової, а там, на «сенсорі», вона просто-таки волала від болю.

— Приблизно… Я покажу тобі гомілковий суглоб на голограмці. І що сталося, коли ти підвернув ногу. І що зробив би лікар, щоб тобі допомогти…

— Я справді нікчема? — тихо спитав Мишко.

У великій шкільній альтанці нікого не було. Стільці вздовж стін, довгий стіл з огидним муляжем та Мишко Каманський, небіж хірурга.

І ще Пандем.

* * *

Два Кімові племінники були схожі один на одного, як їжак на шафу; життєрадісний чорноволосий Шурко годився в батьки повненькому й образючому блондину Мишкові. Кім був вражений, яким це дивом сестри-близнючки зуміли привести на світ двох таких різних синів; Шурковим батьком був Сашко, а Мишковим — невідомий донор. Якщо про Шуркове дитинство Кім знав свого часу майже все, то Мишко — а йому було вже дев’ять — залишався неблизькою, майже сторонньою дитиною.

Літо вже минуло, осінь ще не почалася. При повному безвітрі — і безчассі — Кім ішов центром міста, куди його викликав на зустріч незрозумілий небіж Мишко.

Під ногами пружинила коротко стрижена газонна травичка. Ледь відчутно здригалася земля — тоді з-за крон злітала закрита гондола якого-небудь транспорту; справа й зліва стояли, вкриті останньою запилюженою зеленню, стародавні адміністративні будинки — Кім пам’ятав їх ще поза лісом і поза травою, на допандемній лисій вулиці, на грандіозному проспекті, де туди-сюди гасали сотні машин на бензинових двигунах…

А я ж не вижив би, подумав Кім. Якщо мене зараз закинути «туди»… Від одного ковтка повітря задихнувся б і вмер. Сизі хвости, що в’ються за тушами автобусів… Це було чверть століття тому. А здається — триста років минуло.

По вузькій доріжці — метрів п’ять над землею, Кімові здалося, що прямо по верхівках дерев, — пролетіла велосипедистка. Сріблясті диски коліс пустили сонячний зайчик Кімові в очі; жінка у вільному світлому костюмі була дивно, разюче схожа на Ярину.

Він прекрасно розумів, що помилився. Та, що промайнула, була на двадцять років молодша. Ба більше — якщо зупинити рух, вимкнути вітер і погасити сонячні зайчики, жінка, що осідлала велосипед, узагалі не матиме нічого схожого з Кімовою колишньою дружиною.

Або не-колишньою.

Він одвернувся — тим більше що силует велосипедистки давно зник за кронами, — і став дивитися на воду. Жаби стрибали в ставок при його наближенні: злітали, розпластувалися в повітрі, пірнали крізь ряску, залишаючи по собі чорні віконця в зеленому плавучому килимі. Символ польоту, думав Кім. Який гарний і стрімкий — політ жаби…

На лаві коло самої води плакав хлопчик років чотирьох, причому плакав так безнадійно, як — Кім думав — люди на Землі давно не плачуть.

— Що з тобою? Скажи, що сталося?

Хлопчик на секунду підняв червоне мокре лице зі смужками сопель, розмазаних упоперек щік. Потупився знову.

— Мене звати Кім Андрійович… Що з тобою сталося?

Хлопчик дивився на свої ноги. Вони були вище колін мокрі, перемазані мулом, з налиплими лусочками ряски. Якийсь час хлопчик розглядав сандалії-«всюдиходи», яким од вологи ніякої шкоди не передбачалося, і потемнілі від води смугасті шкарпетки; потім перевів трагічний погляд на Кіма й розридався ще дужче.

— Подумаєш, — сказав Кім. — Через півгодини все висохне. Ти що, жаб ловив?

Хлопчик протяжно схлипнув і провів вказівним пальцем по верхній губі. Сопель і сліз од цього руху не стало менше.

— Чого ж ти плачеш?

Хлопчик не відповідав. Кім подумав, що давніше він напевно спитав би в Пандема, що сталося з хлопчиком… І Пандем би відповів… Або, що ймовірніше, заспокоїв би малого, перш ніж на нього натрапив би Кім. Так, у давніші часи таке було неможливо — заплаканий самотній хлопчик…

— Що з тобою? — повторив Кім і відчув роздратування. Як зрозуміти цього малолітнього бідолаху, якщо він тільки сопе й рюмсає? Як без Пандема зрозуміти того, хто наразі не здатний говорити розбірливо?

Не знаючи, що робити, Кім сів поруч на лавку. Хлопчик схлипував і дивився вбік.

— Ну, заспокойся, — попросив Кім. — Розкажи мені, що сталося?

Хлопчик рішуче покрутив головою.

— Тоді скоріше йди в альтанку…

Хлопчик, як і раніше ридаючи, сповз з лавки. Розмазуючи по лиці сльози, поплівся по схилу нагору — там справді була альтанка, маленька, майже іграшкова, у вигляді ракети на старті. Кім бачив, як хлопчик зупинився коло входу, повагався, проте не зайшов, притулився до стилізованої дюзи й розридався з новою силою.

Невже Пан вилає його за мокрі ноги, подумав Кім. Не може бути. Там мало статися щось значно важливіше… Яка мала бути провина, щоб малий боявся йти в альтанку? Щоб одна думка про майбутню розмову вганяла його в істерику?

Чи він плаче про щось інше?

— Дядьку Кім…

Він обернувся.

Небіж Мишко стояв за два кроки. Він виріс на півголови з того часу, коли Кім бачив його востаннє. На спині й на грудях чорної шкільної курточки, на холошах і навіть ззаду в нього були нашиті клапті сонячних енергозбїрників. У нього «гралька» на солярній енергії, подумав Кім.

— Привіт, — сказав Кім. — Ти голодний?

Мишко похитав головою.

— Вип’ємо чогось? Поїдемо куди-небудь?

— Я не маленький, — сказав Мишко. — Мені поговорити…

— Як скажеш, — погодився Кім. — Сідай.

Миша повагався й сів на те місце, де дві хвилини тому ридав незнайомий малюк. Кім обернувся — так, той і досі не наважився ні зайти в альтанку, ні піти геть. Плакав коло входу, тепер уже беззвучно.

— Вам Пандем не сказав, про що я хочу… — почав Мишко.

— Пандем нікому не передає нічиїх думок, — повчально сказав Кім. — Не знаєш?

— Наміри, — сказав хлопчик. — Наміри — це ж не думки…

— Пандем нічого мені не казав, — зізнався Кім. Він міг би додати «…і вже давно», але, зрозуміло, не додав.

Мишко провів пальцем по сріблястій тканині енергозбірника. Спалахнула — і повільно згасла — світла смуга.

— А я чомусь думав, що ви знаєте, — сказав Мишко.

— Чому?

Мишко хотів щось сказати, та не наважився.

— Я не знаю, про що ти збирався говорити, — зітхнув Кім, порушуючи вимушене мовчання. — Напевно, про важливе?

— Я… — Мишко затнувся. — Виявляється… Буває так боляче… Я дізнався. На собі. Ми працювали в «сенсорному» режимі… Без Пандема дуже, дуже важко й небезпечно жити.

— Я знаю, — сказав Кім.

Мишко знову замовк. Над його схиленою головою вилася хмарка напівпрозорої мошкари.

— Я хотів спитати…

— Невже?

— Що?

— Питай.

Мишко зітхнув:

— Дядю Кім, а правда, що коли ви були мо… тобто двадцять п’ять чи тридцять років тому… будь-яка людина могла вмерти? Навіть дитина? Просто так?

— Ну не зовсім просто так, — повільно сказав Кім.

— Що, люди вмирали від того, що на них налетіла техніка, чи від хвороби, чи від… від електрики? Раз — і нема?

Кім Насупився. Якось, замолоду, він прийшов в інститут і побачив на дошці оголошень фотографію свого однокурсника в чорній рамці… Електробритва, ванна, калюжа на підлозі. Раз — і нема.

— Так, — сказав він поволі. — Не так усе було сумно, як ти розповідаєш, але раптово занедужати на невиліковну хворобу, або попасти під машину, або з’їсти, наприклад, отруйний гриб… Так. Це було.

Мишко тісніше сплів пальці:

— Як же ви жили, дядю Кім?

— Та отак, — сказав Кім, наче сам дивуючись. — Жили. Бували навіть щасливі…

Мишко мовчав. Кім знав, що головне питання поки не задано; отже, слова з племінника доведеться тягти, наче кліщами.

— Мишко… Щось сталося?

Хлопчик похитав головою. Хмарка мошкари про всяк випадок піднялася вище.

— Дядю Кім…

— Що?

— Ви, як були лікарем, працювали на «скорій допомозі»?

— На «швидкій», — поправив Кім. — На швидкій допомозі.

— І у вас була на даху ця… миготлива лампочка? І ви їхали під сиреною?

— Так.

Мишко глибоко зітхнув:

— Ви рятували людей… від смерті? Тобто вони вже мали вмерти, але ви скоренько приїхали — і врятували?

— Так, — відгукнувся Кім після паузи. Траплялося.

Мишко відхилився. Дивний вираз був у його блакитних, не-Лерчиних круглих очах — не жах і не замилування, а майже екстаз і майже священний:

— Ви їхали. На білій машині, — заговорив він уривчасто. — Під сиреною. І всі люди давали вам дорогу. Бо вони чули сирену й знали — це одна людина спішить на допомогу іншій! Щоб урятувати. Від смерті. Від болю… Дядю Кім, у вас було таке, таке життя! Ви були…

Він замовк. Його буйна фантазія вже сконструювала й забиту машинами вулицю минулого, і блискучий білий автомобіль, осяяний сполохами блимавки, і несамовите виття сирени, — і почувши це виття, приречена людина зітхала з полегшенням, розуміючи, що допомога вже їде…

— Усе це було не так, Мишко, — сказав Кім через силу.

— Що?

Небіж дивився на нього; Кім з подивом — і навіть з тривогою — побачив, що світлі не-Лерчині очі наповнились вологою. Сльози розчулення?

Він мигцем озирнувся в бік альтанки — чи рюмсає ще хлопчик перед входом? Хлопчик рюмсав.

— Усе було… не зовсім так, — сказав Кім, знов обернувшись до племінника. — Це була собача робота. Платили дуже мало. Ми приїжджали на виклик, і дуже часто виявлялося, що нічого не можемо зробити — чи пізно, чи нема ліків, чи взагалі медицина безсила… і тоді вони вмирали прямо в машині. Нас викликали сп’яну, здуру, з нудьги. На нас кидалися з кулаками. Нас викликали до бабусь, яким був потрібний психіатр, а не хірург і не кардіолог. Нас викликали на автокатастрофи, де потрібний був насамперед автоген — розпиляти машину… Бруд, лайка, втома, кров… Ми були сірі від недосипання й дуже багато пили. І ніхто — дуже рідко… майже ніхто не давав нам дороги. І ніхто не бачив у нас героїв та рятівників. Отак…

Небіж дивився на нього, і Кім не міг прочитати виразу його очей.

— Дядю Кім, — тихо сказав Мишко. — Я чогось не дуже вам вірю. Це, мабуть, погано?

Кім знизав плечима:

— Та ні… Тобі важко в таке повірити, ти народився на сімнадцятому році Пандема…

Мишко задумався. Занурений у себе, він зненацька став схожий на Лерку. Кім був вражений: як точно…

— Дядю Кім, — сказав Мишко пошепки. — Я записався на медицину. Пішов і записався.

— Що?

— Ну, ви ж знаєте, у нас запровадили новий курс… Я не хотів… Мені все це огидно, знаєте, неприємно… Але після того, що… Як я… з ногою, той… Одно слово, я тепер буду лікарем, — і він підняв на Кіма погляд, прямий і відчайдушний, з таким виглядом син міг би повідомити матері, що записався в камікадзе й виліт через півгодини.

— Чого ж так трагічно, га? — пробурмотів Кім, здивований і розчулений своїм незнаним досі племінником.

І знову — от нав’язливий жест! — повернувся до маленької альтанки.

Плаксивого хлопчика коло входу не було. Очевидно, він переборов себе й таки зайшов усередину.

Розділ двадцять четвертий

— Погано, — сказала Олександра. — Значно гірше, ніж я думала, Кіме. Він навіть не намагається нічого змінити! Спершу він сидів в альтанці десять годин підряд, потім знов ліг спати й спить з перервами ось уже третю добу…

Вони сиділи в Олександри на кухні. У всьому її вигадливому житлі кухня була найвигадливіша, вона вражала уяву; поєднання площин і світла, ілюзій та покриттів, поверхонь, відблисків, полиць і потоків води дозволяло міняти режими сприйняття: тепло-м’який, бадьоро-яскравий і штук п’ятнадцять проміжних режимів. Крім того, в Олександриній кухні була змонтована свімуз-робота, внесена у світовий каталог (назва «світломузика» прийшло ще з тих часів, коли так називалося ритмічне миготіння лампочок. Олександра вела одну з найшанованіших у світі рейтинг-конференцій з предмету; в активованому стані її кухонна радість пожирала енергії трішечки менше, ніж середніх розмірів фабрика одягу).

Міні-ресторан у голографічних наліпках був представлений ворсистою хмарою за півметра над підлогою. На передній панелі беззвучно крутився анонс замовленого на завтра меню.

— І що каже Пан? — спитав Кім, дивлячись у стіну. В глибині її виднілися неясні примарні силуети — ілюзія, звісно, але як притягує погляд…

Олександра махнула рукою:

— Пан… По-моєму, Пан сам якийсь убитий. Тобто, — додала вона, побачивши, як змінився Кімів погляд, — якби Пан міг засмучуватись, я вирішила б, що він засмучений… вражений…

— Тим, що Віка пішла від Шурка?

— Тим, що Шурко цілковитий… ну я не знаю, як це назвати. Ти ж знаєш Шурка… хто б міг подумати, з ним ніколи не було ніяких проблем… Спокійний веселий хлопець… Таке враження, що росло здорове сильне дерево, по ньому один раз цюкнули сокирою — і воно зразу на бік…

— Ти з ним говорила?

— А про що мені з ним говорити? Зі здоровим дядьком? У нього дочка доросла… У дванадцять років безпандемниця… Це окрема розмова, Кімчику, ти вибач, я не можу все заразом…

Вона безцільно зазирнула в упаковку з-під морського салату, покрутила його в руках, ніби бажаючи переконатися, що вона справді порожня. Не дивлячись, кинула в ілюзорну глибину стіни; упаковка, зрозуміло, не долетіла, приліпилася до м’якого боку утилізатора, вповзла в новоутворений отвір, наче кріль у пащу удава; Кім спостерігав за нею, поки отвір не затягся.

— Я наче потрапила у візор, у мелодраму, — сказала Олександра. — Я розумію, коли від людини йде дружина — це трагедія… — вона затнулася. Раптом зніяковіла, відвернулася, прикинулася, що смужка на довгому нігті дуже її зацікавила.

— Продовжуй, — лагідно сказав Кім. — Ти ж знаєш — Ярина не кидала мене, я не кидав Ярину…

— Звісно, — Олександра сіла і встала знову. — Але Шурко! Розмазаний по стіні. Як медуза. Покинув роботу. Таке враження, що він у житті не переживав стре…

— А він і не переживав, — сказав Кім, згадуючи м’якого бородатого Нікаса. — Ну які стреси йому доводилось переборювати?

Олександра довго мовчала. Розглядала Кіма, наче збираючись написати його портрет.

— Він навчався, — сказала вона нарешті. — Йому легко йшла наука, але… я не можу сказати, щоб він так уже пасував перед труднощами. Волейбол, плавання…

— Дитячий світ, — пошепки сказав Кім.

— Що?

— Нічого, вибач, Сашуню… То що каже Пан?

— Пан каже, що… Кімчику, вибач за дурне питання, а ти сам не говориш з Паном? Узагалі?

— Говорю, — сказав Кім і відвернувся. — Тільки те й роблю, Сашунько, що з ним говорю. Знаєш… Іноді для цього зовсім не потрібні альтанки.

* * *

Його теперішнє життя було нескінченний діалог з Пандемом. Точніше, монолог з Пандемом; Кім розмовляв з внутрішньою тишею. Йому не потрібні були відповіді; на тій ділянці шляху, яку він проходив тепер, усі їх варіанти були доступні — як вишні, що звисали над головою в садку отця Георгія.

Я не можу не бачити в тобі людини, думав Кім. Ти сам продумано й точно увігнав у мене цей образ — свій людський образ. Так вганяють кульку в підхожу за діаметром ямку. Ти переконав мене, що для тебе існує не тільки добро та зло, але й моральні й аморальні, шляхетні й ганебні, гідні й негідні вчинки… А я, вважаючи себе розумною людиною, легко уникав питання до себе самого: а чого це світова сила етично орієнтована?

Та через те, що я хотів тебе таким бачити, думав Кім. Цинік побачив у тобі циніка, мусульманин — мусульманина… Очевидно, рибалка побачив у тобі рибалку… Добре, що ти мовчиш, Пандем. Добре, що я не бачу твого лиця.

Мета твоя… А чого ми вважаємо, що в тебе конче має бути мета? Хіба є мета у світового океану? Чи в зоряної системи? Якщо є, то ми не здатні її усвідомити…

Я згадую себе, думав Кім. Двадцять п’ять років тому, коли ми сиділи на нашій крихітній кухоньці й розмовляли. Я тоді не міг умістити тебе в свідомості. Ця різниця масштабів вводила мене в ступор. Пам’ятаю, я дуже боявся, щоб ти не почав порпатись у наших головах, модифікувати направо й наліво… А ти вже тоді знав — якщо це слово можна до тебе застосувати… Знав набагато більше, ніж я знаю тепер, бо ж я знаю тільки дрібку цієї великої й некомфортної правди… І все одно я розумію, який смішний був той мій страх. Я боявся модифікації, бо сприймав тебе як міг — за трафаретом… Величезна людина з величезною владою. Суперкомп’ютер, який бажає добра.

Не знаю, де я підчепив цей образ — могутньої істоти, яка чинить добро й тому особливо небезпечна. З книжок? З кіно?

А тепер виросло покоління, яке вимагає в Пандема модифікації. Знаєш, скільки часу в мене пішло, щоб переглянути Нікасову статистику… Я не впевнений, чи можна довіряти результатам його експериментів, але його статистика — ого… Ти знаєш, що дев’яносто відсотків нинішніх безпандемних пішли від тебе — їм здається, що вони пішли — коли ти відмовився модифікувати. Шурко ображається на тебе… Шурко, якого я знав як упевненого, гармонійного, рішучого чоловіка, мужчину… Він не може пережити внутрішнього дискомфорту! Як для маленького Мишка біль від розтягнутих зв’язок здається кінцем світу… Це й справді боляче, але ти ж знаєш, Пандеме, у якій клініці я працював і що бачив на своєму віку… Я був тоді Шурковим ровесником, мені було ледь за тридцять…

Я все-таки говорю з тобою, як з людиною. Мені доводиться зупинятися й казати собі: перед тобою бездушна стихія, система… Світовий закон… Що ти таке, Пандеме, ніхто не знає й досі…

Так-от. Коли ми сиділи тоді на нашій з Яриною кухоньці… Ярина… Ні, ти бачиш — я не ображаюся на тебе. Це було наше спільне рішення… Коли ми сиділи на кухні, а Ярина спала в сусідній кімнаті… Вибач, мені треба відволіктися. Подумати про щось інше.

От, наприклад, Нікас. Я прекрасно розумію, що всі його викладки треба ділити, так би мовити, на шістнадцять. Він каже, що однієї своєї мети ти вже досяг: ти одібрав — і проростив — пригорщу зерен і тепер закинеш їх на космічному кораблі кудись у новий ґрунт… Що учасники Першої космічної — одні з небагатьох, хто поєднує в собі гармонію жителів раю чи життєву силу вирослих у джунглях підкидьків… Виходить, у тому далекому новому людстві, яке ти, селекціонер, організуєш, будуть і мої гени… Мені пишатися?

І Яринині гени…

Нехай, не будемо про Нікаса. Скажи: невже тоді, коли ми сиділи на кухні двадцять п’ять років тому, ти не передбачав обвальної інфантилізації людства? Цього нестримного прагнення до внутрішнього комфорту? Не можу повірити. Думаю, ти прекрасно знав те, що тепер знаю я: людство, як воно є, пристосоване для існування в трагічному світі. У тому, який був у нас до твого приходу. Ми всі мріяли про комфортний світ… І тому так радісно кинулися за тобою. І одержали нагороду… Наш світ повністю пристосовано для наших потреб. Трагедія зникла: лишилася в найкращому разі драма. Чи мелодрама. Пережитки колишнього світу — страх, ревнощі, сором, розчарування — заважають, як пісок у черевику. Наступний природний крок — нехай усі будуть щасливі. Щомиті. Спокійні й щасливі. Ти можеш це зробити вже тепер. Зараз. Секунду тому. Може, ти це вже зробив?

І Кім озирався, так, ніби гіпотетичні «щастя» й «спокій» уже кружляли навколо у вигляді білих та рожевих хмаринок.

Вважай, що я пожартував, думав Кім і навіть намагався всміхнутися. Дивовижна несправедливість, звіряча жорстокість світу, з якого ти нас витяг, виправдали б будь-яку модифікацію. Так, виправдали, кажу, що чуєш… Але ти обрав інший шлях. Ти штучно створюєш перешкоди тим, хто зараз дорослішає. Щоб дати їм можливість розвиватись, а не просто рости. Ти повернув нам страх вибору… але не до кінця, бо, по-перше, ніякий вибір не фатальний, а по-друге, завжди можна піти в альтанку й спитати поради…

Ти знаєш, зустріч з Нікасом пішла мені на користь. Я по-іншому тепер дивлюся на Першу космічну… Я, батько, який проводжає сина у невідомість, де з ним може статися все що завгодно, де він довгі роки житиме в замкненому просторі й бачитиме небо тільки на стереоекрані… І я більше ніколи його не торкнуся… Сучасний батько сказав би: таж він сам цього хоче, отже, так йому краще, і нехай летить. А я не сучасний батько, і мені щоразу стає погано, коли я розумію, прокидаючись уранці, що час до старту скоротився ще на один день…

Але якщо він, виявляється, зерно, обранець, посланець… Що, мені має стати легше?

Розділ двадцять п’ятий

— Нагулялася? — сухо запитала Вікторія Вікторівна.

Юлька Таміленко одразу ж виловила в материному голосі нові, досі нечуті нотки. Насторожилася:

— А що?

— Треба поговорити, — сказала Вікторія Вікторівна.

— Про що? — запитала здивована Юлька.

— Скажу, — сухо пообіцяла Вікторія Вікторівна. — Сядь.

Юлька сіла. Мати дивилась на неї новим, дивним, трохи страшнуватим поглядом.

Юлька хотіла мовчати, поки мати перша не викладе карти, але цей новий погляд нервував її, і зрештою вона не витримала:

— Та що сталося?

— Давно ти безпандемна? — якимсь далеким голосом запитала мати.

— А ти ніби не знаєш!

— У школу не ходиш?

— У мене індивідуалка… Ти ніби не знаєш!

Мати мовчала, не зводячи з Юльки твердих вивчальних очей.

— Що сталося? — повторила Юлька, намагаючись, щоб голос пролунав насмішкувато.

— Я говорила з твоїм батьком, — сказала Вікторія Вікторівна.

— Що?!

— І він цілком зі мною погодився.

— У чому?

— У тому, що ми занадто захопилися власними проблемами й перебільшили твою дорослість. А Пандем…

— Що-о?

— Помовч, — Вікторія Вікторівна поморщилася. — Що за дурнувата звичка перебивати через слово… Отже так, Юліє Олександрівно. Я, як твоя мати, з цілковитої згоди твого батька заявляю тобі, що твоє безпандемне життя закінчилося. Зараз ми поговоримо — і ти підеш в альтанку.

Юлька мовчала. Вона чекала чого завгодно, але не такого дикого повороту подій.

— Власне, це все, — повідомила Вікторія Вікторівна після невеликої паузи. — Де ти вчитимешся і за якою програмою, коли в тебе буде практика й коли іспит — ви вирішите з Пандемом, я в цьому все одно нічого не розумію… По-моєму, ці вживлені волосинки тебе спотворюють. Подумай про нову зачіску.

— Стривай, — повільно сказала Юлька. — Я все думаю, ти жартуєш, чи як? Я, виходить, уже не вільна особистість? Не член суспільства? Чого ти мені вказуєш, що робити? І чого це я повинна тебе слухатися? І чого мій статус «без Пандема»…

— Я твоя мати! — різко сказала Вікторія Вікторівна, і очі її стали негарного сталевого кольору. — А ти — дитина. І залишишся дитиною, поки не складеш ініціаційний тест.

— Відколи це… — почала Юлька. І раптом зрозуміла.

Її приятель Панчо, чотирнадцятилітній веселун, що якийсь час викликав у ній дуже теплі почуття, тиждень тому десь пропав. Ходили туманні догадки, що він відмовився від статусу безпандемного. А ще кілька днів тому з їхньої компанії зникли, не прощаючись, дві буйні дівчини…

— Це війна, — сказала Юлька крізь зуби. — Дядько Пан розв’язав проти нас війну. А я ще сміялася, коли Булька сказав… Раз неповнолітній — значить, усе одно що раб. Річ. Усіх, кому нема двадцяти, — під Пандема. Ну нічого!

Ще не розуміючи до кінця, що вона збирається робити, Юлька перестрибнула через напівпрозору огорожу, яка відокремлювала кімнату від веранди, як була, босоніж пробіглася по траві й стрибнула на ворсисте покриття доріжки.

Мати, можливо, щось крикнула вслід. Було б природно, якби вона крикнула. Юлька все одно не чула — чи то вітер свистів у вухах, чи то стугоніла-бухкала кров.

Перескакуючи з доріжки на доріжку, вона добралася до швидкісної смуги й там сіла, обхопивши коліна руками. Швидкісна смуга огортала район кільцем; колись Юлька вмовляла матір оселитися саме тут — в інших районах застарілі ескалатори давно демонтували, побудували платформи земля-повітря та інші нудні прибамбаси, а незабаром, кажуть, влаштують і портали…

Юлька замружилася. Портал — це ж знущання над самою ідеєю подорожі. Ступнув — і дорога закінчилася… Отже, ні руху, ні вітру, взагалі нічого…

Навколо були якісь люди. Переходили з доріжки на доріжку, постійно з кимсь говорили по внутрішньому зв’язку. Юлька міцніше стисла зуби, активізуючи переговорник.

— Так? Я слухаю.

— Діду, — сказала Юлька. — Привіт.

— Привіт,-— сказав Сашко. — Давно не дзвонила.

— Ти чув новину?

— Чув.

— Хто тобі сказав?!

— Пандем. Я в альтанці.

— В альтанці?! Діду, скажи йому, що я не піду. І ніяких йому іспитів не складатиму.

— Отже, тобі сказала мати, — у дідовому голосі Юльці почулося дивне задоволення.

— Так, а хто ж іще?

— Отже, твоя мати нарешті згадала, що це вона тебе народила, а не Пандем…

— То й що?

— Це для тебе «то й що», а для декого — дуже важливо… Ти де?

— Їду.

— Куди?

— А нікуди, просто так… Може, до тебе.

— Приїжджай, — легко погодився дід. — У мене велика зручна альтанка.

— Що?!

— …От і поговоримо втрьох. Ти, я й Пан.

— Я ж сказала, що не піду ні в яку… Діду, я на тебе надіялась! Ти, це ти… Я думала, ти!..

— Припини істерику,— жорстко сказав Сашко. — Якщо ти виростеш такою ж безвладною неврастенічкою, як твій батько, то я вважатиму себе подвійно винним…

Дід затнувся. Здається, Пандем йому щось сказав. Напевно, щоб не казав Юльці, що в неї поганий батько…

Вона обірвала зв’язок, не прощаючись. Стрічка ледь відчутно тремтіла; Юлька зазирнула за прозорий щиток, котрий прикриває пасажирів од вітру. Антенки на її скронях задерлись, підхоплені потоком, аж трошки заболіло…

— Алло, тату?

— Юлю? Привіт, я…

— Бувай, тату. Зі мною все добре.

Відбій. Блокування викликів.

Час минав. Пасажирів меншало; море вогнів праворуч і ліворуч то випливало з-за крон, то знов ховалося. Стрічка з сидячою Юлькою описувала вже десяте коло; її образа й злість догоряли, змінюючись на порожнечу і втому. І десь там, глибоко в душі, лежала зручна думка, до якої ще треба було докопатись. На яку варто було наважитися, і Юлька вже знала, що подумає це, але все чекала й відтягувала. Стрічка — мов вічний двигун, Юльку ніхто не підганяє, вона може сидіти так роки й роки, все життя…

Вона, виявляється, хотіла повернутися до Пандема. Усі ці важкі, нервові, нещасливі місяці, коли доводилося сміятися напоказ… Вона хотіла й не могла, бо це була б слабкість не тільки у власних очах — в очах новознайдених приятелів.

А тепер вона може. Її грубо примусили. Вона говоритиме, що стукне в голову, але Пандем розуміє без слів, на відміну від інших; за ці місяці Юлька переконалась іще раз, до чого люди, і особливо підлітки, тупі. Ні, вони кумедні… З ними цікаво… Але вони не просто не читають думок — вони не розуміють, якщо й поясниш…

Розтягшись на стрічці й закинувши руки за голову, Юлька подумала, що це схоже на кінець дурноверхого сну. Їй колись такі снилися… Пандем пояснив потім, як до них треба ставитися… Пандем…

І вона заснула. Напевно, це було найкраще, що вона змогла б зараз зробити.

* * *

Джіл була працівницею бородатого Нікаса. Кім прекрасно запам’ятав її ще й тому, що при темній, майже чорній шкірі в неї було біле пряме волосся, молочні брови й густі, наче вкриті інеєм вії.

Коли вона сказала: «Це Джіл Дор з інституту Отіса», Кім одразу відтворив її портрет. Екзотичний образ Джіл усе ще стояв перед його очима, коли вона сказала:

— Нікас Отіс помер.

Кім мовчав.

— Наклав на себе руки, — сказала Джіл. — Ви ж знаєте, він безпандемний. Був.

Кім мовчав.

— Я повідомляю вас тому, — сказала Джіл, — що за день до того… ще вчора… він збирався з вами зв’язатися. Саме з вами. Він щось хотів вам сказати.

Розділ двадцять шостий

Він чомусь думав, що між остаточним формуванням експедиції та стартом має минути хоч би півроку. Він думав, що люди, які вирушають у космос назавжди, повинні одержати щось схоже на останню відпустку. Побути з рідними хоч місяць. Побачити гори, море, повернутись на батьківщину — хоч на кілька днів.

Інструктаж, підготовка… Який, у чорта, інструктаж, Пандем інструктує їх щомиті. А підготовкою було все їхнє попереднє життя — Віталій мав рацію. Вони цілком готові. Вони не мають потреби у відпустці; у них гора роботи. Кімові знайоме це почуття — коли сверблять руки, треба встигнути те й це, здається, що часу попереду украй мало… Якихось двісті чи триста років…

А щодо прощань з родинами — ні в кого з них немає чоловіків і жінок поза експедицією. Ніхто з них не встиг завести дітей. Батьки, баби й діди, брати й сестри прийдуть, зрозуміло, на старт, і влаштовано буде веселий похорон… тобто проводи…

Кім чогось думав, що в нього до Віталькового відльоту ще є час. Виявилося, вже нема. Експедиція відбуває на орбіту, на передстартову позицію — сьогодні їхній останній вечір на Землі…

Тому сьогодні він побачить Ярину.

Він, звісно, не чекав, що команда в блискучих комбінезонах з нашивками вишикується на помості, даючи змогу вдячному людству відчути клубок гордості в горлі. Він не чекав ні врочистих процесій, ні промов, ні танців; він не чекав і того, що всі вони зустрінуться в альтанці. Величезній альтанці, здатній умістити сто шістнадцять осіб екіпажу разом з найближчими родичами та дуже нечисленними друзями…

(Романчик був присутній віртуально — одночасно на проводах брата і в кафе з якоюсь дівчиною. З обома тітками, дядьками, бабою й дідом, двоюрідним братом Шурком та кузиною Іванною Віталій попрощався завчасу.)

Простір усередині залу-альтанки було облаштовано хитромудро навіть для звиклого Кіма; багацько людей розбрелося по завулках та ярусах, знаходячи самотність і водночас залишаючись разом. Наче фігури на шахівниці — кожна всередині власної клітинки, одначе площина одна на всіх; Ярина сиділа на теплому виступі колони, схожої на тисячолітній стовбур. Віталій влаштувався у неї в ногах, а Кім стояв навпроти, і вони мовчали.

За той час, що вони не бачились, Ярина не змінилася. Десь глибоко в душі ця незмінність Кіма ображала.

Вони мовчали ось уже тридцять п’ять хвилин. Художнє мовчання, глибоке, як космос. Ярина могла сказати щось типу: «Ти летиш, це найкраща на світі пригода, ми будемо вже старі й трухляві, а твоє завтра — через годину після старту — триватиме десятиліттями й століттями, от кумедно». Проте Ярина, зрозуміло, не розкривала рота. Той, хто по-справжньому зжився з Пандемом, досить ощадливо користується словами, особливо якщо співрозмовник — близька людина.

Може, це погано, думав Кім. Може, якби ми з Яриною наговорили одне одному тонну словесного сміття, у всій цій купі випадкових слів знайшлося б двоє-троє потрібних.

Ось Віталій. Він міг би зараз сказати: «Я лечу, отже, маю право на останнє прохання до вас, мамо й тату. Будь ласка, знайдіть час і місце, поговоріть одне з одним, не боячись випадкових слів, банальностей, дурниць, навіть фальшу не боячись, чорт з ним. Я майже впевнений, що коли прозвучать усі ці гори дурниць, то знайдеться два-три слова, здатні…»

Вони б мусили його послухатись і назавтра — або через тиждень… Чи існує — там, для Віталька — така мала одиниця часу? Вони слухняно б говорили, хоч і — Кім знає — дарма, бо слова не мають чарівної сили…

Дуже жаль, думав Кім. У мене є останній шанс сказати Віталькові щось таке, що він згадає і через мільйон років… Чого я не придумав цих слів заздалегідь?!

…Мені здається, вона занадто мало сумує через Віталька. Хто я такий, щоб ходити за нею з градусником для вимірювання суму?

Я міг би сказати: я такий радий тебе бачити. Я мов пес, якого одночасно гладять і б’ють: я радий тебе бачити, я втратив тебе, я втрачаю Вітальна, я боюся думати про Нікаса. Та краще б тут був голосний оркестр, довгі промови, гімни, квіти…

Нас, як і раніше, щось пов’язує, думав Кім. Віталій потягне за собою не тільки ниточки спогадів..; споріднення… приналежності… усі ці тонкі теплі капіляри, для яких відстань не має значення… Він потягне за собою джгутик моєї образи… чи як називається це почуття? Я не можу зупинити мого сина. Навіть якщо я зараз розповім йому про Нікаса. Навіть якщо збрешу… Може, дарма я не боровся за нього, так легко передав у Пандемове розпорядження? Він потягне за собою цей каламутний пружний джгутик, може, спочатку цього не усвідомлюючи. Та коли в нього буде свій син…

— Двадцять п’ять років, — сказала Ярина повільно. — Напевно, ти закінчив би якийсь інститут. Може, відслужив би в армії… В армії, жах. Напевно, хворів би…

— Мамо? — обережно запитав Віталій.

— Якби не було Пана, — пояснила Ярина. — Я оце подумала, як би склалося наше життя, якби Пандема не було.

— …Життя? — перепитав Віталій після тривалої паузи.

Він міг би сказати: не було б Пана — не було б життя. Пандем — це і є життя; ми проживемо стільки, скільки захочемо, і так, як будемо вважати за потрібне. Ми будемо міняти все, що набридне. Ми будемо зберігати все, що нам дороге. Подивіться ж нарешті на зірки — цей світ наш, ми його заселимо, і там, далеко, кожен з нас стане Пандемом…

Проте Віталій мовчав і здивовано дивився на Ярину.

…Багато десятиліть тому на якомусь святі в початковій школі маленький Кім Каманський раптом забув слова віршика; його черга виступати наближалася, він стояв у шерензі ошатно вбраних дітлахів непритомно-блідий, наче перед розстрілом, і в єдину секунду — у ту коротеньку паузу, коли попередній писклявий читець уже замовк — раптом згадав усе до останнього слова, наче віршик було надряпано вогненним цвяхом на стіні перед Кімовими очима. Відтоді минули десятиліття, він забув і свято, і віршик, і себе-дитину, але відчуття внутрішнього прориву — спалаху, який освітлює мозок зсередини, — моментально відновило в пам’яті запах айстр і запах нової сорочки, малюнок ліній шкільного паркету і ту рішучу, в холодному поту радість…

— Іди, — сказав Кім. — Давай…

Віталій, сидячи, швидко підняв голову, і Кім зустрівся з сином очима.

Він міг би сказати — «я вірю в тебе» чи ще щось так само патетичне. Він міг би сказати — твоя правда, я визнаю, тепер я відпускаю тебе з легким серцем, лети, політай…

Син дивився на нього знизу вгору. Як усі, хто виріс при Пандемі, він був навчений бачити під словами вчинки. Може, коли в нього буде власний син…

— Удачі, Вітальчику, — сказав Кім ледве чутно. — Щасливої дороги.

— Дякую, — тихо відгукнувся Віталій.

* * *

Його гукнули ззаду.

Він зупинився, але обертатись не став.

Орбітальна станція, прекрасно видима на нічному небі, пішла за обрій. Ярина поїхала, помахавши рукою через димчастий щиток, за звичкою званий «вітровим склом»; Кім зостався сам і був один-однісінький посеред парку, поки його не гукнули.

— Кіме…

Він нарешті обернувся.

Той, хто його покликав, стояв кроків за десять. За спиною в нього були вогні транспортної розв’язки, тому лиця Кім, зрозуміло, не бачив.

— Не треба, — сказав Кім’. — Мені здається, це не зовсім чесно… Розумієш?

Його співрозмовник мовчав.

Кім згадав: секунду тому він сказав сам собі, що готовий, мабуть… Що нарешті, як перед кидком у воду — готовий…

І от.

Він ступнув уперед. Його співрозмовник не зрушив з місця; Кімові чогось захотілося поторкати його за рукав. Універсальна тканина «ерго», м’яка й тверда водночас, не рветься й стійка до забруднення, самокрій, терморегулятор, масаж, ефект хамелеона…

Я ховаюся, подумав Кім. Моя свідомість дає петлі, наче заєць у снігу. Мені потрібен час, щоб прийняти цю картинку, — ніч, Віталій полетів… І він прийшов до мене. Як ні до кого не приходить ось уже багато років…

— Дякую, — сказав його співрозмовник.

— За що?

— За те, як ти провів Віталька… І за те, що ти не повірив і на секунду, ніби це я вбив Нікаса.

— Вийди на світло, — попросив Кім. — Я давно не бачив твого лиця…

— Нікас сказав би, що ти робиш звичайну помилку. В істоти, подібної до мене, не повинно бути лиця.

— Нікас мав рацію?

— У чомусь так… Ти знаєш, я ж був трошки Нікас. Я вмер разом з ним. Я вмираю щомиті — з тими старими, які лягають спати й не прокидаються…

Він стояв дуже близько. Кімові здавалося, що він відчуває його подих. Як там казав Нікас? «…привчені Пандемом сприймати його як людину… Як етично орієнтовану істоту…»

— Послухай, — повільно сказав Кім, — Пане… Я не можу говорити з тобою. Я відвик. Хоч сядьмо на лаву…

Лава погойдувалася в повітрі — сантиметрів за сорок од землі. На самому краю лежала лялька, забута ще вдень кимось з дітей, що бігали в парку; Кім бездумно взяв ляльку в руки. Посадив на поруччя; лялька впала. Кім упіймав її на льоту.

Пандем сів поруч. Кім нарешті побачив його лице: Пандем був тепер поза віком. Йому можна було б дати й «погані» тридцять, і «добрі» шістдесят — залежно від освітлення. І ще залежно від того, як він дивився.

Якби він був людиною…

— Пан, навіщо ти…

— Не поспішай. Тобі здається, що часу немає, — а його повно. У тебе. У мене. Дуже багато часу. Не метушись.

— Ти — зараз — говориш з Віталієм?

— Так. І він щасливий. Як мінімум половина цього щастя — твоя заслуга.

— Що він робить?

— Тестує стикувальний вузол. Думає термінами. Згадує свій день народження, коли йому виповнилося десять.

— А…

— Вона вже спить. їй сниться луг, туман, у лузі бродять коні… Дуже гарний сон.

— Вона, як і раніше, дні й ночі проводить в альтанці?

— Ні. Вона знає, що я поруч, Навіть коли я не відповідаю.

— Ти їй потрібніший, ніж я.

— Оце та формула, яка тебе гнітить.

— Ти їй потрібніший за мене, за дітей… Нехай. Мені досить знати, що вона… що з нею все добре.

— Вона самотня. Якщо це називається «добре», то авжеж…

Кім відкрив рота, щоб відповісти, але вирішив, що слова зайві. Усе, що можна було сказати й подумати, було давно передумано й сказано.

— Пане… Тобі важливо, щоб я бачив у тобі людину?

— Ти неправильно питаєш. Чому саме людину? Люди придумують характер своїм машинам, житлам, іграшкам… У примітивний штучний інтелект впихають уявлення про добро й зло — хоч би на рівні «шкідливо-корисно». Зараз ти хочеш мене спитати: «Пандеме, тобі так важливо, щоб я бачив у тобі справедливу чи несправедливу, добру чи злу, шляхетну чи підступну істоту?»

— Добре, — сказав Кім, дивлячись на далекі вогні. — Нехай так… А якщо запитати по-іншому: Пандеме, ти справді маєш уявлення про добро, зло, любов, совість… увесь цей дзвінкий інструментарій, що його я підсвідомо… і, зізнаюсь, навіть свідомо… намагаюся тобі нав’язати?

Пандем зітхнув; плечі, обтягнуті самокрійною тканиною «ерго», піднялися й опустилися.

— Гарне питання, Кіме… Дуже гарне. Я б сказав, основоположне… Тобі залишилося тільки спитати, а що ж таке любов і совість у моєму виконанні. І ще — чи можу я уникати помилок. Коли ти нанижеш для мене всі ці три питання, мені залишиться тільки смиренно всміхатися, добре, що я сьогодні в людській подобі і в мене є рот, щоб усміхатися…

— А відповідей я…

— А який сенс у відповідях? Ти завжди можеш собі сказати, що я збрехав. Або відповів не повністю. Або взагалі створив у твоїй голові ілюзію відповіді…

— Я ніколи тебе не зрозумію, — сказав Кім з жахом.

Пандем повернув голову й подивився Кімові в очі. Погляд був зовсім не такий, як з екрана, з монітора, із зображення на сітківці: погляд був важкий, Кімові стало важко дихати.

— Ти вже зрозумів, — сказав Пандем пошепки. — Ти зрозумів, що справді… не зрозумієш.

Кім мовчав.

— Пробач, — сказав Пандем. — Тобі здається, що я прийшов до тебе в людській подобі, щоб підкупити… надівши маску ягнички. Насправді це обличчя — адаптер… між тобою й тим, що тепер я.

— Пане…

— Відколи ми розмовляли в тебе на кухні… я виріс у багато мільйонів разів. Ти справді мене не зрозумієш.

— Нікас, — прошептав Кім, здригаючись від раптового здогаду.

— Так.

— Він зрозумів, до якої міри ти непізнаваний?

— Він усвідомив… те, що було для нього віссю світобудови, виявилося всього-на-всього тінню… від верствового стовпа. Ні… Краще все-таки не говорімо, чого він помер. Це надто… особисте.

Кім і досі крутив у руках чужу ляльку. Тепло його долонь «оживило» іграшку, лялька розплющила очі, роззявила рота, наче вимагаючи їжі, і тихенько запхинькала.

— Виходить, тепер тобі… тому, чим ти став… узагалі безглуздо ставити запитання? — тихо спитав Кім.

— Ні… Не безглуздо. Просто будь готовий до того, щоб одержати неповну… або некомфортну відповідь.

Зайва «живість» ляльки дратувала Кіма. Він поклав її на лаву коло себе; лялька крутилася. Він мимохіть подумав — до якої ж міри байдужа має бути дитина, щоб забути таку ляльку в парку… Якщо навіть у Кіма проблискує інстинкт опіки — лялька здається живою істотою…

— Ми олюднюємо, — сказав він уголос. — Мимоволі. Машини, житла, іграшки… І тебе, Пане. Особливо коли ти так по-людськи дивишся…

Його співрозмовник усміхнувся:

— Дивитись по-людськи може й склянка з фотоелементом… Ти хотів спитати, навіщо після двадцяти років повного контакту з людством я «відсторонився», придумавши альтанки. Ти хотів спитати, чи виправляю я зроблену помилку.

— Так.

— Людська особистість росте й розвивається тільки тоді, коли її світом править античний фатум. Красиво, похмуро… криваво… хлопчики-безпандемники приносять у жертву невідомо кому натурпластових ляльок. Кожен з цих хлопчиків — трошки я сам.

— Ти жартуєш?

— Трошки.

— Ти справді зробив помилку? Маючи всю інформацію, яка в тебе була? Ти — не передбачав, — що так — буде?!

Пандем дивився на Кіма; він не був схожий зараз на жодне зі своїх зображень. Витримати його погляд ставало дедалі важче.

— От у чому заковика… От у чому лихо, Кіме. Або я об’єктивний, або можу дозволити собі трошки любити. Або я люблю, або уникаю помилок… Отак, приблизно.

І стало тихо. Навіть лялька, що охолола без людських рук, затихла на лаві.

— Пане… «Люблю» — це сказано фігурально?

Пандем шумно, дуже по-людськи зітхнув.

— А чи повинен ти любити? — пошепки спитав Кім. — Я не питаю, чи ти можеш… Ти можеш усе… Ну добре, майже все. Але хто тобі сказав, що ти повинен любити людство?

— Ми підійшли до третього, найцікавішого, питання: любов у моєму виконанні.

— Пане…

— Тобі здається, що я блазнюю? Аж ніяк… От ти любиш Ярину. І Віталька. І Романчика, хоч мало його розумієш.

— Так… Але — ти мені пробач — ти ж не створював цього світу. Ти не можеш ставитися до нас, як до своїх дітей. Чи хоч як до плоду натхнення, неначе композитор до симфонії… Чого твоє ставлення до цього світу таке… емоційно забарвлене?

— Неповну відповідь… хочеш?

— Давай хоч неповну.

— Я певним чином породжений людством. Я вийшов з нього, як… клітина з первісного бульйону. Людство — частина мене. Так, воно далеке від досконалості. А що таке досконалість? Відсутність такого дорогого мені розвитку… Нехай тебе дратує слово «люблю». Назвімо це «усвідомленням свого»… або навіть «інстинктом самозбереження» — ти ж бажаєш добра своїй печінці, вибач за грубу паралель… Оце вона й була, неповна відповідь. Ти незадоволений.

— Ні, чому…

— Повернімось до тих, кого ти… до об’єктів позитивно забарвленого емоційного ставлення. Твої батько й мати, Ярина, сини — якби ти міг їм влаштувати життя, яке складається з самої тільки радості, ти б влаштував?

— Так.

— А якби ти був світом, де вони живуть?

— Я розумію, про що ти…

Пандем заклав руки за голову. Лава плавно гойднулася; ледь здригнулася земля — там, глибоко, метушився підземний транспорт.

— У моїх силах зробити так, щоб жодна людська істота жодного разу в житті не відчула дискомфорту. Взагалі ніякого. Розуміючи, який згубний цей шлях, я мушу зіграти ката. Я спеціально перестрибую через проміжні міркування, ти мене розумієш і так. Старі, які ще могли б жити, не прокидаються у своїх ліжках — я сам призначаю їм дату смерті. Кожний з них — трошки я… Щоб навчити дітей елементарному жалю, я повинен їх мучити. Але якщо у світі, що був до мене, всякі неприємності генерувалися безособовою долею, на яку начебто гріх скаржитися… Тепер я сам повинен посипати дороги битим склом для босих дітей.

— Пане…

— Світ, населений щасливими манекенами, — колись ти дуже цього боявся. Але, як ти пам’ятаєш, я не збирався зробити всіх на світі щасливими. Я збирався дати кожному змогу вільно рости. Зрозуміло, кожна справжня особистість неповторна, іноді неповторна до непристойності, і тому вектори розвитку цих самих особистостей стирчать на всі боки, наче голки дикобраза… Для декого статус «безпандемного» — найвище досягнення на шляху до внутрішнього самовдосконалення… Як бачиш. Той самий вільний розвиток, який для мене такий важливий… його можна було б назвати моєю метою, якби в мене справді була мета… розвиток неможливий, поки я люблю цей світ. Приблизно так.

Кім підняв очі на того, хто сидів поруч, й одразу ж одвів погляд — ніби його штовхнули в лице мокрою холодною долонею.

— Мільйони дітей, — сказав Пандем. — «Думай сам» — чарівна фраза. Авжеж, вони почули її від мене не вперше… Легко уявити мене ідіотом, який ростить насамперед слухняність. Сашко Таміленко дуже переживав, коли через багато років раптом зрозумів, що я не ідіот і ніколи ним не був… Справді, раніше я був добрий. Тепер я оптимальний. Час наших зустрічей обмежено, а діти ж ростуть. Система має бути керована жорстко… Коли я сам був цією системою — був з кожним з них у будь-який момент часу, — я міг собі дозволити максимальну м’якість. Тепер — ні. Тепер вони — поза мною… Бузувірський «іспит на дорослість» — ініціація — тоді теж не був потрібний. Тепер — необхідний.

— Тікають у безпандемники…

— Не рятуючись від твердості, ні. Тікають майже завжди ті, хто вже виріс… Кого я виростив… Вони хочуть бути щасливі щохвилини. Вони вважають, що я повинен — зобов’язаний — це щастя їм надати. І ображаються, одержавши відмову. І тікають.

— Не розумію, як людина, в котрій ти був з перших днів життя, може від тебе відмовитися…

— Гра. Підсвідомо вони відчувають, що я так само тут, поруч. Витівка дитини, яка знає, що за нею спостерігає дорослий… Щоб вони дорослішали, Кіме, я мушу Перетворитись на машину болю.

— Ти перебільшуєш.

— Авжеж. Однак не дуже.

— Ті, що складуть іспит на дорослість, будуть уже інші?

Пандем мовчав.

— Я ж не можу читати твоїх думок, як ти читаєш мої…

— Так. Вони будуть інші. Якщо іспит на дорослість приймати по-дорослому… Але бачиш, Кіме. Хлопчисько, який склав такий іспит, ніколи не повірить, що я його… принаймні не ненавиджу.

— А тобі важливо, щоб він вірив?

— Так, бо це правда. Я, люблячи його, колю його голками й тицяю носом у лайно… Щоб він, худобина, розвивався свідомо й творив вільно.

— Я не вірю, що немає інших шляхів.

— Немає. Біологія людини, фізіологія, психологія — все це «заточено» під світ, сповнений болю. Долаючи біль, людська істота може піднятись до казна-яких висот — висот духу, звісно… Подивись на Дмитра, Басистого сина. Якому ти ногу вправляв. Пам’ятаєш?

— Аякже, — пробурмотів Кім.

І поклав руки на коліна, щоб угамувати раптове тремтіння. Ні разу в операційній у нього не тряслися руки. Ні разу…

— Ти не переконав мене, — мовив Кім. — Не переконав, що цей твій розвиток-творчість — така велика цінність. Більша цінність за щастя.

— А нехай тобі, — тихо і якось жалібно сказав Пандем. — Ну авжеж… Світ щасливих ляльок. Хоч зараз.

— Якщо не модифікувати…

— Тоді світ знуджених ляльок, які не мають мети, невміло її шукають і вічно натикаються на стіни. Знуджених, позбавлених і болю, й радості. Запросто. І теж хоч зараз.

Пандем відштовхнувся ногами від землі. Лава гойднулася дужче, заковзала туди-сюди над віничками трави, і чужа іграшка трохи не зісковзнула з сидіння — Кім устиг притримати її за ногу.

— А колись ти, Пане, казав мені про майбутнє… Перший якісний стрибок — скасування потреби в смерті… І зрештою перехід людства до іншої форми існування… Що ж, людина-з-м’яса змушена вічно теліпатися між нужником та храмом. Але чому не пошукати іншого втілення, іншого, якщо хочеш, носія… Людина-імпульс, людина-інформація, душа, не обтяжена трупом… Щоб можна було співчувати, самому не знаючи, що таке біль. Передавати дітям досвід, нічого не спотворюючи, не розхлюпуючи при цьому половину… За бажання йти від реальності й повертатися в реальність. Не залежати від часу, не тратитись на фізіологію… Жити вічно…

Пандем дивно подивився на нього. Кім не зрозумів цього погляду; по спині в нього продер морозець, тим більше неприємний, що ось уже десять секунд минуло, а він ніяк не розумів.

— Світ, який ти щойно уявив, має традиції, — повільно сказав Пандем. — Його вже описували… Багато разів. Це загробне царство.

— Стривай…

Пандем узяв у Кіма ляльку. Закрив їй розплющені було очі.

У повислій тиші Кім задер голову й подивився на небо. Крізь хмари, що наповзали з усіх сторін, ще просвічувало кілька останніх ранкових зірок. Орбітальної станції не було видно.

— Пане… Що, майбутнього більше немає?

— Є, Кіме. Я думаю, є.

ТРИДЦЯТЬ ПЕРШИЙ РІК ПАНДЕМА

Пролог

До тридцяти років Юджін Зеленський мав суспільний статус такий значний, що йому заздрив навіть рідний батько, знаменитий на цілий світ художник. Хоч батько, зрозуміло, вдавав, що не заздрить Юджінові, а піклується про нього.

— Я ж про тебе піклуюся, — казав батько, виходячи на зв’язок уранці й увечері. А сам дзвонив в адміністрацію Інституту людини, в якому Юджін працював, і просив координатора «притримати» чергове підвищення Юджіна по рейтинговій сітці. Де там!..

Юджін був ентузіаст. Це йому належала ідея «приборкання віртуальності»; це з його ініціативи в найкращих світових школах запровадили викладання натурології — науки про природні людські можливості. Сам Юджін проводив по десять таких уроків на тиждень — п’ять (показових) у реалі й п’ять по мережі.

Юджінів організм був водночас і наочним матеріалом з натурології, і підручником з реалізації людських можливостей; у Юджіна не було ні стравоходу, ні шлунка, ні кишківника, він харчувався енергією у чистому вигляді, а смакові відчуття — укупі з імітацією угамування голоду — формувалися прямо в мозку. Юджін ніколи не спав — тільки «перезавантажувався» що тридцять годин. Юджін міг дихати під водою; Юджін мав можливість міняти волосяний покрив по всьому тілі двічі на добу (частіше, на жаль, поки що не можна було, починалися небажані процеси в тканинах). Він з’являвся на свої відкриті уроки, вкритий світлою кучерявою шерстю (ідеальний захист від холоду, вітру, сонячної радіації), і «линяв» прямо на очах допитливих малят: з його шерсті потім в’язали сувеніри й робили іграшки. Усе у ваших руках, говорив Юджін школярам. Людський організм — сам по собі велика цінність, життя в реалі значно цікавіше, ніж ігри у віртуалці, і майбутнє — за натурологією, а не за технологією, запитайте хоч Пандема. А натурологія, до речі, така ще молода наука! Просто дух перехоплює від можливостей, які перед вами, переді мною, перед усім людством — відкриваються…

Він любив, залізши в літалку, пройтись на бриючому польоті над містом і над морем. Зелені гори, різних відтінків трава, крони велетенських дерев, фігурні шпилі повітряних станцій, дельфінячі спини в прозорій воді кольору індиго — ах, як добре мріялось, що колись він пролетить над ними на власних крилах… Усього кілька років — і буде реалізовано його найкращий проект, чудовий проект під назвою «Птеро»…

Він майже ніколи не ходив у кіно й не грався в ігри. Життя і творчість забирали майже весь його час, а рештки часу відбирали романтичні зустрічі. Жінки його обожнювали, бо в його організмі була ще одна видатна властивість, про яку школярам за традицією не повідомлялося…

Він не кривив душею ніколи й ні перед ким. Він знав, чого хотів, і йшов навпростець до своєї мети; він був цілком щасливий. Коли батько, заздрячи, намагався його шпигнути — наприклад, стверджуючи, що геть усе придумав Пандем і що без Пандема людина взагалі ні на що не здатна, — Юджін усміхався й навіть не намагався сперечатися, і цим сердив батька ще більше.

Якось, відвідавши батька без попередження, Юджін побачив на екрані робочого компа майже закінчену картину — кошлатий звір з людським лицем, укритий риб’ячою лускою. Батько, щоправда, відразу ж сховав роботу, але Юджін мав хист фіксувати в пам’яті все хоч раз побачене; він викликав картину на екран «внутрішнього погляду» і миттю зрозумів, що дивна й неприємна істота дуже схожа на нього, Юджіна, і що батько, звісно ж, великий живописець, бо вираз безконечного самозамилування, написаний на лускатій морді, передано так природно і яскраво, як це не вдалось би ніякому комп’ютеру.

— І як називається? — запитав Юджін, у душі посміюючись над батьком, якому Юджінів статус, як видно, не давав спокійно спати.

— «Портрет покоління», — сказав Геннадій Зеленський глухо.

Юджін мимохідь пожалів батька — і, бажаючи змінити тему, заговорив про інше.

Розділ двадцять сьомий

Уранці вони здали біохімію на «плюс» і тепер клеїли дурня. .Спершу ганялися за м’ячем просто так. Потім підключили дистанційку; розігралися до того, що довелось надівати маски, щоб ревучий у повітрі убійний м’яч не вгатився в пику (а це неприємно навіть без сенсорного режиму, або «лоскоталки», як його тепер заведено було називати).

Потім Мишкові набридло, і він пішов валятися в кущах просто так. Не вдавалося й згадати, коли він востаннє міг собі дозволити це вкрай безглузде — і таке прекрасне — заняття. Усе справи, справи…

Він довго дивився, як повзе гусінь по рукаві комбінезона. Прийняв виклик од мами; сказав правду — біохімію на «плюс», тепер дивлюсь на гусеницю. Мама все зрозуміла — побажала спокійно гуляти, вимкнулась.

Потім він подумав про Кирила, який набрав на десять балів більше. І про новий тренажер, який, кажуть, складали на Фіджі. І про те, що до вечора ще три чи чотири довгі години…

Потім його свято перервав офіційний виклик зі школи. Він прийняв сигнал; перед його очима — прямо поверх картинки повзучої гусениці — замигтіли цифрочки, і з усього виходило, що через годину в нього практика. Відмовляючись вірити власному зоровому нерву, він двічі перепитав шкільний інформаторій, однак усе було правильно, Пандем не бажає розуміти, що таке «дурняклеєння» і що для Мишка означає здати біохімію на «плюс»…

Він поплакав би зі злості, якби не знав, що кожна його сльоза відгукнеться потім в альтанці — їдким глузуванням, від якого завиєш, як від тисячі практик. І, щоб не марнувати часу, він устав з трави й поспішив на розвозку, і просто коло входу на полігон зіштовхнувся з іншим несподіваним практикантом — Кирилом…

Кирилові, очевидно, трохи полегшало від того, що не він один у цей прекрасний вечір мучиться. Як там сказано — розділи мороку на двох, половина буде мороки…

Вони мали працювати в парі, і ввідна, принаймні для Мишка, була нестрашна. Це Кирило мав практикуватися на «вольове зусилля», а Мишко — тільки на «професійні навички», та й то простенькі — розгортання апаратури, деякі тести, які вони успішно засвоїли ще на тому тижні…

Щоправда, підзаголовок практичного завдання був — «у сенсорному режимі». І на другому етапі роботи передбачалась якась «додаткова інформація». Мишко ще про це думав, коли вони стояли перед шлюзом, чекаючи сигналу.

— Ти що робив, коли тебе зірвали? — пошепки спитав Кирило.

— Та… Просто так, — відповів Мишко, і Кирило з розумінням кивнув:

— А ми з хлопцями на конях каталися у розпліднику… Чорт, от як…

Пролунав сигнал, і закінчення фрази так і зосталося в Кирила в роті.

…Почали непогано. Щоправда, одразу після підключення тестер дав збої і Мишкові довелося вираховувати причину розбалансування й на ходу правити програму, проте він уклався в наданий час, навіть з випередженням на сорок секунд. Кирило хутко, наче миша в нору, завантажився у «ванну» — насправді ніякої води там не було, а був особливий субстрат, начинений нервовими закінченнями медкомпа. Мишко активував «ванну», на великому екрані пішла картинка: життєві процеси Кирилового організму відобразилися в кольорі й динаміці, і всі вони відповідали нормі (патології Мишко ніколи не бачив, ця практика ще попереду)…

Перший етап завдання було пройдено і зафіксовано; Мишко трохи заплющив очі, щоб панорама Кирилових нутрощів не заважала читати з повік ту саму додаткову інформацію, що була обіцяна з самого початку. Кирило теж щось читав, і пульс його трохи почастішав.

Хронометри обидва мали вбудовані — і Мишко, й Кирило лічили секунди, не дивлячись на годинники. Завдання було несподіване: на рахунок «нуль» Мишко мав послати Кирилові слабкий больовий імпульс, після чого контролювати енцефалограму; якщо на рахунок «шістдесят» амплітуда коливань перевищить верхню межу норми, Мишко мав послати другий імпульс, сильніший, і контролювати амплітуду на рахунок «сто двадцять», і так далі. Кирилове завдання полягало в тому, щоб заспокоїтися й «загнати» танцюючу лінію графіка в рамки. Здається, не так складно — при тому, що в Кирила найвищий у їхній групі больовий поріг…

— Пандем у поміч, — пробурмотів Мишко. — Рушаймо, вершнику.

І послав перший удар. Обидва не чекали, що він виявиться таким сильним; картинка на екрані змінилася враз — підскочив тиск, скоротилися м’язи діафрагми, а сам Кирило, замкнений у ванні, скрикнув од несподіванки:

— Ого…

Щоб йому допомогти, Мишко прийняв з екрана всі картинки, крім енцефалографа. Зелена волохата лінія теліпалася, вигиналася, за нею ввижалися верхівки фантастичного лісу; Мишко подумав, що таку картинку можна роздрукувати й подарувати тітці Саші, і вона скаже, прищулившись, як мама: «Що ж, і це мистецтво…».

Кирило заплющив очі й розслабився. Зелений танець на екрані пішов на спад; до червоної лінії лишалося дуже мало, а в Кира було ще чотирнадцять секунд, Мишко встиг подумати, що практика закінчується. Що от зараз Кир промине залікову мить, і можна буде з чистою совістю згортатися…

Можливо, Кир згадав щось погане. Так буває, коли щосили думаєш про хороше; так чи так, час підійшов до оцінки «шістдесят», а зелена лінія не бажала вкладатися в рамки. Мишко зціпив зуби й дав другий імпульс.

Кир підстрибнув у своїй «ванні». На екрані бушувала зелена завірюха; Мишко здивовано дивився, як непокірний графік поліз далеко за рамки. Промайнула — й одразу сховалася дивна думка: а хвалько ж такий… І біохімію склав на десять пунктів вище!

Е, а чого перший, найперший імпульс виявився такий сильний? Мишко ж усе зробив за інструкцією… Якби це був звичайний імпульс, легенький, до якого всі звикли, Кирило здолав би завдання завиграшки…

Ускладнена практика?

Кирило намагався приборкати себе. Страх нового болю не давав йому зосередитися; Мишко нічим не міг допомогти, тільки «уболівав», як на стадіоні. Час наближався до оцінки «сто двадцять», графік не тримався в рамках, Мишко дав третій імпульс. Кирило шумно задихав. Чого ж це він, подумав Мишко.

— Давай! — закричав він, намагаючись, щоб голос звучав упевнено. — Ну чого ти!

На середині часового відрізка графік трохи заспокоївся, але що ближче була оцінка «сто вісімдесят», то тяжче було Кирилові втримати себе в руках.

Четвертий імпульс. Кирило вилаявся крізь зуби і раптом почав вигукувати вірші — незнайомі Мишкові, карбовані рядки про якусь древню битву; ритм рядків сплівся з ритмом графіка й притримав його, пригасив, Мишко чекав, зчепивши пальці, оцінки «двісті сорок»…

За десять секунд до контрольного часу графік уклався в рамки. За три секунди — вивалився знову, вирвався, мов пружина з коробки з чортиком, у Мишка колись.

П’ятий імпульс був уп’ятеро сильніший за перший. Кирило вигнувся мостом — опираючись на потилицю й на п’яти — і раптом заплакав зовсім по-дитячому, незважаючи на свої п’ятнадцять років. У Мишка тряслися руки, коли він вивів на екран повну картину Кирилових нутрощів — і нічого не зрозумів у блиманні кольорів, символів і цифр. Секунди бігли, Кирило плакав, графік скакав, мов божевільний, зараз буде шостий імпульс, сильніший за перший у шість разів…

їм не зарахують практики? Або Кирилові не зарахують, а Мишкові… але ж він усе робить правильно! Він же не винен…

Шостий імпульс. Мишка трясло; невже Кир не розуміє, що поки він не опанує себе — це не скінчиться?

Що я роблю не так, гарячково думав Мишко. Я повинен якось йому допомогти? Щось йому сказати?

— Кире! Давай, лишилось кілька секунд… Ну вдихни якнайглибше! У тебе вийде! Уже майже вийшло!..

Не те. Не так говорю? Не про те? Чи треба було раніше, а тепер Кирило не чує?

Час підійшов. Він дав сьомий імпульс; тепер йому здавалося, що він спить і бачить страшний сон. Треба прокинутися; не може бути, щоб це не кінчалося. Колись усе одно закінчиться…

— Кириле! Ну будь ласка! Ну я тебе дуже прошу! Ну давай!..

Він сам уже плакав, але Кирилові його сльози нічим не могли допомогти…

Після дев’ятого імпульсу картинка на екрані раптом сама собою погасла. Тестер вимкнувся, позбавлений енергії; у павільйоні стало тихо, тільки скиглив замкнений у «ванні» хлопчик та цокотіли Мишкові зуби.

* * *

— Сядь.

Мишкові було холодно. Таким далеким, відстороненим, незвичним був Пандемів голос.

— Ну? — так само відчужено запитав Пандем. Наче поставив запитання й чекав відповіді.

— Я щось не так зробив? — спитав Мишко, втягуючи голову глибше в плечі й сподіваючись почути: ні, ти все зробив правильно, це нещасний випадок…

— Скільки імпульсів ти надіслав?

— Я точно не пам’ятаю…

— Згадай.

— Дев’ять… Здається.

— Якої сили?

— Перший був… здається, двадцять одиниць. Так… А далі… більше. Кир не зміг. Тому, що… Він би зміг, але… Чомусь не вийшло. Бо ми в той день складали біохімію, і ми втомились, і…

Мишко замовк під нерухомим поглядом того, хто дивився на нього згори, з темряви: самі очі, страшно…

— П-пане… Будь ласка. Скажи мені, що я не так зробив. Ну що? Я ж… я розумію… Але що я зробив не так?

Мовчання.

— Я тільки робив… виконував… Це ж твоє завдання, я думав, так і треба!

Мишко й раніше боявся цього погляду, часом ще його не бачачи. Боявся, соромився, плакав, але такого… дивного виразу, який був тепер у спрямованих на нього очах, він не бачив у Пандема ніколи.

Йому захотілося стати маленькою-маленькою цяткою, а потім розчинитися в повітрі, зникнути, наче й не було.

* * *

— Кіме, — покликала Лера, і він перестав возитися з кухонним комбайном. Нарешті обернувся до сестри; підійшов і сів поруч на порослий мохом диван:

— Я не думаю, що варто так переживати. Більшість хлопців через це проходять… То цінніша буде радість подолання. Ти побачиш — Мишко ще всіх нас порадує…

— Мені дивно, — сказала Лера. — Як ти думаєш… Не може Пан збожеволіти?

— Справді дивно, — відповів Кім, помовчавши. — Чому?..

— Тому, що він міняється, — сказала Лера. — Він… мені здається, він суперечить сам собі. Якщо його розвиток зайде так далеко… Надскладна система, вона ж така нестійка… чи ні?

— Ні, — відповів Кім. — Принаймні в історії з Мишком ніякого протиріччя немає.

Лера обняла себе за плечі, ніби намагаючись угамувати тремтіння.

— Якщо правила запропонованої тобі гри вимагають, щоб ти був катом, виламуйся з цієї гри, — сказав Кім. — Міняй правила. Ти можеш — і повинен — зупиняти експеримент, якщо розумієш, що він безсовісний. Нечесний. Жорстокий… Пан стверджує, що Мишко був близький до того, щоб самому це зрозуміти.

— Не кожна людина здатна повстати навіть проти батьків, — пробурмотіла Лера. — Які тебе люблять, які тебе виростили… А він хоче, щоб дитина повставала протеї нього. Це руйнування… якихось дуже глибоких базових шарів. Він розмовляв з ним у колисочці… Він був для нього… розумієш, Кіме, мені весь цей час здавалося, що Пан — Мишків батько. Мені так хотілося в це вірити… І от тепер він хоче, щоб Мишко був пандемоборцем…

— У житті кожного підлітка буває мить, коли він сумнівається в тому, що батько завжди має слушність… Де тут протиріччя?

— Пан не може вимагати від Мишка, щоб він повставав проти умов експерименту! Ну не можна цього вимагати від чотирнадцятилітнього хлопчика, вихованого так, як вихований Мишко. От корова пасеться на площині, вона знає два виміри… а Пан вимагає, щоб корова злетіла! Навіщо Панові провокувати протест? Поясни мені?

— Тому, що незалежна особистість…

— Перестань! Незалежна особистість — це наш Сашко. Незалежна ні від здорового глузду, ні від інших… умовностей. У дитини має бути авторитет… навіщо ламати, та ще й так грубо?!

— Запитай у Пана, врешті-решт.

— У Пана… — Лера втомлено зітхнула. — Я його не розумію. А він, як і раніше, мене розуміє — наскрізь. Я піду в альтанку і вийду звідти… спокійна, задоволена, впевнена, що з Мишком усе добре… А от цікаво, чого Мишко ніколи не виходить з альтанки спокійний? Чи майже ніколи? То якась гарячкова радість, а то й сльози…

— Дуже важко дорослішати на ігровому майданчику, — сказав Кім.

— А навіщо тоді взагалі дорослішати? Нехай граються! Нехай буде всепланетна пісочниця, чим погано?

— Леро, — сказав Кім, проводячи долонею по меблевому моху, сухому й теплому, живому, але практично вічному. — Щодо пісочниці… Це не дуже добре. Ти ніколи не питала себе, чого це у Всесвіті так багато зірочок — і така тиша?

Лера якийсь час дивилася на нього, намагаючись збагнути. Потім згадала, знизала плечима:

— Еге ж, доречно згадався Сашко… Пам’ятаю. «Так багато зірочок — і така тиша»… Кіме, сказати тобі чесно? Коли мова заходить про спокій і щастя моєї дитини, проблема Всесвіту, Галактики, неземного розуму втрачає пріоритет. Принаймні в моїх очах.

— Не сумніваюся, — сказав Кім. — Власне, в моїх — теж… Тільки я не назвав би свого Романа щасливим. Спокійним — так…

— А з Романом треба було працювати, Кіме. Романа треба було розвивати…

— Розвивати, — Кім вийняв з кишені домашній пульт. Щигликом перетворив зеленувату пласку стелю на подобу купола з вітражами. Барвисте проміння сонця в зеніті впало на білу бочечку кухонного комбайна, на траву й на квіти, що вкривали підлогу, на бліде лице Лери, що сиділа поруч.

— Красиво, — сказала Лера. — Добре… Це Ярина проектувала, чи не так?

— Так, — пробурмотів Кім. — А щодо Романа… Йому нудно. Іноді він для мене загадковіший за Пандема… Ти кажеш розвивати… Але ж Пан його розвивав! Найкращий — ні, ідеальний педагог!

— Виходить, не такий і ідеальний, — сказала Лера. — Виходить, він усе-таки помилився. І тепер надолужує згаяне… Наступним кроком — якщо погодитися з його логікою — мають стати смерті дітей прямо під час практики.

— Не кажи дурниць, — різко відповів Кім.

Лера смутно всміхнулася.

— Щодо зірочок і мовчазного космосу, — почав Кім, бажаючи повести розмову в іншому напрямку. — Якщо ти пам’ятаєш, суть Сашкової ідеї була в тому, що розум у Всесвіті має «вбудований» обмежувач своєї діяльності — і це не екологічна катастрофа і не війна, як вважали раніше. На певному етапі розвитку (з нами, думаю, це сталося дуже рано) розум створює Пандема, Пандем моделює ідеальне середовище перебування, після чого розум спокійно вгасає, втративши стимули до розвитку. Суперечливо? Авжеж. Вишукано? Не сперечаюсь…

— Кімчику… а ти давно говорив з Яриною? Як вона там?

— Добре, — Кім зітхнув. — Чудово… Тільки, будь ласка, про це поки що не будемо.

Розділ двадцять восьмий

Орбітальний сміттяр застряг у пусковому вузлі, зриваючи графік, загрожуючи катастрофою. Шурко — Олександр Олександрович Таміленко — витріщав очі й кашляв на всю диспетчерську, бо мінеральна вода не на користь, якщо її пити поспіхом і нервово.

У Шурковій юності техніка ніколи не давала збоїв. Перший бунт дорогих його серцю залізяк стався три з половиною роки тому: тоді відмовила Шуркова кліпса-«гралька», перестала працювати задовго до закінчення терміну служби — з тієї простої причини, що крапелька води потрапила в корпус і окислила контакт. Невідомо, як і звідки просочилася ця злостива крапелька, невідомо, чого контакт так легко піддався спокусі; Шурко довго сидів у альтанці, тримаючи на долоні мертву «гральку», і слухав лекцію про мільярди випадків, які колись контролював Пандем, а тепер відстежуватиме Шурко, інженер милістю Божою, власник золотої голови і срібних рук…

З тієї миті почалася — і тепер досягла свого піку — війна раніше безвідмовної техніки та золотої Шуркової голови. І якщо досі голова перемагала, то тепер перемога була, схоже, за сміттярем.

Шуркові очі бігали, так і сяк повертаючи динамічну модель вузла із застряглим у ньому супутником. Деталь, на якій його погляд затримувався хоч на частку секунди, більшала, огорталася строкатою хмарою символів і даних. Іноді Шурко допомагав собі руками: тицяв пальцем у рухомий рядок — так кошеня намагається піймати стрічечку, що повзе по підлозі. Крім того, руки дуже потрібні були, щоб гризти нігті і тримати склянку з водою.

З усього виходило, що сміттяр занадто рано одержав (або хибно сприйняв) команду про дію. Пелюстки пускового вузла здалися йому чужорідним тілом, і тепер він сумлінно перетравлював усе, до чого міг дотягтися: це був дуже потужний сміттяр нового покоління, готовий і Місяць пожерти, якщо накажуть. Олександр Олександрович Таміленко випробував уже двадцять два способи зупинити зухвалу тварюку; даючи накази пусковому вузлу, він говорив про сміттяра як про живу злісну істоту і був такий емоційний, що операційна система розуміла його із затримкою на одну-дві секунди.

Шурко сумував. Вузли й агрегати давним-давно були членами його родини; якщо колишня дружина могла сказати «Я краще знаю», якщо дочка могла гмикнути й проігнорувати зауваження, то вузли й агрегати дозволяли собі хіба що нетривалі примхи, короткі виступи й не дуже рішучі демарші, після чого знову виявляли розуміння, і ніколи в Шурковій практиці ще не було такого, щоб він, Олександр Олександрович Таміленко, не міг усунути неполадку самостійно, без Пандемової допомоги…

Зона тривоги розросталася. Сміттяр не тільки не реагував на прямі накази, але й не сприймав хитрих Шуркових натяків. Залишалося тільки відрубати кілком і супутник, і пусковий пристрій; це означало завалити весь графік Шуркової зміни й визнати себе безпорадним «енпешником» — ця неприємна лайка мала цілком певне значення, Шуркові його навіть пояснювали, та він забув…

Шурко вдарив кулаком по підлокітнику. Він зараз ненавидів і пусковик й сміттяр, і вузли й агрегати, і Пандема, котрий може все виправити без зусилля, одначе спостерігає за Шурковими потугами, як вихователь спостерігає за малям, поки те марно намагається поставити кубик на кубик…

Тоді він вилаявся крізь зуби, смачно, вперше за багато років; з кожною вимовленою тирадою картинка на сітківці яснішала й ставала контрастніше, неначе з неї здували пилюку. Шурко лаявся самозабутньо, цинічно й зло; можливо, його самодіяльні лайки зіграли роль мозкових вітамінів. Хай там як, але, перервавши на півслові потік лайки, Шурко знов узявся вихоплювати з динамічної моделі один фрагмент за іншим. Він давав команди, беззвучно ворушачи губами; перші п’ять «тицянь» пішли в пустоту, на шостий раз сміттяр раптом завмер, ніби принюхуючись, і це його зволікання дозволило Шуркові провести гарячкову операцію «стопу». Сміттяр спробував було сперечатися, але вкритий потом Шурко вже фактично володів ситуацією; сміттяр посумнівався для годиться й сам собі дав команду на припинення діяльності.

Сім з половиною дорогоцінних хвилин пішло на те, щоб відновити пусковик. До моменту, коли клятий сміттяр відбув нарешті на орбіту, Шурко напівлежав у кріслі, вичавлений і мокрий, зі зневажливою посмішкою на запечених губах, спустошений, злий і страшенно собою задоволений…

Так тривало цілих півтори хвилини.

Потім війна раніше безвідмовної техніки й золотого інженера Шурка Таміленка відновилася на новому витку.

* * *

— …Якщо я бачу розв’язання проблеми — то чому його не бачиш ти?

Кім віджимався від порослої травою підлоги. Десять… двадцять…

— Якщо я бачу вихід, Пане, то ти й поготів повинен його бачити. Ніяких крайностей; світ, де є біль, але цей біль не виходить за межі. Світ, де є смерть… але тільки для тих, кому жити дуже набридло. Розумієш? І стимул для розвитку, і спокій, і воля. І конкуренція, згоден? Можливо, навіть кара… Ти ж не матуся, котра, якби її воля, не підпустила б до дитини навіть нежить… Але ти й не доля, що байдуже б’є по голові. Щось інше… Наприклад, розумний суворий батько. Гармонія… Чом би й ні? Шістдесят вісім, шістдесят дев’ять, сімдесят…

Кім устав. Машинально обтрусив долоні — хоч вони були так само чисті, як і до впирання в траву.

— Якщо я бачу, — промурмотів уголос, — то чому не бачиш ти?

Він кинув пульт не дивлячись — його м’яко впіймала напівпрозора поверхня, що вміла бути й столом, і екраном, і полем для чергової настільної гри; сьогодні це «Джанґл», ми у захваті від закону джунглів на ігровому столі… Втім, у всіх популярних іграх — їх і до «Джанґла» було повно — перемагає найшвидший і найжорстокіший…

— …Виходить, ти бачиш ще щось. Недоступне мені. Припустімо, розум гибіє без принципово нових, незбагненних явищ. То зімітуй ці явища! Зіграй з людством у гру! Не можеш же ти, справді, на рівних спілкуватися з моїм нудьгуючим сином Романом, пояснювати йому, що потреба в розвитку містить у собі й потребу випробувати себе на межі сил… Влаштуй акваріум, де є нібито жорстока сліпа доля, нібито фатум, нехай це буде не дитячий світ, але спортивний майданчик… У спорті ж теж є свої умовності, є змагання, є розвиток на межі сил, але в спорті — переважно — не вбивають…

Міні-ресторан нагадав, що пора обідати. Стіл під натуральною лляною скатертиною був уже накритий; їсти не хотілося. Кім сидів, тупо дивлячись, як здіймається пара над ніжним м’ясом — тим, що народилося в пробірці й ніколи не було живою істотою.

* * *

— Речі — місце, — сказав Сашко Таміленко.

— Що? — неуважно перепитала Олександра.

— «Речі — місце», така остання дизайнерська знахідка. Будь-яку нову річ ти фіксуєш на належному місці в потрібному положенні і вводиш у пам’ять будинку… І відтепер по спеціальній команді з пульта всі речі переміщаються на задані тобою позиції… Непогано б мені таку штуку років тридцять тому. Або сорок. Ми з матір’ю вічно воювали за порядок у моїй кімнаті… Точніше, це вона воювала за порядок, а я воював за волю… Що ми робимо сьогодні ввечері?

— У мене зустріч, — так само неуважно сказала Олександра. Невелике дзеркало на її столику було насправді екраном — Олександра повертала своє віртуальне зображення так і сяк, одразу приміряючи на двійника зачіски, косметику, колір волосся.

— Жаль, — подумавши, сказав Сашко. — Чогось я саме сьогодні розраховував на сімейний затишок.

— Поклич Юльку… Або нагадай Шуркові, що в нього є батько.

— Сашо, — сказав Сашко, зупиняючись за спиною в дружини; на щастя, «дзеркало» його не відображало. — Як ти думаєш, кількість зла на землі якось пов’язана з кількістю добра?

— Авжеж, — сказала Олександра, яка за багато років заміжжя звикла легко погоджуватися з чоловіком, пропускаючи при цьому його слова повз вуха. — Я так думаю: що більше добра, то менше зла…

— А я так не думаю, — сказав Сашко, дивлячись на ту, іншу Олександру, що мерехтіла в глибині екрана. — Я думаю, що добро й зло врівноважують одне одного… А отже, що більше добра, то більше й зла.

— Цікаво, — пробурмотіла Олександра, беручись приводити своє лице у відповідність до віртуально підібраного образу. — Дуже цікаво…

— Тоді, — сказав Сашко, — що менше зла залишає Пандем на землі, то менше стає й добра…

— Тобто, бажаючи всім добра, треба множити зло, — кількома широкими мазками Олександра вміло підкреслила високі вилиці.

— Дуже добре, що ти не ставишся до мене серйозно, — сказав Сашко. — Інакше ми не дожили б і до срібного весілля.

— Сашко, ставитися до когось серйозно — найнудніший підхід до справи… То ми встановимо в себе цю штуку, «речі — місце»? Вона не дуже громіздка?

— А навіщо вона нам потрібна, — сказав Сашко. — У нас майже немає речей… Не вважати ж річчю пакет з одноразовими светрами?

— Ми можемо завести річ, — сказала Олександра. — Наприклад, справжній килим, не з трави, а вовняний… Можна навіть антикварний… Хочеш?

— Ні… Ти вже йдеш?

— У мене зустріч призначено на шосту годину…

— Ну, лети. Успіхів…

Олександра поцілувала його в щоку — ніжно, по-материнському. Сашко провів її до порога; літалка описала півколо й зникла за кронами, Сашко повернувся в кімнату, ліг на підлогу й подзвонив Кімові.

* * *

— Привіт, — сказав Кім. Востаннє Сашко дзвонив йому три… чи чотири роки тому через якісь дрібниці.

— Братику-в-законі, — Сашко всміхнувся, згадавши давній Олександрин жарт. — Що ти робиш сьогодні ввечері?

— Або працюю, або нічого…

— Тоді ходімо в тренажерку, відпочинемо, вип’ємо, поборюкаємось?

За цією легкою пропозицією стояв, зрозуміло, не безтурботний вечір за іграми й балаканиною. На відміну від Олександри, Кім не вмів пропускати Сашкових слів повз вуха; може, саме тому, подумав Кім, Саша його дружина от уже майже сорок років, а я — братик,-у-законі, вічний опонент, спаринг-партнер або хлопчик для биття, залежно від настрою…

Кім гмикнув, уявивши себе в роді хлопчика для биття.

— Я тебе не втомлюватиму, — сказав Сашко. — Так… поговорити.

— Ну, ходімо, — сказав Кім. — Не піддаватимуся, май на увазі…

* * *

Цей простір було спеціально влаштований для руху. Тут літали й повзали, розтягувалися, стрибали, плавали в невагомості, пірнали на глибини й грали в м’яча; Кім уперше звернув увагу, як багато навколо старих, за сімдесят, людей. І з яким задоволенням вони гасають по «чарівному замку» — ігровій дистанції з доланням перешкод…

П’ятдесятишестирічний Сашко в чорному облиплому комбінезоні грав м’язами, крутив сальто і, між іншим, зустрів Кіма підкреслено агресивно; це був свого роду ритуал. Одним з найбільших підпросторів тренажерки був «колізей», місце для сутичок і двобоїв усіх ступенів складності — починаючи з простої боротьби на килимі й закінчуючи боєм на інерційних «дзиґах», на вузькій кладці, над голографічною прірвою. А чом би й ні, подумав Кім. Здорова злість тонізує… До того ж, я легко його вхекаю, хоч він і на шість років молодший.

Важили вони приблизно однаково. Різниця в зрості була неістотна. Обидва були вперті, проте Сашко, либонь, мав куди більший запас люті. Кімові не вдавалося довести до кінця жодного прийому: реакцією Сашко нагадував змію.

— У мене сьогодні день народження, — сказав Сашко, вкотре уникаючи атаки.

— Що?!

Кім на секунду втратив пильність. Захват; на щастя, Сашкові не вдалося провести прийом чисто.

— А… яке сьогодні число?

— Яке число, який день, який місяць… для тебе немає різниці, бо Віталій всі ці тижні моргає. Ти питаєш Пандема, що він робить, а він моргає, ось уже цілий місяць… Ап!

Кім ухилився. Струснув з себе Сашка, але й сам упав; килим був синтетичний, чорний, мов космос.

— А чого ж ти мовчав? — запитав Кім у килима.

— А я й кажу… Це умовності, ти не помітив? Коли діти хочуть влаштувати собі свято — вони не чекають дати, вони кличуть друзів на який-небудь день блощиці, чи день першої кульбаби, чи щось у тому ж дусі… А через місяць кличуть уже інших друзів, так само хороших, на день першої синиці, наприклад…

— Переставай патякати, — Кімова здорова злість десь ділася. Лишилося саме роздратування.

— Час не має значення, — тихо сказав його вічний опонент. — Життя безконечне… так здається. Ти знаєш, у мене нова робота.

— Чого ж ти…

— Я координатор. Людський диспетчер. Маленький вузлик у всепланетній координаційній сітці… Кіме.

— Невже?

— Ти ж уже зрозумів, що саме готує Пандем?

БЕЗЧАССЯ

Пролог

Джемі з Левком грали в «топ» — нишпорили по околицях «великою камерою», підглядали реалку, як вона є, спочатку нічого цікавого в поле зору не потрапляло, до того ж, на багатьох вікнах стояли заглушки від чужої цікавості, вони вже хотіли згортатися і йти кататися на Трасу — як раптом побачили цього хлопця, він стояв на літаючій платформі й дивився вниз, і в лиці його було щось таке, що Джемі, який був у ту мить оператором, затримав на ньому кадр.

— Агов, — сказав він хлопцеві, хлопець покрутив головою, не розуміючи, звідки голос, потім здогадався, що потрапив у «велику камеру», й помахав рукою.

— Ти чого? — спитав у хлопця Левко з-за Джеміної спини.

Хлопець показав пальцем униз. Джемі, пам’ятає, ще подумав, що в нього якась машинка для літання і що він просто так розважається.

— Ну, давай, — сказав Джемі, і хлопець зробив крок — просто ступив — у повітря. Джемі думав, що він трохи повисить, як це буває в мультах, і, можливо, подригає в повітрі ногами, але хлопець одразу ж гепнув униз, зламав кілька гілок на великій березі й зник під кронами — камера ніяк не могла туди зазирнути. Через хвилину виліз рядок у новинах — «Нове самогубство поблизу західної станції», і показали розпростерте на землі хлопцеве тіло…

Левко відтіснив Джемі й довго-довго розглядав мерця у всіх ракурсах.

— Я теж, — сказав нарешті.

— Що? — зачудувався Джемі.

— Я теж так хочу, — сказав Левко.

— Це, мабуть, боляче, — припустив Джемі.

— А я вколю собі анальгетик, — сказав Левко.

— А потім?

— Що потім?

— Ти вже будеш мертвий.

— Ну то й що? — запитав, подумавши, Левко, і Джемі не придумав, що йому заперечити. До того ж, йому було цікаво — він ніколи в реалці не бачив, як умирають. Раніше, при Пандемі, вмирали тільки старі, та ще екстремали в червоному шарі, але Джемі був занадто ледачий, щоб подорожувати по шарах — для розваги йому вистачало іграшок та «великої камери»…

А тепер можна і в реалці вмирати скільки хочеш. Жаль, що тільки один раз; правда, самому Джемі поки що не хотілося, але чом би не подивитись, як це зробить Левко?

Поруч з Левковим домом була стара щогла — іноді вечорами на ній влаштовували театр тіней. На щоглі було джерело світла, навколо неї наганяли хмар, і вони служили екраном, тільки Джемі не любив цих вистав — занадто несхоже на реалку…

Удень на щоглі нікого не було. Джемі й Левко піднялися на ліфті; потім до Джемі дійшло, що найцікавіше буде внизу, а не нагорі. Він спустився й про всяк випадок одійшов якнайдалі — щоб Левко не гепнувся йому прямо на голову; вийшло, що Левко впав навіть занадто далеко. Джемі почув тільки тріск дрібних гілочок, а потім такий звук, ніби переломили найтовщу й найсоковитішу гілку.

Джемі побіг на звук. Левко лежав на спині і якось дивно посмикувався; з рота його товстим струмком текла кров, як в іграшці, і пінилася теж дуже натурально, але найбільше вразило Джемі те, що очі в Левка дивилися в різні боки, одне вправо й угору, друге вліво й униз. І хоч як багато іграшок пройшов у своєму житті Джемі, а такого ефекту не бачив на жодному віртуальному трупі. Напевно, творці вбивалок у реалі ніколи не бачили мерця…

Джемі дивився на Левка хвилини півтори. А потім приїхали люди з цієї їхньої чуханої координації; у новинах уже тридцять дві секунди висів новий рядок: «Самогубство поблизу старої телевишки»…

Джемі відійшов убік, помочився на купу старого листя й зробив запит на інфу про всі самогубства й нещасні випадки за минулий тиждень.

…Одне погано — занадто швидко. І тільки одноразово. А у віртуалці він би попросив Левка стрибнути ще раз…

Розділ двадцять дев’ятий

Рожева «двійка» без імені вийшла з-під контролю Траси, перейшла на ручне керування й збільшила швидкість майже вдвоє. Траса ледве встигала розчищати перед нею дорогу (а потік був щільний), відкидаючи до узбіч інші, керовані ззовні машини; розсунути власні межі Траса, на жаль, не могла. На повороті «двійка» проїхалася бортом по огородженню, залишаючи на ньому клапті-плівочки рожевої фарби, і збила з ніг самотнього пішохода, який, на біду, опинився в цю мить на узбіччі.

Через десять секунд після удару Кім одержав повідомлення на пульт. Ще через хвилину він був уже в дорозі.

…Траси ставали небезпечні. І це було тим більше неприємно, що в тих шарах, де нормальним вважалося мати індивідуальний транспорт, обійтися без Трас було неможливо. Система зовнішнього керування дозволяла зростити плюси особистих «їздилок» з перевагами громадських «возилок», але яка ж велика виявилася спокуса покерувати самому, та ще й швидше за всіх!

— На що вони розраховують? — безнадійно запитав Кім у Невілла, добре знайомого інспектора Трас. І Невілл, що перебував на два часові пояси східніше, шумно зітхнув у Кімових вухах:

— По-моєму, вони просто не думають. Простежити реакцію Траси, обчислити машину — на рахунок «раз»… Але нічого не може статися. Вони в це вірять, ти ж знаєш…

Медична допомога пораненому прийшла через сорок секунд після зіткнення — лікар випередив Кіма майже на одинадцять хвилин. Кім побачив спершу смугасту спортивну туфлю, що самотньо моргала блакитним маячком, потім білу ганчірочку, що прилипла до дорожнього покриття, потім — медкапсулу, формою схожу на стародавній тюбик із зубною пастою, напівпрозору, як щитки на транспортері. У капсулі нерухомо лежала людина; поруч сидів по-турецьки лікар у яскраво-жовтому, світному під фарами комбінезоні, по-пташиному ворушив головою, очевидно, керував лікуванням із вбудованого пульта.

Темні стінки капсули прояснилися, стали враз зовсім прозорі; Кім побачив лице пораненого. Потерпілий був украй роздратований і ображений.

Лікар перевів дух і обернувся. Кім спершу подумав, що він дуже молодий, і тільки через секунду впізнав небожа Мишка.

— Складний перелом стегна, — сказав Мишко замість вітання. — Ну й струс мозку. Тиждень реабілітації, ніяк не менше.

Пацієнт щось пробурмотів крізь зуби.

— Ми вас відвеземо додому, — сказав Мишко. — Налагодимо систему, вам нічого не доведеться робити. Тільки одужувати, — він силувано всміхнувся. Видно, функція «підбадьорення пацієнта» давалась йому погано.

Кім спробував згадати, скільки Мишкові зараз має бути років. Вісімнадцять? Дев’ятнадцять? Він, Кім, нічого не розумів у сучасній медапаратурі. Він не міг дистанційно керувати капсулою. Міг на дотик визначити перелом, розшифрувати знімок, загіпсувати… Ну, ще ввести анальгетик. Усе.

— Ч-чорт, — простогнав поранений. — Ну чому… чому? За що?!

Кім прикрив очі, викликаючи запис інциденту, зроблений Трасою. Картинка була чорно-біла — може, тому, що в момент зіткнення пам’ять Траси була перевантажена; у протоколі автомобіль-порушник фігурував як «рожевий»…

Шматочки обдертої фарби тріпотіли на огорожі, наче квіткові пелюстки.

— За що? — гірко бідкався Мишків пацієнт. Кім дивився на нього, і дві картинки накладалися одна на іншу: бліда скривджена людина в медкапсулі — і тіло, високо підкинуте рожевим смерчем. У повітрі майнули ноги у смугастих спортивних туфлях…

— У-гу, — пробурмотів Кім.

— То я даю команду на повернення? — запитав Мишко.

— Петре Артуровичу, я представник координації, — сказав Кім скривдженій людині. — Того, хто вас збив, чекає кара… Зараз ви хочете з кимось зв’язатися?

— Я вже подзвонив дружині, — сказав Артурович і поморщився. — Ні, ну яка зараза! Саме сьогодні… Ну чому?! За що? Що я йому зробив?

— Ви знаєте, хто вас збив? — зачудувався Кім.

— Я не про того, хто мене збив, — сухо відгукнувся Петро Артурович. — Я про того, хто… Ну та нехай. Ну його…

— Подзвони мені, — сказав Кім племінникові. Мишко коротко кивнув.

— Можна мені нарешті сісти? — сварливо запитав потерпілий.

* * *

Рожева «двійка» без імені знайшлася раніше, ніж потерпілого Петра Артуровича Шейка доставили додому. Машина-винуватиця на той час повернулася під контроль Траси й законослухняно текла в потоці інших машин — у негустому потоці, чотири смуги всього; корячись координаторському наказові, Траса вивела «двійку» з руху й припаркувала на узбіччі.

Кім представився.

— Ми взагалі-то поспішаємо, — сказав пасажир, світловолосий мулат, визначений пошуковиком як Ігор-Дітріх Крошкін. Коло нього на водійському місці сиділа дуже висока жінка з «оновленим» іменем — Акація Світлоряд; на третьому передньому сидінні валялася, закинувши ноги на вітрове скло, трирічна дівчинка. Щодо дівчинки пошуковик дав збій.

— Сорок три хвилини тому ви вийшли з-під контролю Траси, — сказав Кім. — Двадцять дев’ять хвилин тому ви збили людину… Вам показати запис чи ви самі згадаєте?

— Він просто там стояв, — сказала Акація Світлоряд. — Ніхто не змушував його там стояти.

— Коли ми знову поїдемо? — запитала дівчинка.

— Це ваша дочка? — Кім розглядав шкарпеточки з масажем, що гепали по склу.

— Ні, — сказав Ігор-Дітріх Крошкін.

Пошуковик нарешті видав відповідь: дівчинка була Поліною Міллер, віком два з половиною роки, і жила з батьками в сусідньому шарі за двісті кілометрів звідси.

— Вона просто хотіла покататися, — сказала Акація Світлоряд. — Ми потім подзвонимо її батькам або координаторам, щоб вони її відвезли назад.

— їдьте, — сказала дівчинка. — Я хочу швидше.

— Ви хоч цікавилися, що сталося з людиною, яку ви збили? — запитав Кім. — Дивилися новини?

— Чого ми повинні цікавитися? — здивувався Ігор-Дітріх Крошкін.

— Ми його навіть не знаємо, — додала Акація Світлоряд. — Навіщо ці ритуальні запитання?

Обом було не більше тридцяти. Обоє народилися при Пандемі.

— Боюся, вам доведеться відповідати, — сказав Кім. — За подібні вчинки щонайменше понижують у статусі…

— Чого це? — обурилася Акація Світлоряд. — Ми не роботи, щоб Траса нами керувала… Чого ми не можемо їздити, як хочемо?

— Бо ви покалічили людину.

— Але він же просто там стояв!

— Ви могли його вбити.

— Не могли, — заперечив цього разу Крошкін. — .Ми самі могли б убитися, але не вбилися, бо Полечка з нами захотіла покататися…

Невже мені хочеться його вдарити, здивувався Кім. Яке ганебне… яке непереборне бажання.

Ігор-Дітріх Крошкін насупився:

— А ви… Кіме Андрійовичу… Вищо, справді вірите, що ми могли його вбити? І ніби щось таке… таке… справді може статися?

* * *

— Вони просто підібрали дівчинку на дорозі, — сказала Олександра.

Вона сиділа у себе вдома, Кім бачив, як за її спиною мерехтить, вибудовуючи примарні замки, свімуз-композиція «Вельветовий джин».

— Так, — Кім валявся на підлозі у власному кабінеті, і його морозило. Десять хвилин тому він підтяг температуру повітря на два градуси, а потім ще на два; стіни посвітліли. Вони завжди набували відтінку льоду, коли в кімнаті було занадто жарко.

— А її предки? — навіщось запитала Олександра.

— Предки спершу забули дочку при дорозі… А потім сиділи й чекали, коли їм привезуть дитину. Вони ж прекрасно знають…

— Так, — кивнула Олександра. — От і Сашко теж розповідав… Кімчику, а взагалі можна достукатися до їхніх мізків?

— Не знаю… У Пана якось виходило, у нас поки що — не дуже… їх доведеться карати, всіх цих ігорів-дітріхів, і що далі, то суворіше, а вони ж і не зрозуміють, за що…

— Раз не зрозуміють, два не зрозуміють, а потім… Що ви з ними взагалі робите?

— Пониження в статусі на три пункти. Думаєш, порушень стає менше? А порушень-рецидивів? Ні-фі-га.

— Ну й спадщину залишив наш Пан…

— А могло бути гірше. Сашуню, Пан же ж готувався, готував усіх, готував нас… І підстелив, зараза, соломки скрізь, де міг… А без цього могла б бути чортзна-яка м’ясорубка, і ми б прокляли Пана так, як нікого в історії людства не проклинали…

— Холера, brother, як ти зловісно висловлюєшся.

— Якби ти бачила, як він летів! Як летіла ця людина, ноги в повітрі… Це смертельна травма, Сашуню, з нього навіть туфлі злетіли… А в результаті — перелом стегна. Струс мозку. При нинішніх засобах — тиждень незручностей, і край.

— То він мав був померти?

— По-чесному? Мусив.

— Жах…

— Так. Наступного разу Петро Артурович Шейко не ходитиме по Трасі. У нього є можливість закріпити отримані навички.

— І в чому ж message?

— Для нього? Триматись якнайдалі від ігорів-дітріхів. Для них… нема бажання про них говорити, якщо чесно. Вони б убилися… Але дитина за законами безчасся завжди виходить суха з води — хоч у яку халепу її втягнуть дорослі. Тому дітріхи-крошкіни беруть дівчинку — першу-ліпшу. Дівчинка спокійно погоджується покататися. Її мати… я сьогодні говорив з її матір’ю… Вона бачить — дитина пропала, але навіть не дзвонить у координаторську, оскільки тривожитись нічого, соромно відривати від справи заклопотаних людей і так далі… І вона має рацію, бо з дівчинкою нічого не станеться, її навіть не кусне, пролітаючи, оса…

— Сашко прийшов, — сказала Олександра. — По-моєму, злий.

— Він завжди злий… Ти знаєш, як влаштовані «двійки»? Вони садять дівчинку на переднє сидіння… Там дуже потужний корпус, убити двох і вберегти третього можна тільки відверто чудесним чином…

Кім замовк. Як її там — Поліна Міллер? Два з половиною роки? Дозволити дівчинці загинути в катастрофі заради напоумлення двох дорослих дурнів? І хто сказав, що до них би дійшло?! Центри всесвіту, чорти б їх ухопили, непорушні… І перш ніж ця впевнена точка опори похитнулась — розмазались би обоє по стінці разом зі своєю машиною… Щоб іншим не кортіло? Ба ні… «Зі мною нічого не станеться» — маленький дитячий щит, з роками оброслий дубленою шкірою. До Пандема люди могли гинути сотнями й тисячами, і все одно всі покарання здавались несправедливими… А по вулицях гасала молодь, втискаючи педаль газу трохи чи не в днище…

— Худоба, — буркнула Олександра.

У кадрі за її плечем з’явився Сашко — бритий налисо, у мерехтливих відблисках «Вельветового джина» він сам був схожий на екстравагантне чудовисько. І, зрозуміло, зразу ж утягся в розмову:

— Що ти за єресь говориш, жінко! Не худоба — люди! Ми ж люди, ми все можемо, нам усе дозволено, ми будемо жити вічно й вічно будемо радіти життю… Пандем дав нам усе для щастя й пішов, залишивши нам нашу волю… Кіме, зайди в корпоративну мережу, я скинув тобі деякі наробки.

— Щось сталося? — лагідно спитала Олександра, котра знала чоловіка краще, ніж Кім знав себе.

— Новий випадок на Трасі, збили двох дівчат. Щось дуже часто останнім часом, а, здавалось би, не найлабільніший шар…

— А ми тут якраз хвалимо Пана, — зітхнула Олександра, — який розумно організував безчасся, даючи нам змогу адаптуватися до нового світу…

— Зубоскалимо? — Сашко мигцем глянув на дружину. — Я, прямо як справдешній богомолець, прославляю Пана вранці і ввечері — саме за це його рішення… Хоч бруд і кров усе одно будуть, і нам з Кімчиком доведеться розгрібати, і розгрібати, і знову розгрібати… — Сашко всміхнувся мрійливо, наче йшлося про гарну вечірку.

— Знаєш, що сказав потерпілий Петро Артурович… наостанок? — запитав Кім.

— Здогадуюся, — усміхнувся Сашко.

— Що? — тепер уже Олександра мигцем глянула на чоловіка й вимкнула «Джина». Відблиски згасли, палаци розчинилися; тепер Кім бачив нічне небо з гострим, немов голки, проміннячком зірок, і на тлі його — два обличчя, як два бліді місяці.

— Він сказав: «Ну яка зараза. Що я йому зробив? За що?!»

— Це, звісно, не про водія, — після паузи процідила Олександра.

— Так… Це про того, хто врятував йому життя.

* * *

Усе місто — і вся земля — вкриті були спорожнілими альтанками. Їх зносили й перебудовували, наче бажаючи скоріше забути про те, хто альтанки покинув; їх реставрували й берегли, ніби вірячи в те, що він іще повернеться.

Напевно, в Ярининій альтанці нічого не змінилося. Напевно, замість дзеркала-екрана стоїть тепер мнемокартинка: багато з тих, хто не має сили змиритися з Пандемовим відходом, зберігає в альтанках його зображення… Кім хотів би хоч раз подивитися на Пандема Ярининими очима. Зазирнути в лице того, хто розумів Ярину краще, ніж він, Кім, розумів свою дружину. Свою колишню дружину…

А у велику міську альтанку коли-не-коли забрідають люди. От як, наприклад, ця жінка, темношкіра, з відсутнім поглядом чорних очей, вона сидить у куточку, не помічаючи Кіма; або як оцей підліток з тонкими сенсорами замість волосся, він Кіма бачить, і соромиться, і зрештою йде шукати іншу альтанку, безлюдну. Що за лихо в нього, чого саме сьогодні йому так потрібен Пандем?..

Кім сів у м’яке крісло за спиною темношкірої жінки. Опустив підборіддя на сплетені пальці.

Ти пішов од нас, думав Кім. Чи ми пішли від тебе?.. Ми вийшли за двері… Так, це було дуже ефектно… Ти йшов так помалу, так нестрашно, навіть весело…

У всіх шарах до того моменту вже були готові лікарі, вчителі та керівники, причому багато хто ще й сам не підозрював про свої можливості. Відхід Пандема — і шок від цього відходу — мав їх ініціювати; так, власне, потім і сталося: ці люди стали тим, ким при Пандемі не стали б ніколи.

Прощаючись з Пандемом, Кім знав, що зародки всіх необхідних людству служб — від медичної до сейсмологічної — створено, налагоджено й вони перебувають у робочому стані. Ще він знав, що в кожному домі змонтовано протипожежну систему, що сучасна енергомережа дозволить людству жити в теплі й достатку багато сотень років, що запас міцності, вкладений Пандемом у життєзабезпечення космолайнера під назвою «Земля», цілком достатній для того, щоб, ідучи від них, Пандемова совість — якщо в Пандема є совість — лишалась крохмально-чиста…

Пандем казав, що тепер його, Кімова, черга подбати про світ. Що кожен сильний повинен допомогти тому, хто ще недостатньо сильний… І, це ж треба — він, Кім, обіцяв замінити Пандема Ігореві-Дітріху Крошкіну! Він це обіцяв — прощаючись….

Усього чотири роки тому.

* * *

Ярина Каманська читала вступну лекцію з дизайну життєвого простору — по землі її слухали дві тисячі сто сорок три особи, і ще незбагненним чином на канал «пристебнулося» тридцять юних «місячників».

Людські уявлення про те, що таке краса та зручність, різняться дивовижно, говорила Ярина. Як ви знаєте з «оболонки» нашого курсу, той дизайн, про який ми будемо говорити, прийнятий у сорока двох відсотках земних життєвих шарів: це насамперед єврошари з коефіцієнтом від двадцять першого до дев’яносто першого, а також усі шари холодної колірної гами й частково жовті та жовтогарячі, повний список ви знайдете в довіднику. За сформованою традицією комфортні для нас життєві простори будуються, виходячи з простого правила: все, що зовні, має бути максимально природне й наближене до природи. Усе, що всередині, має бути оригінальне, складне і якомога винахідливіше, але без втрати в зручності. Зрозуміло, це правило можна будь-якої миті порушити, та тільки заради того, щоб внести в концепцію щось нове: бунтарство заради бунтарства в нашій справі не заохочується. Якщо хазяїном житла є одна людина, обладнати для неї простір легше, ніж, наприклад, для родини чи для компанії друзів; що повніша буде інформація, яку захоче надати вам майбутній мешканець — або мешканці — ще не сконструйованого вами простору, то менша ймовірність того, що ви помилитесь… Усі ви вже виходили зі мною на зв’язок, я знаю про вас досить багато, та все-таки недостатньо… Хто перший скаже, скільки існує основних рушіїв для конструювання житловогоприміщення?

Вони ввійшли в контакт, і на довгих півтори години Ярина забула думати про все, крім костей та тельбухів дружнього людині житла. За десять хвилин до закінчення лекції оголошено було час на бліцпитання; запитували навіть більше, ніж на торішньому потоці, і майже всі питання стосувалися відходу Пандема. Серед іншого питали, чи правда, що на п’ятий рік після Пандема будівництво нового життєвого простору буде згорнуто («Авжеж ні, хто вам сказав таку дурницю?»), і чи правда, що після Пандемового відходу в усі будівельні й дизайнерські норми впроваджені якісь потворні обмеження, «пожежні системи» чи щось таке?

Ярина мигцем звірилася з годинником і пошкодувала, що не лишила більше часу на відповіді. Що вона могла розповісти їм про пожежу — за ті три хвилини, які в неї лишилися? Чи про землетрус?

— Ми почнемо з цього наступну лекцію, — пообіцяла вона. — Безпека житла — окреме питання… особливо актуальне для тих, хто народився при Пандемі… «і не уявляє собі, що може наробити одна випадкова іскра», — хотіла вона додати, однак промовчала, бо знала з досвіду — вони образливі, вони вважають себе дуже розумними й самостійними…

За останні дві хвилини вона встигла похвалити вже помітних лідерів, підбадьорити інших і дати домашнє завдання. Вогник на камері згас; Ярина за інерцією помахала рукою вже порожньому екранові й вибралася зі студії в загальний хол. Тут було змонтовано п’ятдесят змінних інтер’єрів — зараз хол дублював приміщення лондонського вокзалу Вікторія в середині двадцятого століття; під розкладом поїздів — а насправді розкладом лекцій — стояв чоловік, і Ярина раптом зупинилась мов укопана, бо їй привидівся Кім Каманський…

Зрозуміло, це був геть інший чоловік.

* * *

Через півгодини вона вже взувала лижні черевики.

Як усе-таки плутається реальність з внутрішньосистемним існуванням! От — щойно вона готова була дати команду: «всіх прибрати». Тобто прибрати людей, які облюбували цей схил, залишити Ярину наодинці зі снігом і небом, так, щоб її звична самотність не порушувалася навіть формально…

У системі вона проробляла це неодноразово. А тепер люди навколо були людьми, кожний з них був так само реальний, як сама Ярина, прибрати їх означало взяти автомат і стріляти, стріляти, поки самого тебе не прибере милосердний представник координації… Кажуть, був такий випадок. На якомусь спортивному курорті… Однак, слава Пандему, тоді майже ніхто не загинув — відбулися малою кров’ю.

Яка жахлива робота в цій їхній координації…

Напевно, робота віднімає в нього всі сили й усі думки. Напевно, думати про Ярину йому просто ніколи. Тим більше що такі думки не приносять радості.

Вона стояла на вершині білого пагорба. Сніг тут був натуральний, білий, а не той, що росте прямо з землі, тобто зі спеціального сніжного покриття, що яскравими барвами позначає тренувальні траси — зелений, червоний, чорний. І навіть не срібний, що його так люблять діти (з нього виходять красивенні дзеркальні сніговики). Це був справжній сніг, виготовлений на небесах без найменшої участі людини, чесний безпандемний сніг…

Поруч сидів приблудний вовк. Злегка хитав розумною саркастичною мордою, ніби бажаючи сказати: «Нівроку собі»…

— Що хочеш?

Вовк відвернувся. Мовляв, нічого такого.

Вона насунула на лоба окуляри. Щигликом змінила кольоровідтворення. І ще раз змінила; навколишній світ тепер здавався теплим, дитячим, наче на старій кіноплівці, комбінезони лижників не дратували яскравими барвами, а сніг виразно віддзеркалював небо — блакитний сніг з синіми тінями, і над ним сонячний космос аквамаринового кольору…

Тільки вовк лишився сірий. Втім, він уже йшов, легенько погойдуючи на ходу товстим, мов дрючок, хвостом.

Ярина перевела дух і стартувала. Окуляри пунктиром прокладали їй курс. Вона мчала, відчуваючи, як обіймає білу землю її широка гнучка лижа, і кожен сенсорик на штучній «підошві» радіє вільному, красивому, досконалому ковзанню…

У хмарі снігу й вітру, в комбінезоні, що зробився майже дзеркальним, вона загальмувала на маленькому плато; викликала підйомник і веліла відвезти себе на «палець» — кам’янистий пік, з якого брали початок прогулянковий маршрут на повітряній платформі та «чорна» траса.

…Відчайдухи, котрі зразу після Пандема взялися літати по чорних «смертельних» трасах… і скільки їх лишилося на скелях, в розколинах, у руслах замерзлих струмків…

Потім перестали. Чорна траса підтримується в робочому стані, але охочих покататися немає — хтось колись казав Ярині, що це нормально. Що люди заново починають цінувати життя, і певне боягузтво — природний, так би Мовити, результат.

На платформі не було нікого. Ярина пристібнулася (обов’язкова умова), підняла противітрові щитки й піднялася над горами.

Місцевий клімат-контроль жере, мабуть, страшну кількість енергії. Згори видно межі лижного комплексу — сніг на них сіріє, як вовна на квітневому зайці, і там далі — мокрі дерева, відлига, зелена трава й сірі хмари… А тут морозець, синє небо, і вітер такий легкий, що Ярина може піднятися вище, не ризикуючи, що її зідме зі зручного крісла…

В окулярах вона могла дивитися на сонце, не мружачись.

Цікаво, схожа вона на Бабу Ягу? Літаюча баба… Хоч з вигляду не скажеш. Особливо в лижному комбінезоні та в окулярах. Гладеньке лице, каштанове волосся без натяку на сивину, не бабуся — наречена, майже як на весільній фотографії з Кімом…

Ось він, душевний спокій. Безнадійна якась гармонія. Нижче ватерлінії…

іМаленька крапка на снігу змусила її нахилитися вперед і скомандувати окулярам збільшення. Крапка була людиною на порозі чорної траси; Ярина роззявила рота — людина вже ковзала вниз наче по маслу, пролітаючи один десяток метрів за другим, то по снігу, то по повітрю, над хижими зубцями, не прикритими білим навіть для годиться, над ущелинами й тріщинами, по крутих, ледь не вертикальних схилах, з поворотами, від яких у Ярини починало крутити суглоби, і цілу хвилину вона почувалася безпорадно.

Небіжчик?

У неї не було вбудованого виходу в систему. Був тільки зв’язок; вона подзвонила черговому координаторові бази.

— Так, — голос Ярининої співрозмовниці (а координатором виявилася дуже молода дівчина) був натягнутий, як мотузка для білизни. — Там унизу чергує медмашина… Він попередив… Розумієте, я не маю права його затримувати, це все-таки спорт, а не правопорушення…

Ярина посадила платформу на сніг (та одразу ж злетіла й попливла назад до «пальця») і, грузнучи в кучугурах, побігла туди, де виднілася «швидка» і групкою стояли люди.

— Розбився?!

На неї озирнулося кілька облич. Здається, її не зрозуміли; вона мигцем глянула в медкапсулу, що стояла тут же. Порожньо…

— Розби… — почала вона знову й затнулася.

Чоловік у чорному комбінезоні стояв схилившись, протираючи лице снігом, його лице, бліде й мокре, на очах наливалося плямистим рум’янцем. Над плечима здіймалася пара.

— Навіщо ви це зробили? — спитала вона, коли мовчанка стала вже геть непристойна.

Він торкнувся мочки вуха. Он воно що — іномовний, а у вусі в нього перекладач…

— Навіщо ви?.. — повторила вона тихо.

Чоловік розглядав її без особливої приязні.

— Що — навіщо? — запитав він нарешті.

— Ми повинні замінити їм Пандема, — сказав Сашко. — Коли був Пан — він їх спрямовував. Зокрема й карав… Так-так, не прикидайся, що ти в це не віриш. А тепер ми — от ми з тобою — повинні їх виховувати й карати.

— Чого саме ми? — запитав Кім.

— Бо ми найдоросліші дітлахи в цьому всепланетному дитячому садку, — Сашко примружився. — Ми за них відповідаємо… Отже, зниження статусу. Позбавлення прав. Тюремне ув’язнення. Усе що завгодно; після тридцяти років Пандемового правління важко буде відновити таке поняття, як «закон», але якщо для його реанімації доведеться запровадити страту — ми запровадимо.

— Мій дядько — з іншого світу, — пробурмотів дев’ятнадцятирічний Мишко Каманський, затягуючись тонкою сигаретою з червоним мерехтливим поясочком. Сигарета вибухнула зумером тривоги; Мишко стис її дужче, і зумер затих.

— Навіщо ти куриш цю гидоту? — лагідно спитала Лера.

Мишко знизав плечима:

— Просто так… Курю.

— Мода на турботу про власне здоров’я скоро минула, — зауважила Лера, відганяючи долонею хмарку диму.

Мишко мовчки погасив сигарету.

— Як і мода вірити в те, що Пандема нема, — сказав Кім.

— Пандема немає! — неголосно гаркнув Сашко. — Пандема справді немає… і більше ніколи не буде! Ми в шлюзі, у шлюзовій камері, де тиск світу ще не зрівнявся з природним, безпандемним… І це найрозумніше, що міг зробити Пан, — влаштувати нам поступовий вихід з оранжереї. Хто зможе жити без Пандема — житиме. Хто не зможе — загине й погубить тих, хто поруч…

Вони сиділи в парку перед старим Олександриним будинком. У Мишка через дві години починалося чергування; Олександра раз у раз опускала повіки, переглядаючи зведення новин. Лера розминала пальцями жовтогарячий масажний .м’ячик.

— Недавно вилетіли на виклик, — сказав Мишко, ні до кого конкретно не звертаючись. — Викликав сам потерпілий… із залізним штирем у спині.

— Пам’ятаю, — Сашко жорстко стис губи. — Компанія хлопчаків років дванадцяти вирішила спробувати, що буде, якщо в людину тицьнути чимось гострим…

— Штир зачепив легеню, — продовжував Мишко. — Травма середньої важкості. Регенерація за кілька днів…

— А як ти думаєш, Кімчику, — запитав раптом Сашко, — чого серед лікарів нинішньої швидкої допомоги немає людей, старших тридцяти?

Кім знизав плечима:

— Хлопчиків змалку навчили користуватися цими їхніми прозорими саркофагами, а мене, наприклад, старого гриба, з усім моїм досвідом — фіг навчиш…

— І все?

— Ні… Ці хлопчики виросли при Пандемі. І не знають, що людина, якій всадили в спину залізний штир… інакше поводиться. Часто вмирає. Ніколи не регенерує «за кілька днів».

— Принцип роботи капсул… — почав було Мишко.

— Кинь, — Сашко недбало поплескав його по плечу. — Дядько Кім правду каже… Ми маємо полегшений варіант жорстокої дійсності. Яка наче й жорстока, та наче й не дуже… Наприклад, мене особисто трохи дратує певне уявлення про справедливість, яке наш друг Пан прищепив навколишній природі… Неначе гібрид дрозда й мушки дрозофіли…

— Чого це дратує? — здивувалася Олександра. — Цілком уписується в твою концепцію шлюзової камери. Був дуже справедливий світ — буде несправедливий, або, точніше, поза справедливістю… А посередині — те, що ми бачимо. Чому ні?

— От що мене в цій концепції тривожить, — сказав Кім. — Шлюзування передбачає процес.

Сашко якось по-особливому гостро на нього глянув.

— Рано чи пізно… — продовжував Кім. — Я боюсь тієї миті, коли ці «шлюзові» закони… наприклад, щодо дітей, які не вмирають… Коли вони вперше порушаться. Буде ж хтось перший…

Усі надовго замовкли. Мовчання здавалось особливо дивним ще й тому, що навколо все шелестіло, пищало й щебетало; ластівки шмигали над головою, на даху хазяйнувала білка, а в Лери під ногами білий кіт пантрував чиюсь нору, не звертаючи ні на людей, ні на пташок ані найменшої уваги.

— Тому я й кажу, — неголосно почав Сашко. — Відповідальність має бути за все… Кинув дитину без догляду — позбавлення прав. Не погодував вчасно — зниження статусу. Ударив — обмеження волі.

— Нам треба буде до чорта тюрем, — сказав Кім.

— Нічого, — Сашко вишкірився, — є, наприклад, механізм примусового відімкнення від мережі. Або заборона на виїзд з шару… Вони ж не звикли обмежувати себе ні в чому. Ніколи. Вони відчують…

— І навряд чи це комусь сподобається, — докинула Олександра.

— Так, — Сашко кивнув. — Ми ще пожнемо… плоди. Ще почнуться обурені крики: яке ви маєте право? А хто ви такі, щоб позбавляти нас волі? Ви що, вважаєте себе рівними Пандему? Тоді нам доведеться відповідати: ні, але ми обрані Пандемом, щоб ця цивілізація — точніше, система цивілізацій — не скотилася назад у постіндустріальне століття… а може, й нижче. Координатори обрані Пандемом — незабаром доведеться написати такий прапорець і прошити його в системі…

— Пандемообрані, — Кім вичавив з себе усмішку.

— Перелом стегна — це все-таки боляче, — сказав Мишко.

— Це значно болючіше, — сказав Кім. — Повного болю він не відчув.

— Я теж так думаю, — Мишко зітхнув. — Коли ми пацанами працювали в сенсорному режимі… на полігоні… Знаєте, мені й на думку не спадало проклинати… його.

Лера здригнулася. Глянула на сина, сильніше стисла масажний м’ячик; усередині пружного простору мерехтіли яскраві жовтогарячі вогники.

— Ви б чули, що він говорив, — Мишко наморщив носа. — Уже в машині… У нього була запланована якась дуже важлива для статусу робота… Через цей перелом усе скасувалося — тепер він справді почувається невдахою. З його погляду, Пан… Пандем його трохи чи не зрадив. Безглуздо. Розумієте, коли ми… в сенсорному режимі — це було в ім’я чогось… Ми могли не розуміти до кінця, але ми знали, що Пан… що це заради мети, заради нас, зрештою. Пан не брехав… А тепер — Пана нібито немає. Але він є. І всі це знають. І коли Пан направляє машину цих ненормальних… направляє на ні в чому невинну людину — людина має право обуритись… Так вона принаймні вважає.

— Він не направляє, — сказала Лера.

— Але він міг би змінити траєкторію… ледь-ледь. І перехожий лишився б цілий… стривай, мамо, це ж не я кажу, це він так думає. Я сидів з ним поруч, мов дурень, і вдавав, що мені треба працювати з капсулою… хоч капсула на той момент давно була на автопілоті.

— Усі зациклені на собі, — пробурмотів Сашко. — Боже, яке горе, мій статус не виросте на два-три пунктики…

— А постав себе на його місце, — сказав Кім. — Якби ти їхав на важливий соціальний виклик — як з тими хлопчиськами, наприклад, що експериментували із втиканням залізяк у людину… І на тебе раптом би впало дерево. Нехай би не вбило, але… переламало ноги. Ти б сказав Панові «дякую»?

— Так! — гаркнув Сашко. — Я сказав би «дякую» за те, що мені зберегли життя! Цей ваш… як його… Шейко? Він труп! Лежав би тепер у морзі, і Пандем, де він там є, не морочився б з його питаннями… «Ой, за що?!», «Ой, чому?!» А ти, гад, живий, і далі житимеш…

Кім заплющив очі і ввійшов у систему. Петро Артурович Шейко… Дві дружини. Троє дітей… Батьки… Живі-здорові баби й діди… А чому, власне, цінність людського життя повинна вимірюватися тим, у скількох людей буде шок при звістці про чиюсь загибель?

Шейко П. А. Інженер-енергетик. Пише вірші. От, наприклад: «Жовте листя — риб’ячі скелетики, падають під ноги, тягнуться по вітру…» Цікаво, де він бачив риб’ячі скелетики? У зоологічному музеї?..

От я вже тридцять секунд розглядаю картинки цього Шейка П. А., і мені цілком ясно, що вбивати його жаль… Тьху, яке формулювання. Мій власний мозок не уник загальної долі — інфантилізації…

— Вони не злякаються смерті, поки не побачать смерть, — сказала Олександра.

— Дурниці! — Сашко розтирав у долонях китичку якоїсь трави. — Вони бачать смерть… але вона не справляє на них ніякого враження. Вона чужа. Наче на екрані. Ех, Сашуню, якби кожна людина вміла від народження співвідносити страждання чужі і власні — історія людства була б інша… Кімчику, мені треба з тобою коротенько переговорити. Конфіденційно.

* * *

— Подивися статистику, — сказав Сашко.

Кім заплющив очі. Які в Сашка гарні заставки… Хто йому робив, Олександра?

Секунда, дві — і зовнішній світ перестав для Кіма існувати. Поповзли об’ємні графіки, кожен рух очних яблук виводив на внутрішній екран щоразу нові деталі й посилання. У сумі інформації враховано було, очевидно, всі нещасні випадки, всі прояви насильства й усі самогубства, що стались в шарі від Пандемового відходу — і до сьогоднішнього ранку. І річ, зрозуміло, не в тім, що таких «червоних спалахів» з кожним місяцем дедалі більше…

— Подивись пропорцію «діяння-результат», — сказав Сашко. За секунду до його слів Кім і сам зрозумів, у чому головний сенс «коротенької» розмови, і йому стало кисло.

Якби П. А. Шейка збила машина — ця сама, марка, швидкість, маса та інші деталі… Якби вона його збила рік тому — перелому стегна не було б. Забій, набряк тканин. Струс мозку. А перелому — не було б. Ось вона, чіпко виловлена Сашком тенденція: однаковий вплив з кожним місяцем призводить до дедалі важчого… до дедалі реальніших результатів.

Шлюзова камера. Шкода, що не Кімові спало на думку це порівняння… Тиск світу зростає потроху. Ніжно зростає, плавно…

— Агов, Сашко, а де прогноз? Коли ми повною мірою одержимо те, на що заслуговуємо… коли?

Сашко сидів перед ним, двома руками розтираючи сиву щетину на бритій голові:

— А от і зроби прогноз, Кимчику… Я сам зробив, але хочу порівняти… ану ж я помилився?

— Мало? — пошепки запитав Кім.

Сашко знизав плечима:

— Ні багато ні мало… Раціонально. Напевно, твій друг Пан навчився-таки… рахувати.

* * *

Автостради давно не було. Весь район змінився так, що Кім і не сподівався знайти маленький синій купол — знайти без допомоги системи, зрозуміло.

Знайшов.

Поруч з церквою був тепер великий транспортний вузол. А по другий бік пасажирської розв’язки стояв собор, побудований — знову підказка пошуковика — півтора року тому; технологія «стиснутого простору», простоїть століття, якщо не знесуть заради якоїсь нової будівлі…

Маленька церква під синьою банею губилася в тіні конкурента-велетня.

Море людей. Геть молоді, старі, середнього віку — поза віком; акустична система навколо собору наповнювала повітря ідеально чистим натхненним співом. Дворик церкви зберігся; навіть вишні — так здалося Кімові — були якщо не ті самі, то принаймні їхні прямі нащадки…

І тут було теж людно.

Здавалось би, все просто — зробити запит про ім’я священика, який тут служить. Чого Кім і досі цього не зробив?

Рух вогників. Подув повітря; Кім одірвав очі від свічок. Той, кого він хотів тут побачити, стояв поруч — за кілька кроків; він дуже постарішав з моменту їхньої останньої зустрічі. Постарішав майже до невпізнанності.

— Добрий день, Кіме Андрійовичу…

— Ви мене пам’ятаєте?

Він одразу ж зрозумів усю недоречність цього питання.

* * *

Вони сиділи на кам’яній лаві під вишнями; осіннє листя, вже висохле, ледь чутно шаруділо, ловлячи вітер.

— Я боюся майбутнього, — сказав Кім. — Мені здається, Пандем зробив помилку.

Отець Георгій потер долоні:

— Якщо він і помилився… То не тоді, коли пішов. Раніше… Давно. Він бажав нам добра…

— І в цьому його помилка?

— Ні… Його помилка… я можу тільки здогадуватись, я можу помилятися… його помилка в тому, що він узявся господарювати в матеріальному світі… виходячи з того, що в людини є тільки тіло й тільки мозок. Тільки відчуття, спонуки, цінності, мотивації… Хімічні процеси, нейрони, амінокислоти…

— Отче Георгію, а от якби ви були Пандемом… Або могли порадити Пандемові — тоді, на самому початку… Або я міг би порадити — давно, коли він приходив до мене хлопчиком, і говорив зі мною, і…

— Не тіште гординю, Кіме, ви навряд чи могли його якось змінити… навіть тоді. Втім, нехай, пофантазуймо… Можливо, Пандемові не треба було заявляти про свою фізичну присутність у нашому світі. Нехай би були його погляд, його слово — та тільки не рука…

— Але це були б піддавки, отче Георгію.

— Чому?

— Бо він міг би… його могутність залишалася б при ньому…

Кім хотів ще щось сказати, але думка раптом зісковзнула, наче велосипедний ланцюг із «зірочки». Хвилину він дивився на свої долоні, ніби очікуючи, що там записано відповідь.

«Нехай би були його погляд, його слово — та тільки не рука…»

Ярина.

Іноді й слова цілком достатньо…

іноді досить просто мовчазного розуміння… Щоб один знайшов друга, а другий — втратив…

— Так, — сказав він, насилу повертаючи себе в колію розмови. — Його могутність. Він міг би зупинити, наприклад, сходження зсуву на село. Або відчинити двері моєї машини… пом’яті, заклинені двері… за двадцять секунд до вибуху. Але не став би цього робити. Так, він сказав би людям у селі — тікайте скоріше і забирайте все, що зможете… І, напевно, стрибав би коло машини, даючи мені поради, як упоратися з замком. Розумієте?

— Так, — сказав отець Георгій. — Мабуть, ваша правда… Я ж тільки людина. А він — тільки Пандем. Тому він помилився, а я не можу вказати йому, в чому помилка… і нічого не можу порадити, крім як поволі піти й покинути нас…

Священик сидів, випроставши спину, сидів нерухомо, тільки сиве волосся ворушилося на вітрі, і Кімові здавалося, що воно шарудить, наче листя.

— Отче Георгію… Ви знаєте, що ми перебуваємо у так званому шлюзі? Що незабаром — через кілька років — через недбальство дорослих помиратимуть діти?

Священик повільно повернувся до нього — всім тілом:

— Я щодня молю Господа, щоб він напоумив… їх. Я молюсь… Це все, що я можу зараз зробити.

Він замовк.

— А ті люди, які щодня до вас приходять, — знову спитав Кім, — вони теж моляться? Чого вони хочуть?

— Вони почуваються покинутими… Пандема-педагога більше не існує. Зате є німий Пандем-опікун… Багато хто нарікає. У них цілком дитяче уявлення про справедливість — усім по яблуку, усім по однаковому шматочку торта… Хтось ненавидить Пандема за те, що він пішов. Хтось — за те, що він усе-таки лишився. Дехто питає: чого Бог допускає Пандема?

— А ви…

— А я? Я молюся за нього. Не за колишній безпечний устрій світу, ні… Я молюся за душу істоти на ім’я Пандем, — отець Георгій зітхнув. — Тепер я вірю, що ця душа існує.

* * *

— …Вони не зупиняться, поки ми когось не вб’ємо, — сказав Сашко. — Хоч якесь первісне чуття небезпеки має ж у них бути?

(«Що таке цей їхній закон? — кричала молода жінка на трьох інформаційних каналах. — Усі люди різні, немає такої лінійки, щоб їх рівняти! Чого ми повинні страждати через те, що не вкладаємося в це їхнє прокрустове ложе? Вони хочуть відчути себе хазяями! Вони хочуть влади, ось чого вони хочуть! Виходить, ми повинні їм пояснити, що нами не можна керувати! Ніхто не може нами керувати! Пандем не повернеться!»)

Це нова гра, що прийшла на зміну старим, думав Кім. Вони граються в «бунт», як звикли гратися в які-небудь «Джунглі» чи «Оборону Трої». Цілими родинами, цілими класами, цілими шарами… Що в них за ігрова мета? їм байдуже, їм не цікаві призи, цікава гра — сенс їхнього життя, те, що вони вміють найкраще…

— Чом би нам не повчитися в Пандема, — сказав він уголос. — Виділити окремий шар і влаштувати там світ без диспетчерів… За умови, що межі його будуть нехай проникні, проте під контролем?

На нього зиркнули скоса. Як півзахід, план діяв, однак, одразу прорахувавши його віддалені наслідки, Кім болісно поморщився й вийшов з розмови.

— …застосувати силу з самого початку. Зберегли б багато нервів і собі, й людям…

Сашко височів над усіма — хижий, рішучий, він нарешті одержав змогу діяти, ту головну можливість, заради якої він боровся з тінню шістдесят з гаком років. «Успіх — це коли ти можеш змінити світ. Хоч ледь-ледь. Саме ти, своєю волею. Успіх — це влада, якщо хочеш знати…»

Так, Пане. Ти недарма ввів Сашка в координатуру одним з перших. Сашко керуватиме жорстко й ефективно…

Кім заплющив очі й викликав новини останньої півгодини.

(«…немає такої професії — координатори! Нехай кожний займається своєю справою — енергетики енергією, інформаційники — мережею, транспортники — літалками й Трасами… І нехай кожен робить, що хоче. Хоче бігати по тунелях у підземці — нехай бігає на свій страх і ризик… А якщо комусь щось не подобається — нехай шукає винного й товче йому пику… Це природно — тебе скривдили, ти товчеш пику, а не кличеш координатора! Учіть історію! Це стійка модель відносин у безпандемному суспільстві! Це стабільність, ми ж дорослі люди, врешті-решт!»)

Кім переглядав канали — шар за шаром. Подекуди було спокійно, безтурботно, тихо, наче на галявині в літній полудень…

А, оце воно. Масові бунти. Карнавал непокори. Світ без координаторів і координації. Та сама кров’яка й грязюка, що її так весело пророкував Сашко. І не помилився, звісно.

— …силові загони. Добрячий струс. Шок. Примусове відімкнення від системи. Фізичне насильство. Але найкраще, безперечно, все-таки когось убити, — Сашко всміхався, мабуть, останні його слова все-таки були жартом…

Криза зародилася не в червоному шарі, як чекали. І навіть не в прилеглих до нього «активних» шарах; перші атаки на систему координування зафіксовано було в шарах досить помірних, з усіх поглядів середніх. І ще: у кризи не було вираженої локалізації. Уже через кілька днів вона буде скрізь.

У системи немає центру, немає серця. Тому з системою так важко воювати, але коли один за одним посипалися під атаками периферійні вузли, рада координаторів оголосила надзвичайний стан…

Ми повинні бити найазартніших, думав Кім. Для того, щоб інші, котрі нічого зараз не бояться, нарешті злякалися й визнали владу розуму, нашу владу… Так, але чому їх ні в чому неможливо переконати?! Скільки зусиль… Скільки просвітницьких програм… Армія педагогів — для дітей і для дорослих… «Мий руки». «Збери іграшки». «Не висовуйся з вікна»… Вони нам не вірять — вони вірять тому, що бачать. Вони думають, ми затіяли з ними нову гру…

— Зупинено центральну фабрику синтезу, — сказав приємний жіночий голос з тих, що за всіх часів повідомляли про позаштатні ситуації на літаках, кораблях та атомних електростанціях. — Блоковано рух у Північному транспортному стовбурі. Увага: поточний енергодефіцит становить…

— …добре скоординована і йде в трьох напрямках: енергетика, транспорт і мережа…

— …жорстко… злякаються…

— …ще два вузли. Ідіоти… Щосекунди по двісті черв’яків у систему…

Кім бачив одночасно дві картинки, які накладалися одна на одну: Сашка, який на чолі довгого стола дає розпорядження, і юрбу, що заповнила Північний шляхопровід. Зупинено транспортери… Сотні людей ідуть, мов на свято, задоволені своєю сміливістю, несуть на плечах…

— Там не можна пускати «канчуки», — сказав Кім голосно, перериваючи чергову Сашкову інструкцію. — Там повно дітей, вони тягнуть з собою дітей…

— «Канчуки» нікого не вбивають, — сухо заперечив Сашко. — Мовчи, я знаю… так! Нехай дорослі хоч раз побачать, як дітям з їхньої вини буде боляче! От нехай у них у мозку замкне найпростіший ланцюжок: їхні дії — доля дітей!

«Пане, невже це єдиний вихід?!»

Ніхто не відповів.

* * *

Кімові приснився Пандем.

Ніби вони сидять у старій Кімовій кімнаті — ще в батьківській квартирі — на дивані поруч і п’ють коньяк з Кімової фляжки.

— Ти на мене гніваєшся, — говорив Пандем.

— Скажи, Пане… Усі тридцять років, що ти пробув з нами… Може, це було марево? Вигадка? Чийсь уявний експеримент?

— А тобі б хотілося? Зараз прокинутись у своїй клініці, з дерев’яним лицем… Спав же пикою на стільниці…

— І мені було б тридцять два роки. І Ярина б мене любила…

— Вона й так тебе любить.

— Не бреши… Криворукий експериментатор. Короткозорий провидець. Безвідповідальна падлюка… Бачиш, я вперто роблю тебе людиною… Стихія, феномен, явище природи… космічна потвора, гадки не має ні про так зване добро, ні про ще більш так зване зло… Я знаю, що не повинен був тебе стримувати. Я усвідомлю твою слушність… я не бачу іншого шляху для тебе — крім поголовної модифікації, звісно…

Тоді Пандем у Кімовому сні поклав гарячу руку Кімові на плече.

— Ти знову прикидаєшся людиною, — сказав Кім. — Адаптуєш себе до мого сприйняття… Вибудовуєш для мене модель мого друга…

— Діючу модель, зверни увагу…

— Діючу… модель мого єдиного на світі друга. Пане, якщо я знову перекинуся в машині — ти ж не простягнеш мені руки?

Пандема поруч більше не було.

Нікого не було. Тільки сон.

* * *

Він лежав на спині. Над ним колихалася вода, підсвічена сонцем; товща прозорої води. Кім глибоко зітхнув, майже впевнений, що легені вибухнуть; нічого не сталося. Під водою дихалось легко.

Пальці, стиснувшись, вчепилися в траву. Щось торкнулося мізинця — холодне, мов рибка. На дотик — поліроване дерево, ребриста поверхня… Пульт.

Він клацнув «скасування»; вода над головою зникла. Стеля злетіла вгору; Кім лежав на підлозі своєї власної кімнати. Цей дизайн зробила для нього Ярина — давно… Коли ще була надія на потепління…

Мінімальна висота стелі. Підсвічування… наче погляд з-під води. Виходить, він захотів відчути себе русалкою… чи потопельником? Ліг і заснув…

Він сів. Помасажував шию; перевів стелю у найвище з можливих положень. По кімнаті пройшовся вітер, простір розсунувся, і м’яко засвітилися стіни. Повітря, думав Кім. Що мені треба? Просто повітря, і щоб пахло травою…

І ще добре було б, щоб усі вчорашні події — бунт, Сашко… біганина, «канчуки», сотні медичних капсул, стягнутих до місця події… Щоб усе це приснилося. Ба ні…

Він перевернувся лицем униз. Перед очима опинився килим, той самий, принцип для якого він розробив ще років сім тому. Ярина знає, що його живі покриття — ті, над якими він у різні роки працював, — присутні в половині сучасних дизайнерських «штучок», їх можна косити або стригти… або відрощувати хоч до стелі. Вони не брудняться. Вони не в’януть. Вони не виходять з моди ось уже півдесятка років. Ярина знає… .

Він застогнав і потерся лицем об траву. Ярини, слава Пандемові, там не було… Він одразу ж перевірив по мережі, де вона… З Яриною все гаразд, коло неї Роман, син…

Після вчорашнього ми всі вступаємо в нову еру — тепер не буде вседозволеності, зате буде страх. Порожні вулиці… Порожній транспорт… Порожні обличчя…

Треба вставати і йти. Іти по школах, по універах, по дитячих і підліткових мережевих каналах. Щось пояснювати. Заспокоювати й залякувати. Говорити, що рішення влади… тепер у нас з’явилося таке слово — влада… гарне хльостке слово, замість аморфної «координатури»… що рішення влади про застосування сили було правомірне і єдино можливе…

Який жах. І це ж правда…

Виклик від Сашка — солодкий спів пташок.

— Ти спав?

— Прокинувся.

— Нема коли спати, користуйся перезавантаженням… За вчорашній день по шару — жодного правопорушення.

— Поздоровляю…

— І десяток самогубств.

— Що…

— Уставай, пандемообраний… Гарувати подано.

Розділ тридцятий

Кім Андрійович Каманський вийшов з координації, коли йому виповнилося сімдесят. Не тому, що почувався старим, і навіть не тому, що йому набридло, як каже нинішня молодь, «корчити з себе Пандема». Просто він раптом зрозумів — з подивом, — що люди йому байдужі.

Колись він міг зневажати й співчувати, ненавидіти й поважати; тепер люди йому набридли. Може, тому, що робота останніх років — у координації — вимотала з нього рештки ілюзій.

Це була виснажлива, на межі можливого робота — від мозкових штурмів до методичного, будинок за будинком, відвідування волонтерами-психологами всіх жителів шару. Соціальні програми спершу відпрацьовували на симуляторі й тільки потім запроваджували у життя -- взаємозалежні комплекси заходів з однослівними назвами, як-от «Батіг», «Подарунок», «Дитина», «Терези»… Кім не раз і не двічі оцінив передбачливість Пандема, який помістив людство у «шлюз». Ні глобальної катастрофи, ні великої війни, ні навіть демографічного вибуху поки не сталося; соціальні потрясіння було зведено до мінімуму, бунтам запобігли, а системи цінностей було так-сяк перебудовано. Нікому більше не спадало на думку влаштовувати над містом перегони на літалках; на Трасу допускалися тільки машини, повністю позбавлені ручного керування. Це було незручно, проте безпечно; Кім прекрасно розумів, що в майбутньому проблеми не закінчаться і що це будуть старі, нав’язлі в зубах проблеми навпіл з новими, наразі неуявними, і що розв’язувати ці проблеми доведеться його племінникам, синові й онукам, але не йому, слава Богу. Годі, він і так уже багато років «корчить Пандема»…

Тим часом так звана стихія теж осміліла й заявила свої права на самостійність. Обвали й зсуви, лісові пожежі та смерчі, землетруси й урагани виникали один за одним методично, наче завдання від вчителя, і служба екстрених ситуацій, організована й оснащена колись Пандемом, складала один практичний іспит за одним — поки що успішно, бо шлях від простого до складного — це завжди краще, ніж раптове борсання в ополонці…

Кім Андрійович сидів удома й читав книжки. Або блукав по парках, розмовляючи з уявним Пандемом; або згадував померлого торік отця Георгія — «немає нічого, підвладного Пандемові, що в перспективі не було б підвладне людині»…

Коли йому набридало розмовляти з привидами, він ішов у мережу або зв’язувався з кимсь із сестер. Як сьогодні, наприклад.

* * *

— Кого тепер цікавить мистецтво, — сказала Олександра. — Щоправда, за останні роки з’явилося кілька поетів… Ці — як метелики, приходять нізвідки, геніально пишуть, поки вони юнаки і юнки, потім дорослішають і пропадають… ідуть у нікуди. Як автори, я маю на увазі, не як люди, слава Пандему…

Перед Кімом — на внутрішньому екрані — з’явився вхід у старий, побудований ще до Пандема театр. Помпезна будівля з колонами здавалася тепер бронтозавром від архітектури. Ні поваги, яку викликає справжня старовина, ні захоплення перед талантом конструктора, ні новизни, ні зручності — будівлю не знесли тільки тому, що комусь із Олександриних підопічних спала на думку ідея — давно, ще на зорі Пандема, — що приміщення можна блискуче використати для модних тоді «синтетичних видовищ»…

Тепер тут давали «Комічну містерію» — феєричну виставу, що догоджала одразу п’яти глядацьким чуттям. Ось уже кілька років «Комістр» мав такий успіх, що доводилось навіть обмежувати вхід; це тому, казала Олександра, що постановники всіляко знущаються зі смерті. Глядачі неначе повертаються в ранні роки Пандема…

(Кім знав, що саме Олександра стояла біля витоків програми «Подарунок», кілька років тому реалізованої Сашковими підлеглими. Людям, казала Олександра, потрібна насамперед психологічна підтримка. Потрібні яскраві видовища; нехай твоя права рука лякає їх розплатою й смертю, а ліва нехай заспокоює і каже, що смерті немає — ось як у «Комістрі»…)

— І все-таки це не мистецтво, — підсумувала Олександра, поки в стилізованій пащі старого театру зникало одне веселе сімейство за одним («Комістр» був розрахований на вік од чотирьох до ста чотирьох, так і було написано в програмці, і бадьорі дідусі з бадьорими дітьми під пахвою були звичайною тутешньою публікою).

— То ти підеш? — учетверте спитала Олександра.

— Скинь мені по мережі.

— Це справжнє видовище з емосимулятором, плюс запах і смак, тактильні відчуття… А реакція залу чого варта!

— Скинь мені разом із запахом і реакцією залу.

— Ох, brother, тобі ж усе одно нема чого робити…

Кім усміхнувся. Олександра і в старості бувала шикарно нетактовна.

— Там в одному місці з’являється Пандем, — повагавшись, повідомила Олександра.

— І що, я маю на це купитися?

Вона розсміялася:

— Що ж, Кімчику… А я піду. Все-таки позитивні емоції…

І, попрощавшись, урвала зв’язок.

Кім вийшов з системи; він сидів на поваленому дереві в самому центрі запущеного парку, крона дуба, що ріс напроти, здавалося, кишіла білками, а трава справа і зліва ходила хвилями — там жили миші та ще якісь дрібні гризуни. Міські екологи знову промахнулися з розрахунками; тепер або мишей почнуть годувати протизаплідним, або чекай масованого котячого десанту…

Кім почув голоси — в реальності, не в мережі; озирнувся. Підлітки, майже юнаки, років п’ятнадцяти-сімнадцяти, у кількості п’яти осіб. І шостий, явно жертва. Є такі, і після Пандема їх стало більше: просто-таки на лобі написано — «Я жертва»…

Шостий одразу виявився притиснутим до стовбура, і перший — хлопець у червоному комбінезоні з блимавками «під старовину» — узявся висловлювати йому якісь свої міркування. Промова була явно обвинувальна; до Кіма долинали окремі слова, причому половини він просто не розумів, а друга половина вражала свіжим поглядом на лайку як засіб приниження співрозмовника…

Ну от, слова закінчилися. Тепер, видно, битимуть.

Кім піднявся. Не поспішаючи рушив до хлопців; бежеве дубове листя хрумтіло в нього під ногами. Торішнє листя.

— Що сталося, хлопчики?

От що значить тон. Тон людини, яка звикла наказувати; під виглядом безневинного запитання хлопцям послано життєво важливу інформацію: я небезпечний. Я маю владу.

Як би вчинила допандемна шпана? «Тобі яке діло, старий хрін, чеши звідси, діду, поки не заробив по шиї…»

— Тобі яке діло, старий?.. — почав хлопець у червоному комбінезоні. Останнього слова — після епітета «старий» — Кім не зрозумів.

— Недобре, — сказав він, підходячи ближче.

Тепер, за законами жанру, ватажок мав узяти настирливого шкарбуна за комір…

Чого вони повинні поводитись, як допандемна шпана? Точніше не так: чого йому так хочеться, щоб ці, народжені при Пандемі, були схожі на допандемних сявок? Це що, ознака волі, самостійності, зрілості суспільства?

А чому вони не здогадуються, що у випадкового дідка може знайтися вбудований пульт, з якого так легко викликати «надзвичайку»? Здається, вони просто не розуміють, що він од них хоче. Кому яке діло, та й що особливого — уп’ятьох відлупцювати одного…

Тим часом хлопець у червоному комбінезоні обсипав Кіма набором незнайомих слів, очевидно, образливих. Четверо його приятелів підтримали; жертва спробувала змитися, але її одразу ж оточили знову. Рішучі хлопці, подумав Кім, розглядаючи червоний рум’янець на щоках ватажка, його м’які новонароджені вуса, його прищулені люті очі.

— Не соромно? — промовив він майже ласкаво. — Старшим грубіянити?

Ватажок вищирився — і зробив крок назустріч.

Усміхаючись, Кім підняв сукуватий корч, яких повно було тут же, на галявинці. Згадав Олександру: «Ну й у чому message?»

У цю мить ватажок зустрівся з ним очима.

…Через півгодини він наткнувся на них знову — в тому самому парку. Боягузливо втікши від самотнього дідка з дрючком, вони взяли-таки реванш і примудрилися дістати свою жертву… хоч у жертви, як здавалося Кімові, були всі шанси втекти.

Коли Кім прибіг на крик — по бежевому листю, по траві під листям — до місця страти, все вже було закінчено. Той, що вчасно не втік, валявся тепер на землі з пробитою головою, а ці, принижені недавньою втечею, мстилися тепер свідкові своєї ганьби — місили ногами, незважаючи на те, що він уже не ворушився…

Кім на бігу викликав і «швидку», і «надзвичайку».

— Мертвий, — сказав молодий лікар, Мишків ровесник. — Не підлягає реанімації… — і пополотнів.

Скло медичної капсули залишалося темне, майже непрозоре. Кім насилу розрізняв за ним лице загиблого хлопця — скривджене дитяче лице.

— Узяли всіх п’ятьох, — повідомив черговий координатор.

— Чого тільки зараз? — пошепки запитав Кім. — Я навів на них сорок хвилин тому…

— Такий сьогодні день, — подумавши, повідомив черговий координатор. — Третя смерть за минулі чотири години…

Кім заплющив очі. Терентій Логовіцу, п’ятнадцять років. П’ятнадцять. Після смерті здається навіть молодшим…

— Сашко?

— Я знаю. Кіме, тобі треба було поставитися до них серйозніше.

— Я не думав… — почав він і зрозумів, що виправдовується. — Я не думав, що…

І замовк, пригнічений недобрим передчуттям.

Вони здавалися такими нестрашними! Такими боягузливими! Він не поставився до них серйозно… Це його велика помилка. Кури бувають такі жорстокі одні до одних — куди тим вовкам…

— Сашко, глянь на статистику по шарах…

— Погана статистика. Що далі?

Кім востаннє подивився в лице загиблого хлопчика; Сашко урвав зв’язок. У нього, либонь, багато інших турбот…

По корпоративному каналу (ідучи з координації, Кім усе-таки залишив собі доступ) він замовив допити вбивць. Майже одразу на його внутрішньому екрані виявилося перемазане слізьми й соплями лице хлопця в червоному комбінезоні; відтінена червоним, шкіра вбивці здавалась особливо білою.

— …Уже таке було! І нічого не було! Ми його всього кілька разів стукнули… Усього кілька разів! Легенько! Уже таке було! І нічого не було! Він не міг від цього… Він не міг!.. Уже таке було!

Молодий лікар занурив капсулу в літалку. Він і сам був білий — не рум’яніший за небіжчика і не рум’яніший за вбивцю.

* * *

До закінчення «Комістра» залишалося сорок п’ять хвилин. Кім спустився на станцію підземки; старий театр стояв на мальовничому острівці посеред неглибокого ставка, здається, ставок напустили вже після того, як побудували будівлю… чи одночасно?

Сідало сонце. Точніше, воно давно вже сіло, але в цьому районі таке підсвічування — у сутінках тут вмикається «другий захід» і горить аж півночі…

Од підземки Кім ішов через стародавній квартал — дво- і триповерхові будиночки ще минулого століття, що збереглися тут не інакше як з музейною метою; над озером висів ріденький туман. Старий театр відбивався у воді разом з усіма своїми незграбними колонами, і вісім ажурних містків вели до нього з берегів, нагадуючи павучі лапи…

Десь палили листя. Запах був з Кімового дитинства.

Навіщо, подумав він утомлено. Де їхні батьки… де їхні вчителі? Чого не пояснили, чим може закінчитися гра з таким багаттям з опалого листя?

Він оглянувся, намагаючись зрозуміти, звідки дим; а потім, інтуїтивно, викликав на екран збільшене зображення театру.

Ч-чорт…

— Координація? «Комістр», протипожежна система… Дистанційна є?

— Є, бачу картинку, даю команду… Гасіння пішло.

Кім був уже над озером. Тонка спинка містка розгойдувалась, по темній воді бігли брижі. Кімові здавалося, що він чує чийсь крик — тонкий, приглушений стінами.

Диму не ставало менше.

— Координація? Є гасіння в «Комістрі»?

— Бачу звіт про гасіння в «Комістрі»…

Кім спробував зв’язатися з Олександрою. Нема зв’язку — зрозуміло, вони всі відмикаються перед дійством, така умова постановників…

Дим валував уже з кількох вікон на нижньому поверсі. Горів натурпласт. Нетоксично, зате сморід нудотний.

— Каманський на зв’язку. Перевір гасіння в «Комістрі».

— Бачу звіт…

— А я бачу дим!.. Зв’яжися зі службами…

— Немає відповіді… Ідіоти, що в них там… Прогнило все? Нема зв’язку…

— «Комістр» на зв’язку… Координація?

— Агов, ви, енпешники, у вас задимлення! Протипожежка працює чи ні?!

— Яка… У нас нема… Вимкнено…

— Що?!

Кім зістрибнув з містка на нерівні, під старовину, плити перед будівлею театру. Перед очима в нього стрибав інженерний звіт — протипожежка в театрі справді була на реконструкції два роки тому й відтоді так і не…

Одразу кілька думок. Перша: чого саме сьогодні? Коли буквально на моїх очах загинув ні в чому не винний п’ятнадцятирічний хлопець?

Друга: ну чому до них нічого не доходить?! Хто відповідає за цю чортову пожежку, хтось же відповідає…

А що, як запалювати сірники й кидати їх на килим?

А що, як викинути цей вогнегасник і на його місце поставити стереоекран?

Сімейне видовище. Від чотирьох до ста чотирьох.

«Нехай твоя права рука лякає їх розплатою й смертю, а ліва нехай заспокоює й каже, що смерті немає — ось як у «Комістрі»…

— Олександре?!

Нема відповіді.

— Координація-«Комістр» — загальна тривога…

— Є тривога. «Комістр» — тривога — пожежа, пожежа, пожежа…

Вхід у театр було влаштовано з елементами віртуалки; тепер ілюзія відімкнулася, замість привабливої темряви й замшілих фосфоресцентних стін проявилися гладенькі бетонні блоки та широкі металеві двері. З дверей, трохи не збивши Кіма, вискочила жінка років шістдесяти з двома крихітними дівчатками, які, здавалося, летіли за нею по повітрю…

У жінки були вирячені з жаху очі. Кім устиг подумати: вона насамперед рятує дітей. Вона з наших, з допандемних…

Люди бігли, зіштовхуючись, ризикуючи затоптати одне одного; крізь суєту й перешкоди в мережі Кім раптом прийняв виклик від Олександри.

— Де?!

— Тут дим, повно диму…

Дим стояв стіною, виїдав очі, по внутрішньому Кімовому екрану бігли завади; на інженерній схемі значилися чотири механічні драбини, з яких спрацювало дві…

І раптом — р-раз! — одночасно розкрилися вікна по всьому фасаду, квадратні вікна, колись сховані металевими шторками. З усіх одночасно бухнув дим, і Кім направив обидві ті драбини, що спрацювали, до вікон третього поверху…

У небі нарешті з’явилася перша пожежна літалка.

Кім дерся нагору. Драбина була без ескалатора; він був уже майже біля мети, коли з вікна другого поверху — на щастя, не прямо під Кімом, а значно лівіше — з радісним плюском вистрибнуло, мов на гумці, жовтогаряче полум’я.

— Скільки…

«Довідка. У приміщенні «Комістра» зараз перебуває триста двадцять дорослих і сто п’ять дітей… Сто чотири дитини… триста вісімнадцять дорослих… сто три дитини…»

Статистичну зчитувачку вони собі поставили, подумав Кім з ненавистю. Зчитувачку, щоб тішити самолюбство… А елементарну пожежку!..

«Двісті дев’яносто три дорослих… дев’яносто вісім дітей… дев’яносто п’ять дітей… двісті сімдесят дорослих… двісті сімдесят один дорослий!»

Кім зістрибнув з підвіконня. Коридор був порожній, розкриті двері вели в зал. Унизу, в партері, вже нікого не було — всі юрмились коло виходів; з правого боку порталу розтікався, наче багата мантія, дуже яскравий короткошерстий вогонь, а зліва була глибока, здавалося, відчутна на дотик темрява, і там, здається, тривав шматочок вистави — танцювали дзеркальні привиди, ні живі, ні мертві, ні реальні, ні ілюзорні…

Угорі, над сценою, вогонь раптом набрав сили й зробився пухнастим, як місячний кіт. Кім відстрибнув назад у коридор і щільно зачинив двері.

— Хто тут? Сюди! Тут вихід!

Тріск. Здригнулася підлога; маску мені, подумав Кім. Кисневу маску… немає навіть ганчір’яної носової хустки, щоб помочитися — і крізь вологу тканину дихати… Пандеме, та допоможи ж мені!

Саме сьогодні…

— Довідка?

«Довідка: у приміщенні «Комістра» зараз перебуває сто п’ятдесят сім дорослих і вісімдесят дві дитини… вісімдесят дві… вісімдесят одна…»

Унизу кричали.

Намагаючись не дихати, він побіг по сходах. Дві жінки й маленький хлопчик намагалися виламати двері, що відчинялися всередину; йому коштувало значних зусиль витягти їх з мишоловки, довести до вікна третього поверху й спустити по драбині. Старша жінка злазила перша; Кім передав їй дитину. У нього інтуїтивно не було довіри до молодих — ті скоріше подбають про власний порятунок…

Він дивився, як вони злазять.

Полум’я било вже з трьох чи чотирьох вікон. В озері стояла, по живіт у воді, наче величезний бегемот, пожежна машина, і тоненька цівка цвікала до палаючого театру — якось жалібно, несерйозно…

Пожежна літалка поливала піною дах правого крила, і через те здавалося, що випав густий сніг і незабаром Новий рік.

«Довідка. У приміщенні «Комістра» зараз перебуває шістдесят дорослих і тридцять дві дитини…»

— Кіме! Кіме Каманський, відповідай Таміленку!

— Я в театрі, Сашко. На третьому поверсі.

— Іди. Зараз фахівці…

— Де Олександра?

— Вона вийшла. Вона вже надворі. Спускайся, там кепсько з перекриттями внизу…

— Під суд планувальника разом з відповідальним за експлуатацію…

— Іди к чорту, спускайся, чуєш? Нічого з ними не станеться, вийдуть усі…

— Сашко… Послухай… Ми вийшли зі шлюзу — сьогодні…

— Що?! Ти надихався, мариш?

— Скажи своїм — якщо ми не врятуємо цих людей, їх ніхто не врятує… Ніхто!

Друга пожежна машина зупинилася в озері. Третя; вони стягалися й стягалися, зліталися, як бджоли до квітки, до палаючої будівлі театру, їхні хоботки — струмені піни зі шлангів — гладили вогненне листя, і плодом їхньої любові були клуби щільного, майже відчутного диму…

Технологія… вогнегасіння… кам’яний вік… Пандем… зайве…

Але ж Пан умонтував у цю стару будівлю досконалу протипожежну систему! Чого він не подбав про те, щоб заздалегідь відкрутити руки тим, хто її потім розбере — через непотрібність?!

Кім біг по четвертому поверху, заглядаючи в усі двері. Віртуальне оздоблення коридорів клинило; стіни то вкривалися риб’ячою лускою, то ставали гладенько-білі, мов яєчна шкаралупа. Забившись під диван у кутку, сиділо двоє переляканих підлітків; Кім ледве видер їх з укриття й допоміг вилізти через вікно.

«Довідка. У приміщенні «Комістра» зараз перебуває п’ятнадцять дорослих і дев’ятеро дітей…»

«Тривога. Загальна тривога. Пожежні модулі один, три, п’ять шість у «Комістр».

«Гасіння утруднене плануванням будівлі. Неможливо наблизитись до осередку загоряння… Організуйте евакуацію людей з острова. Увага: евакуацію людей, ми не можемо підійти до осередку…»

«Довідка. У приміщенні «Комістра» зараз перебуває троє дорослих і одна дитина»…

Кім зупинився. Один дорослий — це я… Усе. Треба йти.

— Сашко. Я йду.

— Твоя драбина горить. Іди на дах, тебе зніме літалка.

— Зрозумів.

— Поквапся…

«Довідка. У приміщенні «Комістра» зараз перебуває троє дорослих і одна дитина».

Кім спіткнувся. Як?..

«Довідка. У приміщенні «Комістра» зараз перебуває троє дорослих і одна дитина».

— Сашко! Де твої рятувальники?!

Тиша. Сашкові зараз не до розмов з Кімом…

«Довідка. У приміщенні «Комістра» зараз перебуває троє дорослих і одна дитина».

— Координація, відповідайте Каманському.

— Триває гасіння. Загроза обвалу перекриття на другому поверсі.

— Де люди?

— Немає інформації…

Сигнал виклику. Незнайомий сигнал.

— Каманський слухає…

— Кіме… Це я.

Він зупинився. По підлозі — довгій, як стрічка, підлозі вузького коридору бігли дзеркальні хвилі, тому здавалося, що Кім стоїть чи то на плівці води, чи то на лезі…

— Кімчику… Я… власне, мені Сашуня подзвонила… будь ласка, йди звідти скоріше…

— Ти що, віриш, що я можу загинути? — запитав він, не впізнаючи власного голосу.

— Так, — сказала Ярина ще тихіше. — Мені страшно за тебе…

— Повтори ще раз.

— Мені страшно за тебе…

— Добре, — сказав він, забарившись. — Я вже йду.

— Кімчику…

— Що?

— Нічого…

— Не хвилюйся, — він перевів подих. — Не вперше…

І дав відбій.

«Довідка. У приміщенні «Комістра» зараз перебуває троє дорослих і одна дитина».

— Кіме, це Сашко. Усе, жарти закінчились, вони не можуть втримати перекриття. Там жодного блока — віртуалка та дошки, і ця чортова гидота, яка плавиться…

— Де люди?!

— Їх нема на першому, на другому, на третьому. Де ти зараз?

— На п’ятому…

— Іди на дах.

«Пане! Пандеме! Скажи мені, що я помиляюся… Що ти їх урятуєш, навіть якщо я їх не врятую…»

Знову захиталася підлога, і дзеркальні хвилі зникли. Тепер коридор був нудний, гладенький, повний диму, наче комунальна кухня…

— Хто тут? Агов, хто тут?

…Напевно, він усе-таки надихався.

Час розтягся, мов гумовий джгут, і в чаду коридору, де він метався, заглядаючи в ніші і в ложі, за портьєри, за монітори, за зарості штучних ліан, йому уявився дерев’яний будиночок, охоплений вогнем од фундаменту й до самого даху… І звідусіль бігли люди, несли воду в жменях, несли пісок у пеленах, ланцюжком передавали відра… З рук у руки передавали з вікон загорнутих у мокрі ганчірки дітей…

«Довідка. У приміщенні «Комістра» зараз перебуває троє дорослих і одна дитина».

Стіна нахилилась і вдарила Кіма по голові. Він упав; кінець. Кінець «шлюзуванню», кінець Пандему на землі… Бо якщо Пан зараз допустить Кімову загибель — його більше з нами немає. Він там, з Вітальком, у космосі… Вони відкриють новий світ… І все буде по-іншому… Інше людство… І гени Кіма Андрійовича Каманського, колишнього хірурга, колишнього біолога, колишнього суспільного координатора — вони там теж будуть…

З того місця, де він лежав, було чудово видно дитячу руку, що вчепилася в аркуш величезного лопуха… декоративного… який розрісся в дальньому кутку коридору.

Кім ривком піднявся.

— Сашко… Шостий поверх… рятувальників…

«…троє дорослих і одна дитина…»

— Вставайте! Вилазьте, зараз усе завалиться…

Молодий чоловік дивився на нього знизу вгору, в очах у нього було нерозуміння. Кім ударив його коліном; жінка опанувала себе раніше, вчепилася в Кімів рукав і ледь не повалила на підлогу.

Хлопчик мовчав. Йому було років чотири.

…Може, будинок досі не падає через те, що тут хлопчик?..

У цю мить — варто було Кімові схопитися за рятівну думку — прогоріла перегородка просіла остаточно.

Троє дорослих і дитина покотилися вниз по підлозі, що стала дибки; двері, молив Кім. Пошли мені двері й одвірок, нам треба стати в одвірку, ми врятуємося…

До кого я звертаюся? До Пандема? До Бога?

Охоплена вогнем дерев’яна будівельна, люди гасять вогонь з відер і лійок, люди гасять своє пожарище…

Падіння припиняється.

У колишньому коридорі темно. Тьмяно мерехтить покриття стін, та ще згори, з-під перекошеної стелі, пробивається знадвору світло.

Жінка шукає дорогу вниз — не розуміючи, що вихід тільки вгорі. Чоловік витягує дитину з-під упалого натурпластового дзеркала; дитина анітрохи не налякана. Заінтригована — так…

— Ми не вмремо? — тремтячим голосом питає жінка. — Ми ж не можемо вмерти, правда?

Пролам у стіні раптом ширшає. Там, надворі, люди й голоси; там ті, що прийшли нас урятувати. У проламі з’являється потворна комаховидна пика, і дитина вперше лякається.

Це не чудовисько. Це чоловік у спецкостюмі, він простягає руки в рукавицях; через завади в мережі неможливо розібрати ні слова, але слова не потрібні. Він бере на плечі жінку, чоловік подає їй малюка, той верещить, але через секунду вереск долинає вже знадвору… Руки у рукавицях повертаються й витягають тепер жінку; Кім нахиляється, чоловік вилазить до нього на плечі й на голову, ривок — і вага зникає, тіло чоловіка повільно втягується в пролам, ноги шкребуть носками по стіні…

У цей час підлога провалюється. Пролам опиняється далеко вгорі; залишається дим, якого не видно, бо навколо темно, чорно, тепер уже остаточно…

Я лежу на просідаючій горі руїн, задихаюся й думаю: а хто їх урятував, цих трьох? Пандем чи я?

І хто тепер урятує мене?

І чого мені більше хочеться, вижити зараз — чи зрозуміти нарешті, що його поруч немає? Що все, що я сьогодні зробив, — зроблено мною і тільки мною?

«Довідка. У приміщенні «Комістра» зараз перебуває один доро…» Дякую.

Навколо темно. У темряві починають проступати зірки; я бачу себе срібною сигаркою, що летить крізь космос. Я бачу себе космічним кораблем, Вітальковим домом, і не розумію, чи це марення — чи його останній подарунок…

Я думаю про Ярину і про Віталька. Я думаю про Романа, про Шурка, про сестер…

І про Пандема. Про те, що тридцять років тому він простяг мені руку й витяг з вогню…

І тоді мені здається, що він стоїть наді мною.

Сміється — і простягає руку.

2001–2002 рр.

ББК 84(4 УКР)6

Д99

Переклад з російської Олекси Негребецького

Художник-оформлювач Є. В. Вдовиченко

Дяченки М. та С.

Д 99

Пандем: Роман / Пер. з рос. О. Негребецького; Худож.-оформлювач Є. В. Вдовиченко. — Харків: Фоліо, 2010.— 284 с.

ISBN 978-966-03-5054-0.

Кожна людина хоч раз у житті відчувала, що її хтось покликав. Покликав зсередини… Пандем — що воно (він, вона)? Ніхто не знає, звідки він прийшов, ніхто не розуміє, що йому потрібно. Але він є, і є майже повсюди, він розмовляє з людьми. Зсередини. Реальність починає мінятися, в одній лікарні одужали всі безнадійно хворі пацієнти, цивілізація йде по шляху прогресу. Та цей «співрозмовник» починає змінювати світовідчуття людей. Це добре чи погано, і взагалі, що принесе людству прихід Пандема — добро чи зло? Це кожен має вирішувати сам…

ББК 84(4 УКР)6

© Марина та Сергій Дяченки, 2010

© О.Негребецький, переклад, 2010

© Є. В. Вдовиченко, художнє оформлення, 2010

ISBN 978-966-03-5054-0

Літературно-художнє видання

Марина та Сергій ДЯЧЕНКИ

ПАНДЕМ

Роман

Переклад з російської

Головний редактор Н. Є. Фоміна

Відповідальний за випуск А. Ю. Хорошевський

Художній редактор Б. Ф. Бублик

Технічний редактор Г. С. Таран

Комп’ютерна верстка: О. М. Правдюк

Коректор Р. Є. Панченко

Підписано до друку 18.01.10. Формат 84x108 1/32.

Папір газетний. Гарнітура Міньон. Друк офсетний.

Умов. друк. арк. 15,12. Умов. фарбовідб. 15,54. Облік.-вид. арк. 16,79. Тираж 2000 прим. Замовлення № 0-368

ТОВ «Видавництво Фоліо»

Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до Державного реєстру видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції ДК № 3194 від 22.05.2008 р.

61002, Харків, вул. Чубаря, 11

Електронна адреса: www.folio.com.ua

E-mail: realization@folio.com.ua

Інтернет магазин www.bookpost.com.ua

Надруковано з готових позитивів у ТОВ «Видавництво Фоліо» 61002, Харків, вул. Чубаря, 11

Свідоцтво про реєстрацію ДК № 3194 від 22.05.2008 р.

Content

Марина та Сергій Дяченко
Пандем

ПРОЛОГ

ТОЧКА ВІДЛІКУ

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

ДРУГИЙ РІК ПАНДЕМА

Пролог

Розділ восьмий

ОДИНАДЦЯТИЙ РІК ПАНДЕМА

Пролог

Розділ дев’ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

ШІСТНАДЦЯТИЙ РІК ПАНДЕМА

Пролог

Розділ п’ятнадцятий

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

ДВАДЦЯТЬ ШОСТИЙ РІК ПАНДЕМА

Пролог

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев’ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Розділ двадцять четвертий

Розділ двадцять п’ятий

Розділ двадцять шостий

ТРИДЦЯТЬ ПЕРШИЙ РІК ПАНДЕМА

Пролог

Розділ двадцять сьомий

Розділ двадцять восьмий

БЕЗЧАССЯ

Пролог

Розділ двадцять дев’ятий

Розділ тридцятий