Фідлер Аркадій

Острів Робінзона

Аркадій ФІДЛЕР

ОСТРІВ РОБІНЗОНА

Художник З. РИХЛИЦЬКИЙ

Моїм синам

Аркадієві та Маркові

присвячую

ВІД АВТОРА

«…У зв'язку з тим, Арнак, назовімо якось цей острів! Але як?.. Уже знаю: Островом Робінзона. Байдуже, існував Робінзон чи ні, байдуже, що він ніколи не був на цьому острові,— але ж я жив на ньому, мов Робінзон на відлюдді. Я часто згадував тут книжку про цього бідолаху…»

Одним з найстаріших міст в Америці є Кумана — місто на узбережжі Венесуели, приблизно за триста кілометрів на захід від гирла великої ріки Оріноко. Засноване в 1520 році іспанцями над глибокою затокою, яку захищає від північно-східних пасатів довгий півострів, місто дуже скоро стало значним торговельним і культурним центром, а також осереддям конквістадорської експансії. Звідси грізні конквістадори вирушали в походи в глиб країни, далеко, аж до річки Оріноко, підкоряючи індійські племена, відбираючи їх землю; звідси йшло також багато місіонерів, щоб поневолювати або — іншими словами — рятувати душі індійців і заснувати багаті місії.

В Кумані є, звичайно, багато храмів і монастирів, де за мурами накопичувались збірки хронік, документів, трактатів. Тут до сьогоднішнього дня зберігся не один цінний рукопис, який проливає світло на історію народу і країни, на події минулих днів.

За кілька десятків кілометрів на північ від Кумани, в Карібському морі, лежить відкритий Колумбом великий острів Маргарита, відомий промислом перлів і бунтом останнього жорстокого конквістадора Аквірре. Між островом Маргарита і материком лежить ще один, значно менший острів Коче. Протягом довгих століть він був безлюдний, перші жителі оселились тут лише в середині XVIII століття, та й то ненадовго.

З цього часу в одній з куманських бібліотек зберігається оповідання францісканця, що, перебуваючи на острові Коче, описав, як жителі його знайшли в печері великий човен, захований там, напевно, кілька десятків років тому. На цьому човні був загадковий напис, видовбаний на дереві: John Bober Polonus, а під ним рік: 1726. Францісканець намагався розгадати таємницю захованого човна, але даремно, хоча питання про цей човен він зв'язував — і зрештою слушно — з широко відомим у той час походом кільканадцятьох іспанців з Маргарити, які в погоні за втікачами-невільниками у тому ж 1726 році вирушили в море і пропали безвісти разом з судном.

Це все, що вияснив францісканець.

Інші документи того часу, що зберігаються в куманських книгосховищах, говорять про якогось незвичайного білого чоловіка, який незабаром після 1726 року з'явився серед араваків — незалежних індійців, що жили в лісах на південь від гирла ріки Оріноко, і користувався серед них великим авторитетом. Відомий індійцям як вождь Юан — ім'я це відповідає англійському Джон — він спромігся об'єднати під своїм керівництвом багато навколишніх племен. Маючи трохи вогнестрільної зброї, білий чоловік протягом багатьох років успішно захищав незалежність індійців від посягань іспанських загарбників. Лише після смерті білого вождя вдалося зламати опір індійців і поневолити їх.

На основі вцілілих записів, зроблених колись цією справді незвичайною людиною, Яном Бобером, варто спокуситись відтворити його цікаві пригоди на безлюдному острові Карібського моря. Отож послухаймо, як розповідає про це він сам.

БІЛЯ ГИРЛА ДЖЕЙМС-РІВЕР

— Гребти зумієш? — тихо спитав мене матрос Вільям, мій приятель.

— Зумію! — відповів я пошепки. — Ну, то їдьмо!

Намацавши в темряві край шлюпки, я скочив у неї і поставив біля ніг клуночок з усіма своїми пожитками. Потім схопився за весла. Вільям з силою відштовхнув човен од берега і сів біля керма. Відчуваючи під собою воду, я полегшено зітхнув: був немов загнаний звір, що тікає від погоні.

Не встигли ми відплисти і кількох сажнів по річці, як шлюпку підхопив бурхливий вир — був саме час морського відпливу — і течія дуже швидко помчала нас вниз, до гирла Джеймс-рівер.

Якраз минула північ. Просякнуті дрібним дощем сутінки покривали річку і прибережні склади міста Джеймстоуна. Було зовсім тихо, чулися тільки приглушені сплески весел і булькотіння води за бортом шлюпки. Холод січневої віргінської ночі проймав до кісток.

Раптом Вільяма почав душити кашель. Даремно моряк намагався його вгамувати. Розігрівшись од кількох склянок грогу, яким я почастував його в портовому кабачку, тепер на холодному повітрі Вільям почав сильно кашляти. Між вибухами кашлю він проклинав на чому світ стоїть своє горло і затуляв рот полою куртки, але це не дуже допомагало. Ми боялися, що шум накличе на наші голови біду — його почують річкові стражники, і тоді з нашої втечі нічого не вийде. На щастя, мій товариш перестав кашляти саме вчасно.

Перед нами на березі з'явився вогник: митниця. Я перестав гребти. Течія й без того несла нас у потрібному напрямку, до гирла річки, де стояв на якорі корабель — мета нашої нічної вилазки.

Десь з берега чути було оклики, але нас вони не стосувалися. Непомічені, ми пропливли біля митниці і, коли за поворотом річки зникли її вогні, зітхнули вільніше. Небезпека залишилася позаду, перед нами був рятівний корабель.

Згодом Вільям, мій товариш, крякнув і, порушуючи мовчання, сказав:

— Well[1], найгірше вже позаду… Ще дві години погребти…

Він схилився наді мною і з незвичайною для морського вовка турботою, якої я не помічав у нього протягом нашої дводенної дружби, запитав:

— Ну, брате Джонні, як твоя душа — не сховалась у п'ятки?

— А чого б вона мала ховатись у п'ятки? — щиро здивувався я.

— Хай йому чорт, ти ж ідеш на каперський[2] корабель, Джон! Я ж казав уже тобі, що там не жарти! Будемо воювати і грабувати! Якщо іспанці піймають нас, то обов'язково повісять, а перед тим ще, може, й пошматують добре нам шкіру.

Я перестав гребти.

— Не боюсь воювати! А ти, брате, не наганяй на мене даремно страху.

— Дурний ти, Джоне! Я тобі даремно страху не наганяю… Наш старий — неабиякий бандит і негідник! Такого капітана немає на всьому Карібському морі! Життя на нашій посудині — то справжнє пекло, його важко витримати!

— А ти ж витримуєш? Інші витримують?

— Ну, ми — то зовсім інше! Ми з дитинства звикли до солоної води… А ти ж сухопутний щур…

Я одразу накинувся на нього:

— Гей, Віллі, не допікай мені таким прізвиськом… Я досить поневірявся в лісах Віргінії і не раз дивився смерті в очі. Ти ж знаєш, чому я втікаю!

— Знаю, знаю…

Я тікав от помсти віргінських поміщиків, англійських лордів.

Близько тридцяти років тому мій батько, один з піонерів, які розвідували нові землі, помандрував з родиною на західні кордони Віргінії і там, серед глухої пущі біля підніжжя Аллеганських гір, поставив собі хату. Корчуючи ліс, весь час під страхом нападу індійців, борючись з дикими звірами, ворожою природою, він прожив там немало тяжких років, доки переборов труднощі і почав збирати заслужені плоди своєї праці. По його слідах прибували інші і закладали поблизу свої садиби. Щаслива долина квітла в достатку, в ній починало пульсувати громадське життя. І ось саме тоді — а було це рівно рік тому — несподівано, звідти, звідки його зовсім не чекали, ударив грім. У долину прибули агенти лорда Данбері, щоб одібрати від нас землю. Вони посилалися на якийсь королівський декрет, що був виданий кілька десятків років тому і начебто віддавав цю територію родині Данбері. Ми подали до властей колонії в Джеймстоун скаргу на цю явну несправедливість, але там сиділи пани і вельможі, прихильники лорда Данбері, і правди ми не знайшли. Коли посіпаки ненажерливого лорда наїхали в долину, щоб вигнати поселенців, зібралося нас кілька десятків і вчинили збройний опір. Я був одним з ватажків.

Боячись, щоб бунт не поширився на весь край, як це було півстоліття тому, за часів Бекона, проти нас одразу ж кинули переважаючі сили. Нас швидко розгромили, винищуючи з надзвичайною жорстокістю. Не шкодували вірьовки. Полум'я повстання загасили на самому початку. За мою голову визначили нагороду.

Рятуючись від завзятої погоні, я міг утікати єдиною відкритою для мене дорогою: в напрямку до столиці — міста Джеймстоун. Я прибіг туди і сховався в корчмі на березі річки.

Добрі люди допомогли мені: познайомили з Вільямом — матросом з каперського корабля, який стояв біля гирла Джеймс-рівер; матроси на цьому кораблі завжди були потрібні, а Вільям полюбив мене і охоче згодився переправити контрабандою на судно. Так у дощову січневу ніч ми опинилися в човні, пробираючись крадькома вниз по річці.

Минуло більше двох годин, коли голос Вільяма вивів мене з задуми:

— Щось там маячить перед нами!..

То був наш корабель. Окриком ми дали знати про своє прибуття. Зверху нам скинули канатний трап, по якому ми вилізли на палубу. Вільям завів мене до матроського кубрика і звелів трохи поспати. На світанку він розбудив мене і повів до боцмана. Боцман, схожий більше на якесь кудлате чудовисько, ніж на людське створіння, окинув мене похмурим поглядом, старанно обмацав м'язи на всьому тілі, потім плюнув зневажливо в річку і, щось мимрячи, звелів іти за ним.

— Як тебе? — спитав через плече. Я не зрозумів, про що йде мова.

— Як тебе звати, стерво?! — крикнув.

— Ян, — відповів я по-польськи, бо так звали мене в сім'ї і між лісовими сусідами.

— Як? — скривився боцман.

— Джон, — виправився я, назвавши ім'я по-англійськи.

— Ну, то зразу кажи по-людськи! — гаркнув він. Боцман завів мене в каюту капітана і штовхнув на середину.

Капітан, жирний суб'єкт з виряченими гострими очима, сидів біля столу, на якому стояв сніданок, але не їв. Перед ним стояли два молоді індійці, як довідався я пізніше, його невільники. Старшого з них, юнака років двадцяти, капітан люто шмагав батогом по голові. Коли ми увійшли, він перестав бити, але руки не опустив і тільки глянув на нас спідлоба.

— Новий «матрос», Джон! — сказав боцман з іронією в голосі.

Капітан гнівно кивнув головою і сказав, щоб ми забиралися під три чорти. Боцман шарпнув мене, грубо витягнув на палубу і швидко зачинив за собою двері каюти.

— Ну, щастя твоє, голодранцю, — заскреготав він, — старий був ласкавий.

Мені дуже хотілося запитати, в чому ж полягало те моє щастя та капітанова ласка і що означала сцена знущання над індійцем у каюті, але сердитий боцман не дозволив говорити; сунув мені в руки відро, щітку з ганчіркою і наказав мити палубу.

Так розпочав я службу на імперському кораблі, безмежно радий, що залишив за собою американську землю і втік од погоні.

ПІРАТСЬКИЙ КОРАБЕЛЬ

Корабель мав назву «Добра Надія» і був трищогловою бригантиною. Стояв на якорі ще кілька днів. Я боявся, що віргінські власті довідаються про моє перебування на кораблі, але Вільям, бувала людина, заспокоїв мене.

— Потрапивши сюди, — сказав він, — ти одразу став немовби заживо похований… Загинув для них…

Справді, ніхто мене тут не розшукував, а незабаром ми підняли якір і вирушили в море.

Дисципліна на кораблі була жорстока: за найменшу провину карали. Зібралися тут справжні розбишаки, але всі вони боялись капітана, мов чорта. Як новоспеченого моряка, мене примушували виконувати найгіршу роботу. Від самого світанку і часто до пізньої ночі я не мав спочинку. Не знаю навіть, як пережив би я цей перший, тяжкий період мого плавання, якби не дружня рука і теплі слова Вільяма. Він мав щире, хоч і грубе серце і, будучи на двадцять років старший від мене, по-справжньому дружив зі мною. Щоденно перед сном ми багато і відверто розмовляли.

Коли на кораблі стало відомо, що я всі свої двадцять п'ять років прожив у лісах і був там непоганим мисливцем, матроси стали трохи лагіднішими до мене і штурхали вже менше. Боцман поставив мене до гармати і наказав Вільямові вивчити на доброго пушкаря. Гармат на кораблі було багато.

— Це якась плавуча фортеця? — висловлював я приятелеві свій подив.

— Хай йому чорт, а ти ж як думав? Що ми пливемо на бал?

В середині корабля були просторі відсіки, які нагадували тюремні льохи, тим більше, що в них лежало повно ланцюгів.

— Навіщо тут стільки ланцюгів? — якось запитав я Вільяма.

— Щоб сковувати людей, яких піймаємо, — прямо випалив той.

— Піймаємо людей? Ти жартуєш?

— І не думаю!

— Яких людей?

— Всяких: негрів, індійців, метисів, датчан, французів, голландців, португальців, іспанців — усіх, хто потрапить нам в лапи, тільки не англійців.

— А що з цими полоненими зробимо?

— Що? Негрів та інших кольорових продамо як невільників на наші плантації, а з європейців, яких піймаємо, візьмемо за звільнення великий викуп.

— Так це ж розбій!

— Що ти кажеш?

Як тільки я докладніше довідався про мету нашого походу, у мене відкрились очі. Я потрапив не на звичайний каперський корабель, а на піратське судно.

Вийшовши у відкрите море, ми взяли курс на південь, на Малі Антільські острови і північне узбережжя Південної Америки. Мали намір, нишпорячи між островами, нападати на невеликі селища і грабувати їх скільки вдасться. Підстерігаючи в морі кораблі, ми розраховували на багату здобич, особливо маючи на увазі невільничі кораблі з Африки.

Ось такий був той благородний корабель, на який закинула мене доля. Потрапивши на його палубу, я вже не мав можливості вибратися звідси..

Вороття не було. А якщо вже мені випало між вовками жити, то треба було, як каже прислів'я, по-вовчому й вити.

Коли я докоряв Вільямові за те, що він вчасно не остеріг мене, в голубих очах товариша відбивалося величезне здивування.

— Гей, Джонні, хай йому чорт, чого ти від мене хочеш? — казав він з докором в голосі. — Я ж не приховував від тебе, що це каперський корабель, що ми будемо воювати і грабувати! Чи, може, приховував?

— Ні, але…

— Але не це найважливіше… Хіба ти не жив у лісах на заході і не бешкетував там? Хіба ти не бунтував проти властей колонії і не був забіякою? Було таке, було, Джонні! Тому й хотіли тебе повісити і так гналися за тобою. Ти був сміливий і відважний, хлопче. Був таким?

— Був, але…

— А якщо ти був сміливий і відважний там, у своїх лісах, то будеш відважний і на морі. Серце твоє і тут не зів'яне.

Я хотів переконати його, що одна справа — піднімати зброю, захищаючи справедливість, як то було в лісах Віргінії, і зовсім інша — використовувати цю зброю для грабежів та піратського розбою на морі, але затуманений, майже добродушний погляд Вільяма стримав мене: так легко я не переконав би його в різниці моральних мотивів. Приятель сам не міг похвалитися чистим сумлінням, бо намагався звести розмову на іншу тему. Він почастував мене чаркою рому і запитав, чому в лісах мене звали Ян, а не Джон, що звучало б більш природно.

— Тому що моя мати була полька, а батько, хоч і англієць, але польського походження, — відповів я.

— Поляки — це там, недалеко від Туреччини і Відня! — похвалився Вільям своєю обізнаністю в географії та історії.

— Далеко і недалеко, — сміючись, махнув я рукою. Вільям просив, щоб я розповів йому щось про свою сім'ю. І я розповів, що знав.

— Три англійські судна, які в 1607 році першими прийшли у віргінську затоку Чеспік, привезли на американську землю не тільки дармоїдів, авантюристів і нероб, як про це розповідають історичні хроніки. Було серед них і декілька ремісників-смолярів, поляків, яких узяла на службу віргінська компанія, щоб вони створили в колонії смолокурний промисел. Між ними був і мій прадід, Ян Бобер.

Ці ремісники старанно взялися до праці і незабаром почали виробляти для колонії смолу, дьоготь, поташ і деревне вугілля. Справлялися вони з цим так добре, що в наступні роки компанія привезла ще більше польських смолярів, які на той час були найкращими в світі.

З тих пір зберігається в нашій сім'ї спогад про один незвичайний випадок. За якийсь десяток чи скільки там років після утворення колонії англійські поселенці завоювали собі деякі, щоправда, незначні політичні свободи: вони здобули право обирати з свого середовища послів на колоніальний сеймик, який збирався в столиці — місті Джеймстоуні. Коли польських смолярів, як іноземців, не хотіли допустити до виборів, вони, обурені, покинули всі як один свої місця і перестали працювати. Але вони були так потрібні колонії і, з другого боку, такі непохитні в захисті своїх громадянських прав, що власті нарешті зробили поступку і визнали за ними такі самі права, які мали англійські колоністи.

— То, видно, неабиякі хлопці були, ці смолярі! — буркнув Вільям.

— У цей час мій прадід Ян одружився з англійкою, яка прибула з Англії до колонії, і це одруження через два роки прямо-таки врятувало йому життя. Було це так. Коли його дружина чекала дитини, прадід забрав її з лісів до Джеймстоуна, щоб вона мала всі вигоди під час пологів. Саме в цей час віргінські індійці підняли велике повстання, до пня вирізуючи у лісових селищах майже всіх колоністів, в тому числі і більшість поляків. Тільки місто Джеймстоун, вчасно попереджене, змогло захиститись і врятувало своїх мешканців од загибелі.

Про дідуся Мартина, який народився саме в цей час, я мало що можу сказати; хіба тільки те, що жив він, як поселенець, у лісах, одружився також з англійкою і мав кілька дітей, з яких Томаш, що народився в 1656 році, був моїм батьком. Коли батькові було вже років двадцять, неспокійні індійці з берегів річки Сусквеганни стали загрозою для білих поселенців. Тоді якийсь Бекон, піонер прикордонної віргінської зони, скликав проти них загони добровольців, які геть винищили індійців. Одним з перших добровольців став мій батько. Про Бекона йшла така слава, що прихильники з усієї Віргінії поспішали в його загони.

У ті часи Віргінією правили великі пани та багатії, яким належала майже вся земля та інші багатства. На чолі їх став присланий з Англії губернатор колонії, лорд Берклей, тиран і мучитель народу. Бачачи, що навколо Бекона згуртовуються дедалі більші маси незадоволених, лорд Берклей ударив своїм військом в тил прикордонних загонів саме в той час, коли вони все ще розправлялися з індійцями.

Але сила руху добровольців була непоборна. Загони Бекона повернулись тепер проти військ губернатора і проти власників маєтків. Спалахнула кривава громадянська війна, під час якої непереможні загони добровольців били ворога в кожній сутичці, аж доки не притиснули його до самого узбережжя.

І ось саме тоді Бекон загинув. Це був смертельний удар для руху повстанців. Берклей скористався з безладдя та переполоху в рядах добровольців і почав їх громити. Сила поселенців була зламана, вони зазнали поразки. Переможці скаженіли, караючи повстанців вогнем, мечем і шибеницею. У лютій злобі вони безжалісним чоботом розтоптали зародок незалежної Віргінії. Це був 1677 рік.

Мого батька, засудженого вже до страти через повішення, врятувала та обставина, що дід його прибув у країну як іноземець. Тому батька визнали теж за іноземця і тільки вислали з Америки. Він поїхав у Польщу, не знаючи в той час жодного польського слова.

Через кілька років він одружився в Кракові з освіченою дівчиною з ремісничої сім'ї. Хоч він і був щасливий у Польщі, а проте сумував за життям у віргінських лісах. Як тільки в Америці повіяли лагідніші політичні вітри й було оголошено загальну амністію, він повернувся з сім'єю до Аллеганських гір. Тут в останньому році XVII століття я й з'явився на світ. Незважаючи на те, що мати моя була полькою, я небагато запам'ятав польських слів, зате навчився від неї читати і писати по-англійськи.

І ось, на двадцять шостому році свого життя, мені довелось із зброєю в руках захищати батьківську долину і, не маючи змоги опиратися насильству, рятуватись, тікаючи в море.

— Хай тобі грець, який завзятий рід, — чмокнув задоволено Вільям. — Тільки бунти й бунти! Прадід бунтар, батько бунтар і син бунтар. Ти мов народився для нашого каперського корабля.

— Щоб займатися корсарством і розбійництвом?

— Ні. Щоб здобути славу і наповнити при цьому кишені.

— Дякую за таку славу…

Моє життя в глибоких лісах було сповнене різноманітних пригод. Але коли б мене хто запитав, які враження того часу найглибше схвилювали мою душу, я відповів би, що це були не мисливські враження — хоч першого в своєму житті ведмедя я вбив, коли мені було дванадцять років, — і не криваві події останнього повстання, ні, то були враження іншого, зовсім несподіваного характеру: книжка, прочитання однієї книжки. Два роки тому вона потрапила мені до рук, і коли я почав читати цю книжку, мені аж подих захопило, я був немов приголомшений. Доки читав, не міг одірватись від неї.

Вже сама назва цієї книжки говорила про те, яким захоплюючим має бути її зміст:

ЖИТТЯ

І ДИВОВИЖНІ ПРИГОДИ

РОБІНЗОНА КРУЗО,

МОРЯКА З ЙОРКА, ЯКИЙ ДВАДЦЯТЬ ВІСІМ РОКІВ ПРОЖИВ ОДИН

НА БЕЗЛЮДНОМУ ОСТРОВІ

БІЛЯ БЕРЕГІВ АМЕРИКИ,

НЕДАЛЕКО ВІД ГИРЛА РІКИ ОРІНОКО,

КУДИ ВІН ПОТРАПИВ ПІСЛЯ АВАРІЇ КОРАБЛЯ,

ПІД ЧАС ЯКОЇ ВЕСЬ ЕКІПАЖ КОРАБЛЯ, КРІМ НЬОГО,

ЗАГИНУВ,

З ОПИСОМ

ЙОГО НЕСПОДІВАНОГО ВИЗВОЛЕННЯ

ПІРАТАМИ,

НАПИСАНІ НИМ САМИМ

LONDON

Printed for W. Taylor at the Ship

in Pater — Noster

MDCCXIX

Книжка, видана в Лондоні у 1719 році, була написана якимось Данієлем Дефо.

Ото книжка! Ото враження! Ніщо до того часу мене так не хвилювало, як розповідь про пригоди людини, що врятувалась після аварії на безлюдному острові. Дочитавши книжку до кінця, я почав читати її вдруге, потім втретє, вивчаючи напам'ять цілі розділи. Іноді мені здавалося, що то я сам потрапив на цей тропічний острів, годував кіз і рятував П'ятницю від людоїдів.

Тікаючи від панських посіпак, я взяв з собою дуже мало речей, але про книжку не забув. Мала стати мені товаришем у вигнанні. На кораблі я розповів про неї Вільямові, і мій товариш так захопився, що у вільні від заняття хвилини я мусив йому читати її, бо сам він був неписьменний.

— Ти, може, знаєш той острів Робінзона? — якось запитав я.

Вільям почухав голову, ніби виражаючи свою невпевненість.

— Таких островів біля узбережжя Південної Америки безліч. Все широке гирло річки Оріноко складається з сотень островів, але там немає пагорбів, як на острові Робінзона. Недалеко від суші є інший острів — гористий, зветься він Трінідад, але це, мабуть, надто великий клапоть землі.

— А Малі Антільські острови, які ми незабаром побачимо?

— Там теж немало різноманітних островів. Є великі її малі, гористі і вкриті лісом, заселені й безлюдні. Але ж острів Робінзона був недалеко від американського материка, а Малі Антільські острови тягнуться один за одним з півдня на північ далеко від материка.

Ми брали до серця кожне слово з книжки Робінзона, тому нас трохи непокоїло, що він не вказав ні назви, ні точного місця розташування свого острова.

— Стривай, Джонні! — вигукнув Вільям, збуджений новою думкою. — Щось мені прийшло в голову: Тобаго! В архіпелазі Малих Антільських островів це останній острів, який найбільш висунувся на південь. Тобаго! Звідти в погожі дні видно скелі Трінідаду, теж острова, але розташованого поблизу американського материка. То, може, Тобаго і є острів Робінзона? Він гористий, посеред нього росте ліс, усе нібито сходиться…

— А чи живуть там люди?

— Аякже, є там, здається, якісь англійські колоністи, але колись острів був незаселений, так мені казали…

— Усе сходиться. Значить, там, на Тобаго, жив Робінзон?

— О, Джонні, хіба ж я знаю! Може, так, а може, й ні…

Ми робили різні припущення, але насправді важко було сказати з певністю, в якому місці серед цієї безлічі островів і острівців розбилося судно Робінзона.

Тимчасом на нашому кораблі з кожною милею всі ставали пильнішими, бо ми входили у води французьких островів, де можна було натрапити на бажану здобич. Відомо було, що поблизу Гваделупи перетинаються траси різних суден, не тільки французьких, але й датських і голландських.

Одного дня з-за горизонту показалися паруси, але виявилось, що то ціла флотилія добре озброєних кораблів, і нам треба було якнайшвидше тікати, щоб самим не вскочити в халепу. Збентежений невдачею, капітан вирішив тоді піти далі на південь, на шляхи іспанських кораблів, де, мовляв, здобич легша, а усміхнулося б щастя — то й цінніша.

— Найкраще мати справу з іспанцями! — вигукував наш боцман в рідкі хвилини доброго настрою. — Приємно різати їм горлянки, а срібла у них — цілі гори!

Я аж зубами скреготав, що так легковажно вліз у цю підлу компанію, але вихід був тільки один: вдавати байдужого і цим приховувати своє обурення. До того ж пірати похвалили мене за вправність, бо в обходженні з гарматою і в прицілюванні я робив нібито незвичайні успіхи.

Поблизу Гваделупи ми пропливали повз інший острів, значно менший, хоч такий же гористий і вкритий лісом.

— Може, це Мартініка? — запитав я Вільяма.

— Ні, брате. Мартініка лежить трохи далі на південь, а це Домініка. Ми, англійці, давно вже гостримо зуби на неї, але ще не один лоб розіб'ється об скелястий берег цього острова, поки ласий кусень попаде нам.

— Хіба такі важкі підступи до острова?

— Підступи як підступи. Та на острові сидять вошиві індійці, які захищаються, мов дияволи, — до них неможливо підійти.

— Гей, Вільяме! — вигукнув я здивований. — Чи ти часом не помиляєшся? Я думав, що на всіх Малих Антільських островах індійців уже давно геть винищено…

— Well[3], винищено на багатьох островах, але не скрізь. Це Домініка. Якщо за два-три дні ми щасливо пройдемо Мартініку, то побачимо острів Сент-Люсія. На ньому теж сидять караїби, немов за своїх добрих давніх часів. Наступний острів на півдні, Сент-Вісент, — і там те ж саме. І там лютують індійці, а білий, що потрапив би на їх берег, може прощатися з світом. Не раз ми причалювали туди озброєною групою, щоб піймати невільників для наших плантацій, але вони, бестії, захищалися так завзято, що у нас швидко відпало бажання ловити їх. Ну, та дійде колись черга і до цієї погані…

Я завжди ставився до індійців вороже, бо як віргінський прикордонний житель наслухався багато скарг на них, а батько мій за молодих років сам воював з ними в загонах Бекона, але тепер мені важко було поділити ненависть Вільяма до жителів цих островів. На своїй землі вони сиділи тихо, мов миші, нікому не роблячи зла. Чи слід дивуватися, що, не бажаючи йти в неволю, страшнішу, мабуть, ніж сама смерть, вони чинили такий завзятий опір? А може, ці дикуни відчували всяке ярмо так само болісно, як я, як кожен з нас?

— А вони людоїди, ті, на островах? — запитав я товариша.

— Звісно.

— Звідки це відомо? — допитувався я.

— Кожна дитина це знає.

Мабуть, у мене був вигляд мало переконаної людини, і Вільям насупився, але одразу ж розсміявся. Потім сказав серйозно:

— Якщо це справді тебе цікавить, то запитай Арнака, того більшого з двох невільників нашого старого. Хоч народився він на півдні, десь біля гирла Оріноко, а не на цих островах, але він такий же караїб, як і жителі островів.

— А як же з ним порозумітися?

— Дуже легко. Він розуміє по-англійськи… Тільки бережись капітана! Якщо старий застане тебе з своїм невільником, він, мабуть, голову тобі одірве. І ще одне: поспішай, Джонні, доки індійці живі, бо скоро старий замучить їх до смерті.

— Аж страшно, як він знущається з хлопців! — вирвалось у мене. — Навіщо він це робить?

— Не розумієш, дурню? Це єдина його втіха. Така вже підла вдача у цього диявола, що він завжди мусить мати якусь жертву і поволі довести її до смерті. Недавно був молодий негр. Знущався над ним доти, доки негр не здох, як собака. Тепер узяв собі цих двох індійців. Ручаюсь головою, що з цього рейду вони не повернуться живими.

— Жахливо!

— Ти дурний, Джонні. Помиляєшся.

— Не розумію тебе!

— Це добре, що у старого є для катування індійці, — принаймні хоч нам, матросам, на якийсь час дав спокій.

У Вільяма, по суті, було добре серце, але життя на піратському кораблі переплутало всі його поняття про добре і зле. Я полюбив старого моряка і в душі вирішив, що негайно ж після повернення до Північної Америки заберу Вільяма з судна, одвезу в пенсільванські ліси і там зроблю з нього чесну людину і хорошого товариша. В Пенсільванії віргінські лорди не мали ніякої влади.

КАПІТАН І ДВА ІНДІЙЦІ

Наш курс лежав прямо на південь. Був місяць лютий. Температура повітря помітно змінювалась, відчувалось, що ми наближаємось до екватора. Холодні вітри залишилися десь далеко позаду, сонце з кожним днем пригрівало все дужче й дужче, а коли корабель підкрадався часом до островів не більше, ніж на півмилі, вітрець, який дув із суші, доносив до нас міцні запахи квітів і невідомих пряностей. На островах уже буяла весна. І хоч служба на кораблі була важка, я з радісним хвилюванням вітав це, не схоже на наше, небо, — адже вперше в житті я забрався в субтропічні краї.

Ряд островів ми пройшли без будь-яких пригод, тримаючись оддалік від Барбадоса, який уже близько ста років був зайнятий англійцями. Потім узяли курс на південний захід, намагаючись обійти острів Гренаду. Ми наближалися до водних шляхів, де плавали іспанські судна. З цього часу матрос у бочці на щоглі з особливою увагою, напружуючи зір, вдивлявся в усі сторони. Але даремно. На нашому шляху не було нічого. Море навкруги аж до самого горизонту лежало пустинне, ніби ніколи не бачило тут людини.

Капітан, розлючений невдачею, проклинав усіх і все. Ходив озброєний до зубів, ніби побоюючись бунту; щоправда, на нас бурчав тільки здалеку, але з тим більшою жорстокістю виливав свій гнів на двох молодих індійцях. Яких тільки знущань вони не зазнали! Коли одного разу старший з них, двадцятирічний юнак, зробив розпачливий рух, немовби захищаючись, капітан вихопив пістолет. Хотів застрелити його. Проте передумав. Велів щедро нагодувати хлопця пересоленим м'ясом, не даючи пити ні краплі води, і потім прив'язати його до передньої щогли. Бідолаха, виставлений на муки від негоди і сонячної спеки, повинен був залишатись тут аж до смерті від голоду і спраги. Капітан заздалегідь заявив, що застрелить, мов собаку, кожного, хто спробує допомогти хлопцеві.

Це було після обіду того дня, коли далеко на західному горизонті показалися вершини Гренади. Ми спостерігали жорстокість капітана, безсилі, скулені мов собаки, залякані. Хлопець стояв біля щогли цілу ніч, весь наступний день жарився на сонці. У нього був сильний характер. Мовчав. Жодним словом не зрадив себе, не показав, що страждає.

Надвечір я почав обурюватись. Одізвалася в мені запальність віргінського прикордонного жителя. Те, що капітан на наших очах посмів так відкрито і безсоромно знущатися, я відчув настільки болісно, немовби мене самого спіткала доля індійця. Певно, капітан мав нас за набрід, на який немає потреби зважати.

Коли стемніло, я вирішив допомогти хлопцеві. Ніч була хмарна, чорна, мов смола; теплий поривчастий вітер свистів у корабельних снастях. Збиралося на дощ, але ніхто не знав, чи випаде він; уже багато днів дощу не було.

Над ранком я мав ставати на вахту; заздалегідь, десь трохи запівніч, я поповз до передньої щогли. Усе йшло легше, ніж я думав; мене ніхто не помітив. Я ніс чималий кухоль з питною водою і трохи намочених сухарів.

Поблизу не було нікого. Індієць, руки якого були скручені і прив'язані до щогли, дрімав стоячи. Я притулив йому кухоль до рота. Бідолаха злякано здригнувся. Пив жадібно, і мені здавалося, ніби я чую, як вода, булькаючи, ковток за ковтком ллється в його шлунок. Потім я засовував йому в рот дрібні куски сухарів. Ми не перемовилися жодним словом, навряд чи він навіть упізнав мене. Я хотів ще дати хлопцеві води, щоб він прополоскав рота, але не встиг.

Двері капітанської каюти раптом відчинились, і смуга світла розірвала темряву. Я, мов обпечений, відскочив убік. На жаль, з переляку я випустив кухоль, він з шумом упав і покотився по палубі. Не було часу бігти за ним. Капітан, високо тримаючи ліхтарик, ішов до мене. Мабуть, він щось запідозрив, бо, прискорюючи кроки, голосно лаявся і кликав вахту.

Недалеко від передньої щогли лежали згорнуті канати, якісь ящики і різний мотлох. Я шмигнув туди і, мов щур, сховався у темній дірці. За хвилину почулися люті вигуки капітана: певно, він знайшов кухоль і догадався, що сталося. Звелів матросам шукати винуватця, але користі з того було мало, бо всі ненавиділи мучителя і зовсім не поспішали виконувати його накази. Бризкаючи слиною, він кричав на все горло, а потім, грюкнувши дверима, зник у своїй каюті.

Ніким не помічений, я швиденько прослизнув у кубрик і ліг на свою постіль поряд з іншими матросами.

Я жорстоко помилявся, думаючи, що на тому справа й закінчиться. Наступного дня капітан скликав на палубу весь екіпаж і зажадав, щоб винуватець сам признався. Одночасно він наказав шмагати батогами обох матросів, які були вночі на вахті. Гидливо дивлячись на нас, процідив, що матросів битимуть, доки вони не сконають.

Я стояв серед екіпажу на палубі. Добре знав, що мерзотник виконає свою погрозу і накаже вбити двох ні в чому не винних людей. Усе це відбувалося поблизу передньої щогли, біля якої, дивлячись на нас палаючим поглядом, стояв зв'язаний індієць. Розумів, про що йдеться.

Здригнувшись, я ступив кілька кроків уперед і, сміливо дивлячись капітанові в очі, голосно заявив, що це зробив я.

— Ти-и-и? — зловісно засичав капітан. Його велика голова, з витріщеними очима і хижо роззявленим ротом, здалася мені в ту хвилину мордою якоїсь морської потвори. Капітан трохи наблизився, свердлячи мене твердим поглядом. Несподівано підняв праву руку і вдарив мене кулаком в обличчя. В очах у мене потемніло. Я хотів скочити і вчепитися йому в горло, але сильні руки матросів схопили мене, мов кліщі. Капітан вийняв пістолет. Я відчув гострий удар у скроню і в ту ж мить знепритомнів.

Опам'ятавшись, я побачив, що лежу в кубрику, на своїй підстилці. У вухах шуміло, страшенно боліла голова, очі застилав туман. Морозило. Хтось сидів біля мене. Минуло кілька хвилин, перш ніж я впізнав, що це Вільям.

— Ну, шибенику, прокинувся нарешті, — радісно шепнув він наді мною. — Страшенно довго це тривало.

— Він вистрелив у мене?

— Ні. Тільки вдарив рукояткою пістолета. — Он як…

Думки відлітали від мене, ніби сполохані птахи, я знову знепритомнів, але слабість швидко минула.

— Дарував мені життя! — пирхнув я з сарказмом.

— Ні, — відповів Вільям. — Старий думав, що вбив тебе. Ти лежав, як мертвий. А коли стемніло, я переніс тебе сюди.

— Дякую тобі, Віллі…

Потім мене почала тривожити думка про те, що буде далі. Я не приховував свого занепокоєння перед Вільямом. Знав мстивість капітана. Але приятель не дуже хвилювався.

— Лежи тихо, — казав він, — немовби ти все ще непритомний, умираєш… Поки що у капітана є інші турботи.

Я запитливо глянув на Вільяма: які ж то ще турботи у капітана?

— Невже ти не чуєш? — матрос рухом руки вказав на стіни кубрика.

Тільки тепер я зрозумів, що зовні сюди проривався гуркіт розбурханих хвиль, які навально били в борт корабля. Нас кидало на всі боки. Лампа, що висіла під стелею, танцювала направо і наліво, стіни страшенно тріщали.

— Шторм? — запитав я.

— Ще й який! — Вільям свиснув крізь зуби. — Пекло! Вже кільканадцять годин, як ми втратили управління. Частина щогл поламана. Судно наосліп мчить до землі.

— До якої землі? — біль у голові не давав мені як слід зрозуміти.

— До якої? Ну, звичайно, до Південної Америки. Шторм несе нас на південний захід, аж у голові паморочиться. Якщо незабаром не втихомириться, то нас викине на якісь скелі або зажене в лапи до іспанців, а це ще гірше… Краще не думати про те, як вони нас зустрінуть…

Вільям дав мені напитися. Питво нагадувало своїм смаком бульйон з м'яса. Я чудово підкріпився, але потім найшла на мене непереборна сонливість. Я хотів запитати приятеля про долю індійця, прив'язаного до щогли, але вже не зміг: мене огорнув глибокий міцний сон.

Відпочинок непогано вплинув на моє здоров'я. Коли я прокинувся, в голові вже не паморочилось, а скроня боліла лише тоді, коли я доторкувався до неї. Все тіло проймав дошкульний холод, хоч я лежав одягнений. Хотів устати з своєї підстилки, але, згадавши перестороги Вільяма, лишився.

Буря лютувала, як і раніше. З палуби долітав оглушливий гуркіт, наче там били з гармат. Всередині корабля тріщало так страшно, що я чекав хвилини, коли розвалиться все наше старе корито і вода заллє мене в кубрику.

У сутінках хтось наближався до мене. Це був Вільям.

— Як ти себе почуваєш? — запитав він пошепки.

— Краще. Тільки мені холодно.

— Дивно. Надворі спека, парить, незважаючи на шторм. Їж і пий, тобі буде тепліше… Погано з нами…

— З ким?

— З кораблем.

Вільям знову приніс мені попоїсти. Почуття палкої вдячності за незвичне піклування, яким оточувала мене ця все ж таки чужа людина, сповнило моє серце.

— О Віллі, Віллі! — шепнув я.

Але він махнув рукою, немовби хотів одігнати від себе всяку розчуленість, і буркнув: — Та йди ти до дідька!

— Не викрутишся! — сказав я, рішуче підводячись на підстилці. — Слухай мене! Там, у Пенсільванії, чекає нас пуща. Викорчуємо разом ліс у родючій долині. Я навчу тебе обробляти землю і полювати… Побачиш, яке то чудове життя…

— А бодай тобі! Чудове, — передражнюючи мене, пирхнув Вільям з іронічною посмішкою, яку я більше відчував у його голосі, ніж бачив. — Чудове! Але спочатку треба дожити до твоєї Пенсільванії, а з цим у нас кепська справа… Чуєш, як б'є?

— Чую.

— На палубі Содом і Гомора. Вода зірвала вже велику рятувальну шлюпку, тепер нам залишився тільки другий човен… Такого шторму я ще не пам'ятаю…

Я переносив непогоду і качку значно гірше, ніж Вільям. Після їди мене починало нудити, але, незважаючи на це, я не втрачав ясного погляду на справи і на своє становище. Дедалі настирливіше в моїй голові виникав одчайдушний задум. Поки що, не розповідаючи про нього приятелеві, я хотів одначе впевнитись, чи слушне і необхідне те, що я збирався зробити.

— Віллі, — запитав я приятеля, — чи ти добре знаєш нашого старого?

— Цю заразу? Як власну руку. Я вже три роки з ним плаваю.

— То скажи мені, що буде, коли шторм стихне? Адже ж, біс його батькові, настане знову колись хороша погода…

Мої слова трохи стурбували Вільяма. Він намагався зрозуміти, що саме не дає мені спокою, і зволікав з відповіддю.

— Ну, кажи ж, — заохочував я його, — не будь боягузом, друже! Капітан певен, що відправив мене на той світ. Що буде, коли він побачить мене живим?

Моряк знизав плечима:

— Не знаю, їй-богу, не знаю, що тоді буде.

— Чи не вихопить він пістолета і не вліпить мені кулю в лоб, цього разу вже насправді?

За хвилину Вільям підтвердив:

— Від такого негідника всього можна чекати. То мстивий мерзотник.

— Значить, мушу боронитись! Ти, звичайно, згоден зі мною! — крикнув я.

— Боронитись — це дуже добре, але як же ти хочеш боронитися, небораче? — зітхнув стурбований приятель.

— Знаю, — буркнув я, — як боронитися!

— У старого тут необмежена влада. Кожного з нас він може забити до смерті, мов цуценя. Серед екіпажу у нього є кілька посіпак, — тільки пальцем кивне, і вони готові на будь-який злочин. Де тобі, Джонні, проти нього?

Я лежав у кубрику одягнений, так, як мене непритомного притягнув сюди Вільям. Намацав пояс. З лівого боку на ньому висів мій мисливський ніж, який протягом років був моїм вірним товаришем у мандрівках по віргінській пущі. Тепер я витягнув його з шкіряних піхов і показав Вільяму, але саме в цей час кілька моряків з екіпажу ввійшли у кубрик, і я, сповнений завзяття, швидко ховаючи ніж, процідив другові на вухо:

— Капітан не може пережити цього шторму!.. Або він загине, або мене чорти візьмуть!..

— Розумію. Ти хочеш його… — Вільям махнув рукою, немовби всаджуючи в когось ніж.

— Ти вгадав.

Схвильований приятель занепокоєно глянув на мене. Потім схопив мою руку і міцно, щиро потиснув її. Шепнув:

— Ну й хват же ти, Джонні!.. Але іншого виходу немає!.. Убий його!.. Я допоможу тобі!..

Нахилився над моєю головою і всією своєю вагою впав на мене, бо в цю мить могутній вал налетів на корабель і майже повалив його боком на воду. Стіл, прикріплений до підлоги, одірвався і з гуркотом вдарився об стіну. Забряжчав битий посуд, десь захлюпотіла, прориваючись, вода. Ми думали, що це кінець. Переполохані матроси вибігли з кубрика на палубу — там легше було рятуватись. Вільям залишився біля мене. Корабель лежав на боці протягом нескінченно довгого— як мені здавалося — часу. Потім почав поволі підніматись, повертаючись у попереднє положення. Цим разом хвиля не втягла нас у яму.

Наставала ніч. Я вийшов на палубу. Вихор шмагав, як бич, довелося міцно вхопитися за поручні, щоб мене не здуло. Надворі сили швидко поверталися до мене. Час від часу хвилі перевалювались через палубу і змивали все, що не було добре прив'язане.

Я причаївся поблизу каюти капітана, але в таку погоду звідти ніхто не висовував носа. Заходити в каюту мені не хотілося. Волів розправитися з ним на палубі й одразу викинути за борт, в море.

Кружляючи поблизу, я поповз до передньої щогли. Індієць усе ще стояв там прив'язаний. Я пішов прямо до нього, незважаючи ні на що і ні на кого. Коли я розрізав хлопцеві пута, він був настільки знесилений, що ліг під щоглою на палубі. Тільки за хвилину зібрався з силами, відповз убік і зник з моїх очей.

ШТОРМ

Жахливий тропічний шторм! Оглушливо ревіло море і свистів вітер. Вільям добрався до мене, і ми разом чатували. Інколи він намагався щось сказати мені, але розібрати нічого не можна було: слова застрявали в горлі.

Після кількох годин даремного чекання ми хотіли відійти в затишний куток, щоб там щось вирішити, але не встигли. Настала катастрофа. Корабель кинуло на підводну скелю. Струсонуло нас не дуже сильно, зате скрегіт, з яким роздирався під нами кістяк корабля, і тріск розламуваних балок можна було прирівняти майже до гуркоту моря. А втім, я вже мало що чув.

Високий вал води налетів на мене з такою скаженою силою, що я не міг чинити йому опору. Приголомшений, я випустив канат, за який до цього часу тримався. Страшна хвиля підняла мене на свій хребет, потім з силою кинула у водну безодню. Перевертаючись, то обличчям, то спиною, то головою я летів униз. Був майже непритомний, а коли насилу розплющив очі, корабля вже не було видно в темряві.

Раніше я був непоганим плавцем, та чи могло це стати в пригоді тепер, серед розбурханої стихії? Нова хвиля промчала над головою, затягуючи мене в глибину. Захлинаючись, відчув біль у грудях, а потім, втрачаючи свідомість, чув тільки шум, який здавався мені дедалі слабшим. Але інша хвиля підкинула мене знову угору і виштовхнула на поверхню моря. Я був зверху зовсім недовго, та цього вистачило, щоб хапнути трохи повітря, перш ніж мене накрила наступна водяна гора.

Як довго це тривало, не знаю. Щохвилини рвалася тоненька нитка свідомості. Шарпаний на всі боки, я був нікчемною іграшкою всемогутньої стихії, предметом гри між маленьким згасаючим полум'ям життя і ревучим натиском смерті.

Я не дався смерті. Життя виграло. В якусь мить мене пройняло якесь підсвідоме почуття насолоди. Я був напівпритомний, нічого не знав, але здавалося мені, що руки вхопили щось тверде. В цьому водяному хаосі, де невгамовні сили безупинно шарпали людину то вгору, то вниз, я відчув раптом якусь опору для рук і ніг.

В той же час вода з шумом відпливла кудись вбік, і я знову міг віддихатись. Це була скеля, за яку я судорожно тримався. Хотілося схопитись і бігти. Даремно: ноги згиналися піді мною. Я ледве повз рачки і на животі по землі. По землі!

За хвилину ззаду звалилася нова хвиля і знов одірвала мене від спасенного грунту, але була то приязна хвиля. Вона понесла мене далі в глиб суші і трохи вище. Коли хвиля спала, я квапливо поповз, тікаючи від наступного удару води. Від напруження і втоми я знепритомнів.

Скільки годин я так пролежав — п'ять, десять, може, цілий день? Свідомість поверталась до мене поволі, немовби окремими ступенями. Ще задовго до того, як я зміг розплющити очі, відчував незвичайну приємність: мені було тепло. Вперше за кілька днів — тепло. А море в цей час відступило на кілька десятків кроків, бо шум морських хвиль, які бились об берег, я чув з безпечної віддалі. Скільки-то часу не шуміло мені в ушах так лагідно і любо, як зараз? Небезпека минула. Я живий.

Раптом відчув, що в роті у мене повно мулу і що я лежу якось незвичайно: голова моя наполовину занурена в пісок.

«Земле, земле! Добра земле!» — це була перша моя думка, і щось у мені заридало.

Насилу-силенну і не одразу я підвівся. Ще важче було мені розплющити очі, немовбито я відкривав не повіки, а важкі, заржавілі засуви.

ПЕРША НІЧ НА СУШІ

Я виплюнув пісок і протер очі. Відчував нудоту від морської води, якої наковтався, і лише тоді, коли я виблював усе, мені стало краще.

Тепло, яке я раніш відчував, давали промені сонця. Післяобіднє сонце пробилося крізь хмари і зігрівало землю. Мабуть, це його золоте проміння було причиною того, що земля, на яку викинуло мене море, здалася мені надзвичайно принадною. Це були піщані дюни, утикані де-не-де невеликими скелями. Віддалік, за кілька сот кроків од мене, росли стрункі кокосові пальми, за дюнами ж тягнулися сухі чагарникові зарості. То тут, то там над кущами зрідка стирчали дерева: чим далі від моря, тим більше їх ставало, і в глибині суші вони утворювали немовби справжню пущу. З гущавини кактусів, які досягали подекуди понад двадцять футів заввишки, до мене долітало веселе щебетання і свист птахів. Можна було подумати, що цей спів — радісне привітання пришельця.

Ще дув поривистий вітер, але буря вже минула, і море було набагато спокійніше. Тільки білі гриви пінилися на хвилях там, де кілька годин тому грізно вирували буруни. Вдивляючись у далечінь океану, я згадав усе, що трапилось.

«Вільям! Вільям! — подумав я з болем у серці. — Де ж ти, приятелю?»

Я оглянув узбережжя — ніде нікого не було видно. Почав кричати, йдучи вздовж моря так швидко, як тільки дозволяли мені сили. У відповідь — мовчання. І тоді я злякався власного голосу. Що коли на цій землі були дикі індійці і, приваблені моїм криком, готувались до нападу? А може, тут жили іспанці, ворог такий же небезпечний, як і індійці? Я замовк і тільки біг далі, тримаючись краю чагарників, кидаючи в глиб їх тривожні погляди. Я боявся тепер цих густих заростів, які вже втратили для мене своє. перше сонячне очарування.

Ні Вільяма, ні когось іншого з моряків я не знайшов. Під час цієї мандрівки над берегом моря я помітив тільки щось темне. Це була розбита шлюпка з «Доброї Надії»; уламки її валялись на піску. Я гарячково обшукував усе навколо, сподіваючись знайти хоч що-небудь з харчів, запас яких звичайно беруть на рятувальні шлюпки, але ні їжі, ні чогось іншого корисного для мене тут не було.

О, човне, глумливо названий рятувальним! Може, товариші, вчепившись за борт, сподівалися на твою останню допомогу, а ти, розбитий, мов їх власне життя, жорстоко обманув надії потопаючих?!

Вигляд жалюгідних решток шлюпки повернув мене до дійсності. Я усвідомив, що все пережите мною протягом останніх годин і останніх днів не було кошмарним привидом, як мені часом здавалося. Розтрощена корма, зламана перекладина, розкидані понад морем дошки примушували мене до болю яскраво усвідомити, що сталася катастрофа. Я зрозумів, що весь екіпаж «Доброї Надії», крім мене, загинув. О, бідний Вільям!

Я ще пробіг чималу відстань по узбережжю, але ніде не зустрів ні живої душі, ні навіть будь-якого сліду моряків. Я не тішив себе надією, що хтось із них лишився в живих. Усвідомлення цього майже звалило мене з ніг. Сам один на невідомому чужому узбережжі, яке, дуже можливо, населяють людоїди і де мене чекають незнані небезпеки, — адже я був не лише без братської душі, але й без зброї, без будь-яких засобів до життя!..

Та недаремно було мені двадцять шість років і я мав здорові душу й тіло. Незважаючи на відчай і знесилення, я почав усе дошкульніше відчувати вовчий голод. Що б його з'їсти? Якісь птахи перекликалися в кущах, — вони, без сумніву, могли б стати мені поживою, але впіймати їх було неможливо. В чагарникові зарості впала зграя досить великих папуг. Скреготіли мов навіжені. Я підійшов до них на кілька кроків і кинув каменем. Звичайно, я не влучив, і птахи з криком відлетіли в глиб лісу.

Несвідомо повернувшись до того місця, де хвилі викинули мене на сушу, я йшов берегом моря. Від шторму потерпіли також різні морські створіння — переді мною на піску лежало безліч черепашок. Вони були тут різних сортів і розмірів, великі й малі. Що коли б покуштувати їх? Я ще ніколи не їв молюсків. Кілька з них, які здалися мені неотруйними, я розбив каменем на камені і з'їв. Були досить смачні і чудово мене підкріпили. Мілка річка, що впадала поблизу в море, забезпечила мене свіжою водою.

Сотні черепашок встеляли пісок узбережжя, і я з полегшенням подумав, що мені вистачить тут поживи на цілі тижні. Отже, в цьому дикому місці я не повинен був умерти з голоду.

Нахиляючись за черепашками, я відчув, що якийсь довгий предмет, заплутавшись з лівого боку в штанях, заважає мені. Одяг мій складався лише з сорочки, широких морських штанів, панчіх і шкіряних черевиків, які дуже потерпіли внаслідок вимушеного купання. Під час шторму я загубив жилет і куртку. Полізши тепер у штани, я витяг звідти на денне світло предмет, який заважав мені. Немає слів, щоб описати мою радість!

— Ніж!

Просвітлілими очима я оглядав блискучу сталь — віргінський мисливський ніж, неоціненний в моєму становищі скарб.

— У мене є зброя! Можу захищатися! — повторив я, сповнений запалу.

Приголомшений усім пережитим за останній час, я, мабуть, легко зворушувався і був схильний до перебільшень. Ніж, звичайно, був важливим союзником і дуже підбадьорював мене, але чи міг він як слід захистити мене від тих пасток, які загрожували на незнайомій землі, і від небезпек, які готувало мені невідоме майбутнє?

Сонце, хилячись до заходу, торкалося вже горизонту, одяг мій давно висох на тілі, отже, я міг не боятися холоду. Зате думка про хижих звірів не давала мені спокою. З розповідей я знав, що в Південній Америці грізних хижаків аж кишить. За кілька сот кроків од моря стояло високе і розлоге дерево. Я вирішив піти туди і провести ніч серед його товстих гілляк.

Надвечір вітер майже вщух і море втихомирилось. Дивлячись в далечінь на поверхню води, що поволі темніла, я намагався побачити якусь ознаку людського життя або хоч маленький слід від розбитого корабля. На безкрайому морському просторі не було нічого, на чому міг би спинитись погляд. Пустинне море ще більш гнітило мене, посилюючи тяжке почуття самотності.

Дерево, яке я обрав для своєї ночівлі, було обросле ліанами, що не тільки у великій кількості звисали, мов канати, з гілок до землі, але й опоясували стовбур кільцями, схожими на великих вужів. По них мені неважко було вилізти наверх. Вибравши місце, де товсті гілляки розгалужувались горизонтально, я так-сяк сів, спершись спиною на стовбур. Щоб під час сну не впасти, я зірвав тонкі ліани по кілька ліктів завдовжки і прив'язав себе ними до стовбура. Ліани дуже підходили для цього, бо вони належали до сорту особливо гнучких і міцних, мов коноплі, рослин.

Хоч я був стомлений, як пес, але заснути не міг. Найрізноманітніші думки роїлись у моїй голові, а особливо тривожило питання, куди закинула мене сувора доля.

Напрям шторму, а також деякі явища природи, як, наприклад, наявність великих папуг, наводили на думку, що хвилі викинули мене на південноамериканський континент, можливо десь поблизу північних відгалужень гирла ріки Оріноко. Якби це було так, то, мандруючи пішки вздовж морського узбережжя на захід, я міг би після кількох тижнів чи місяців добратися до іспанських поселень Венесуели і був би серед цивілізованих людей. Інше питання, як прихильно поставилися б ці люди до мене і чи допомогли б мені… Зрозуміло, я не сказав би, що був на корсарському кораблі, але й без того міг би викликати їх переслідування просто як англієць. Англійці та іспанці жили в цих антільських водах гірше, ніж собаки з котами, видираючи одні у одних острови, і навіть тоді, коли в Європі було спокійно, тут завжди точилася між ними війна, хай неофіціальна і потайна, але не менш завзята і кривава.

Вільям розповідав мені, що на цих узбережжях Південної Америки лютували також дикі індійці-караїби, ще не покорені європейцями і відомі своєю жорстокістю по відношенню до кожного чужинця. Отже, прямуючи до іспанських поселень, я повинен був пильно берегтися в дорозі, щоб не потрапити до їх рук.

Справді невеселі думки роїлися в моїй голові в той час, коли я, наче мавпа, сидів на дереві. Згущалися сутінки, і в повітрі з'явилися світлі вогники, що літали в усіх напрямках, мов якісь неземні істоти. Деякі з них потрапляли поміж гілля мого дерева. Це були жуки-світляки, малі жителі субтропічних лісів. Завзяте сюрчання і дзижчання невпинним потоком пронизувало повітря — це сотні цвіркунів вітали душну ніч. Від близького струмка чулося несамовите квакання жаб, які кричали зовсім не так, як у нас, у Віргінії. А крім усього цього, до мене час від часу доходили якісь дивовижні запахи, то солодкі — від невідомих мені квітів, то п'янкі — від коріння і прілого листя.

Повіки мої злипались, і я поринав у сонне забуття, але спокійного сну не було — дуже вже незручно було сидіти на гіллі. Щохвилини я розплющував очі, уважно прислухаючись до голосів темної пущі.

Тієї ночі час тягнувся дуже повільно, мов слимак. Трохи пізніше зникли вогники світлячків, змінилися звуки. Цвіркуни притихли, зате з'явились — не знати, звідки і чиї, — загадкові мекання і скрипи, покрики і скигління. Місяць виплив на небо, і в його світлі хащі внизу здавалися мені якимсь диким, заплутаним краєм вампірів.

Раптом волосся на голові у мене піднялося. Я затаїв подих. Щось темне і довгасте повзло в тіні гущавини. Воно затримувалось, немов дивлячись на мене вгору, потім знову рухалось далі. В моїх очах, від збудження немов застелених туманом, усе почало двоїтись. Я вхопився міцніше за гілку, щоб не впасти. Здалося мені, що внизу чути навіть тріск гілля і глухе, притишене гарчання. Може, то були тільки жарти моїх збуджених почуттів, які примушували мене чути й бачити те, чого насправді не було? Згодом тут же піді мною почулося підозріле шкрябання, немов кігті великого хижака дряпали кору.

В розпаленій уяві я вже бачив тварюку, яка зіпнулася передніми лапами на стовбур мого дерева. Стискуючи в правій руці ніж, я нахилявся на всі боки, щоб побачити, що там лазить внизу, але гілки заважали мені. Та й темно було під деревом, немов у мішку. Трохи пізніше настала тиша, і я, зборений сном, перестав думати про небезпеку та лихі пригоди. Навіть втішав себе, що все це могло бути лише оманою збуджених почуттів.

Вранці після сходу сонця, обережно злізши з дерева, я побачив на корі стовбура свіжі сліди-дряпини. Значить, все-таки це був якийсь великий звір. Мені стало моторошно. У віргінських лісах я змолоду звик до диких звірів, але ж тут, на чужій землі, я став віч-на-віч з незнаною природою, та ще й з якою зброєю в руках? То ж справжня насмішка: з ножем!

Я побіг у сторону моря, уважно вдивляючись у гущавину навколо. Зітхнув спокійно лише тоді, коли відчув під ногами дрібний пісок узбережжя, а солоний морський вітерець освіжив мені обличчя.

Я НА ОСТРОВІ

Як учора на вечерю, так і сьогодні на сніданок я збирав молюсків. На жаль, я з прикрістю переконався, що їх залишилось на піску значно менше, до того ж багато з них були вже трохи зіпсовані і непридатні для їди. Але, незважаючи на це, я наївся їх досхочу, а крім того, навіть збагатив сніданок новою стравою: поблизу, під пальмами, біля зірваних вихром гілок знайшов кілька кокосових горіхів, які впали на землю під час бурі. Зчистивши ножем зелену шкіру, я розбив горіхи на камені, напився смачного кокосового молока і з'їв поживну м'якоть.

При повному шлунку в мене з'явилися свіжі сили і немовби нова винахідливість. Я бачив, як швидко молюски псуються, лежачи без води на сонці, і тому вирішив зробити собі запас із тих, які ще збереглися. За допомогою великої черепашки я викопав у піску яму такої глибини, що на її дні виступила морська вода, і вкинув туди понад двісті молюсків — запас, якого вистачило б на кілька днів, якщо навіть у мене більш нічого не було б їсти. Щоб захистити сажалку від проміння сонця, прикрив її гілками кокосових пальм.

Увагу мою привернула до себе не дуже висока гора — місцями скеляста, місцями заросла колючими кущами — яка здіймалася за кількасот кроків од узбережжя. А що якби видряпатись на її вершину і побачити, що то за край мене оточує? Може, з гори побачу моряків, що врятувалися, або помічу якісь ознаки людських осель? Це завжди краще — заздалегідь знати, з якої сторони може прийти небезпека чи допомога.

Дорога на гору була легша, ніж я думав, і за півгодини я вже стояв на вершині. Напружено оглядав усе довкола. Чудовий вид широко відкрився переді мною.

І раптом… О жах! З усіх боків мене оточує океан. Я був на острові. На заході і півночі земля в туманній далечині майже зливалася з морем та небом, але, навіть незважаючи на віддаль у кілька миль,[4] навкруги видно було всюди темно-синю морську пучину. З усіх боків мене оточувала нещадна, мов грати в'язниці, вода. Я був у пастці. Не маючи ні човна, ні будь-яких знарядь, щоб його побудувати, я не міг вибратися звідси. В цих місцях були величезні смуги моря, куди не заходили ніякі європейські судна; отже, острів — хто знає, чи не проклятий для мене, — міг на довгі роки стати моєю в'язницею.

Вперте з того часу, коли розбився піратський корабель, мені пригадався Робінзон Крузо, і подібність моїх пригод до його долі вразила мене. Я теж зазнав аварії корабля, і хвилі викинули мене так само, як і його, на безлюдний острів.

«Прожив двадцять вісім років на безлюдному острові», згадав я слова, що були в заголовку книжки. Невже ж і мені загрожувало таке лихо?

— Ні! Безумовно ні! — відповів я собі твердо; уважніше роздивившись, я починав вірити в це.

В прозорому повітрі зір сягав далеко в море. Мій острів не був самотнім серед безкрайого морського простору. В північному напрямку на горизонті виразно виступали з моря контури іншого острова, значно більшого, ніж той, на якому був я, і гористого в західній частині. З протилежного боку, на півдні, не далі, мабуть, як за сім-вісім миль, простяглася широка плоска земля. Це могла бути частина континенту, а може, якийсь великий острів. Близькість цієї землі підбадьорювала мене.

Роздивившись краще, я переконався, що високий ліс зеленів тільки в одному місці, посеред острова. В інших же місцях росли всюди кущі, утворюючи більш чи менш суцільну гущавину, яку то тут, то там розривали білясті лисини поля з неродючим грунтом. Клімат на острові був помітно сухий, це видно було і з того, що на острові текло мало річок, і з того, що тут росло багато вкритих колючками кущів різних агав та кактусів. Струмочок, відкритий мною напередодні поблизу нічлігу, витікав з лісу посередині острова, це було єдине джерело прісної води, яке я міг помітити з гори. Море місцями клином врізувалось в глиб острова, утворюючи приємні для ока затоки, особливо привабливі там, де вгору здіймалися китиці кокосових пальм. Якби не усвідомлення свого сумного становища, я, напевне, замилувався б чарівним видом. Як не напружував я зору, оглядаючи всі близькі закутки острова, ніяких слідів присутності індійців не помітив. Це мене втішило.

Гора, на якій я стояв, була поблизу східного узбережжя. З її вершини я досить виразно бачив на півночі дюни, де напередодні знайшов рештки рятувального човна. Я не знав ще околиць острова з протилежного, південного боку і тому спрямував туди погляд, сподіваючись побачити щось таке, що свідчило б про присутність моїх товаришів по нещастю. Зір був у мене мисливський, орлиний, але довгий час я нічого не міг побачити, принаймні нічого вартого уваги. Ділянку за ділянкою оглядав я приморські нетрі, які дихали одноманітною пустотою.

Раптом погляд мій зупинився. Я напружив зір, аж заболіли очі. Там далеко, з південного боку, щось лежало на піску. Чи то кусок стовбура, чи, може, частина корабля: якась невиразна річ, ненатуральна, немов недоречна в цьому краєвиді. А може, то людина? Ще більш напруживши зір, я помітив біля незвичайного предмета незрозумілий рух: там підстрибували якісь темпі крапочки. За хвилину я вже не сумнівався, що то великі чорні птахи, які збираються біля корму. «Яструби», подумав я. А якщо ця догадка правильна, то, певно, яструби зібралися навколо якоїсь вмираючої тварини, а може навіть людини?

Я схопився і стрімголов, мов олень, побіг униз. Продершись крізь кущі до самого моря, мчав уздовж берега. І ось я побачив, що птахи — то справді яструби, а за хвилину переконався, що на піску нерухомо лежала людина, яку з усіх боків обсіли ненажерливі птахи. Серце в мене калатало, як молот, немов збиралося лопнути, але я біг не спиняючись: по одягу впізнав, що то моряк з нашого корабля.

Лежав горілиць. Був неживий — це я побачив ще здалеку. Впізнавши його лице, я мало не скрикнув від жаху: це був наш капітан. Яструби ще не чіпали його. Очі у нього були страшно вирячені, наче не могли поміститися в орбітах. Мабуть, в них відбивалися передсмертні судороги, бо ще й зараз, хоч і неживі, вони дивилися на мене з жахливою мстивістю, майже так само, як тоді, коли цей тиран хотів мене вбити. Я спробував закрити його повіки, але вони були надто тверді і не подалися.

В лівій руці труна був пістолет, судорожно стиснутий задубілими пальцями так міцно, що мені довелося докласти чимало сил, щоб вирвати зброю.

Радість, яка пройняла мене в ту мить, коли я побачив пістолет, тривала недовго. Дуло було до половини забите мокрим піском, а порох зіпсований морською водою. Чудова зброя, але тепер, коли у мене не було жодної зернини доброго пороху, вона не могла мені придатися.

— Ось тобі, Яне, те, про що мріяв! — бурчав я сам до себе з в'їдливою насмішкою. — У тебе є зброя, але без пороху.

Я був так обманутий у своїх мріях, що хотів закинути пістолет у кущі, але не зробив цього — сховав його, бо звик шанувати будь-яку, навіть непридатну зброю.

Придивився уважніше до трупа. На голові виднілася рана, яка, напевне, й була причиною смерті капітана. Череп було розбито чимсь твердим.

— Сто чортів! — вигукнув я, оглядаючись навкруги. — Об що він так сильно вдарився?

У цьому місці берег моря був піщаний, поблизу не було жодної скелі, лише то тут, то там лежало невелике каміння.

«Невже він розбив голову об якийсь із цих каменів?» охопили мене сумніви.

Навкруги біля трупа я помітив багато невиразних слідів, схожих на сліди людини. В усякому разі мені здавалося, що то сліди людини, хоч я й не був певен цього, бо на сипкому піску вони вже стерлись. Як видно, капітан перед смертю крутився туди й сюди, доки не впав мертвий.

«Дивно все це! — замислився я. — Загадкова рана на голові і цей пістолет, затиснутий у лівій руці!.. Дивно!»

В той час, коли я оглядав труп, яструби, які одлетіли від мене тільки на кільканадцять кроків, чекали терпляче, щоб після мого відходу накинутись на труп. Я, цілком зрозуміло, не дуже-то молився на капітана, а проте подумав: не годиться, щоб огидні хижаки об'їдалися людським м'ясом. Затягнувши тіло в зарості, я руками закопав його в піску.

Спало ще на думку зняти з трупа одяг, який, напевно, придався б мені в цьому безлюдді. Але я не міг перемогти огиди. Закопав тіло разом з одягом.

Взявши пістолет, я повернувся до свого дерева. Наївся знову молюсків, напився води з річки, а з розбитої шлюпки приніс собі дошку. Коли вечірнє сонце торкалося вже моря, я виліз на дерево. Спати вирішив на дошці, поклавши її на дві паралельні гілки.

Як тільки настали сутінки, на небі з'явився місяць і ліс, як і минулої ночі, наповнився безліччю загадкових звуків.

Спав я в цілому спокійно, чи то через те, що на дошці мені було набагато зручніше, чи, може, просто тому, що вже звик до незручностей. Тільки один раз: мене розбудив кошмарний сон: приснився капітан. Я прокинувся весь мокрий від поту, і тільки схаменувшись, оволодів собою. Протер очі. Тоді розвіялись примари, які мучили мене.

Жодне підозріле шкрябання дід деревом тієї ночі не турбувало мого сну, і вранці, оглянувши стовбур і сусідні кущі, я не знайшов свіжих слідів, які б говорили про те, що сюди приходили дикі звірі.

Поснідав я так само, як і вчора, і виявилось, що мої запаси їжі вичерпались. Я з'їв останніх живих молюсків із сажалки — частина їх здохла і вже псувалась — і розколов останні два кокосові горіхи, що лежали на землі. Високо на пальмах висіло багато плодів, але як було дістатися до них по гладкому стовбуру?

Як тільки розвиднілось, я, скориставшись ранковою прохолодою, вирушив у новий розвідувальний похід на південь. Озброєний ножем, а також чималою палицею, вирізаною з гілки твердого дерева, я йшов уздовж морського берега.

Із добуванням нових запасів їжі зараз було кепсько. На піску я не знайшов ні молюсків, ні якихось інших морських істот. Очевидно, все, що буря викинула на сушу, зникло вже у шлунках птахів і лісових тварин. Втрата цього джерела харчування викликала у мене не дуже веселий настрій.

Проходячи біля того місця, де був похований труп капітана, я знову яскраво згадав незвичайну рану на його голові.

«Сто чортів, що за таємнича справа!» замислено похитав я головою.

Ще раз докладно оглянув усе навколо.

Невиразні сліди, помічені мною напередодні, зникли, зовсім затерті в рухливому піску, Я не знайшов нічого, що могло б хоч трохи відкрити завісу таємниці і пролити світло на загадкову смерть капітана. Знизавши безпорадно плечима, пішов собі далі.

Я помилився, розраховуючи на те, що знайду в цих місцях ще якісь сліди інших моряків. Мабуть, усі загинули в морі, а примхливі хвилі не винесли їх сюди.

Минула приблизно година подорожі, коли далеко переді мною знову з'явилося багато яструбів. Описуючи в повітрі кола, деякі з них сідали на приморському піску, інші злітали вгору. Підійшовши ближче, я побачив, що птахів приманило падло — останки великої морської черепахи. Вони викльовували з-під панцира рештки м'яса.

Яструби, як звичайно, не дуже боялися мене. Вони густо обліпили черепаху і підпустили мене на кілька кроків до себе. І лише тоді, важкі, незграбні, приготувалися летіти.

Я щосили кинув свою палицю в середину їх і влучив. Приголомшений птах не міг злетіти, як інші. Швидко підбігши, я схопив його за крило і скрутив шию. Решта зграї, залопотівши крилами, відлетіла.

Добутий птах, завбільшки з нашу гуску, був непридатний для їжі. Весь огидно смердів падлом, як чортове насіння; проковтнути його м'ясо було б неможливо.

Я оглянув рештки черепахи. Ця гладка істота мала міцну шкаралупу овальної форми, довжиною футів зо три, завширшки — трохи вужчу. Я знав, що яструби ніколи не нападають на живих тварин. Отже, поставало питання: як загинула черепаха і хто вбив її?

Не треба було мати великої спостережливості, щоб розгадати цю загадку. На піску, який був на тому місці утрамбований і твердий, виднілися округлі заглибини, сліди схожих на котячі лап великого хижака. Це він убив черепаху і, мабуть, збоку між верхньою і нижньою частинами панцира пазурами вирвав куски м'яса, а решту залишив яструбам. Чия ж це була робота — пуми чи, може, грізного ягуара? А може, того самого звіра, який першої ночі потурбував мій сон на дереві?

Сліди не схожі були на свіжі, вчорашні. З жалем дивлячись на свою мало придатну зброю — ніж і дерев'яну палицю, я втішав себе надією, що хижак міг бути в цю хвилину за багато, багато миль від мене, може навіть на протилежному боці острова.

Поблизу решток черепахи росло кілька кокосових пальм. Я з радістю привітав благословенні дерева. Під ними я знайшов три плоди. Каменя, яким можна було б розбити горіхи, тут не було, тому я зв'язав їх між собою волокном, яким обростають ці плоди, і, почепивши здобич через плече, помандрував назад.

Цим разом я прямував заростями вздовж морського узбережжя. Шум океану долинав до мене, мов тихий шурхіт. Скрізь росли тут кактуси. Місцями важко було продиратись крізь колючі зарості, в яких не бракувало різних гнучких паростків, що дуже утруднювали ходьбу. Мене здивувало багатство крилатого світу. Крім папуг, у чагарниках метушилась сила-силенна інших птахів і серед них настільки незвичайні, що, бачачи їх вперше, я не міг не дивуватися. Трохи більші за наших голубів, вони мали на диво великі дзьоби, завбільшки з три чверті їх власного тіла.[5] Коли вони перелітали з місця на місце можна було думати, що то літають самі дзьоби, а до них лише причеплені ззаду пташині тіла. Побачивши цих чудовиськ, незнаних у наших рідних сторонах, я ще глибше зрозумів, наскільки чужий для мене тутешній сніг.

Але при всьому тому я не втрачав почуття дійсності. «Ого, — подумав собі, — скільки поживи літає тут у повітрі! Якби-то у мене була добра рушниця! Не одну смачну страву добув би я собі…»

Несподівано я зігнав з гущавини великого чорного птаха з родини куриних, який, не підіймаючись у повітря, тікав на прудких ногах по землі. Я кинув навздогін палицею, але схибив. Так, без рушниці я був безсилий, мов та дитина, незважаючи на багатства природи.

Пробиваючись далі крізь гущавину, я дійшов до підніжжя гори, з вершини якої оглядав напередодні острів. Тут тягнулася невелика піщана галявина, лише де-не-де усіяна дрібними острівками трави. Продираючись уже крізь останні кущі, я помітив на галявині якийсь рух і метушню. Кілька великих ящірок. Вони, мабуть, вигрівалися до цього часу на сонці, а тепер, налякані моєю появою, тікали на всі сторони. Одна з них — екземпляр досить великий — довша, мабуть, за мою руку, зупинилась на віддалі двадцяти кроків і, нерухома, малими очима стежила за незнаним ворогом. Я поволі підніс палицю і кинув її в гадину. Палиця просвистіла в повітрі, мов стріла, але ящірка була ще швидша. Доки важка палиця долетіла, її вже не було. Шмигнула в нору. Жила тут ціла колонія цих плазунів. Тут і там чорніли в землі їх нори, дуже схожі на кролячі ями, тільки трохи менші. Мені пригадались індійці Північної Америки, для яких ящірки були ласощами. А що як і собі покуштувати м'яса ящірки? Стоячи на галявині, я роздумував, як добути принадну дичину. Хіба викопати? Але як? Може, нори дуже глибокі?

Тоді пригадався мені ще давнішній час, хлоп'ячі роки, коли в моїй рідній долині у Віргінії я з ровесниками полював на дрібних тварин. З мотузка ми робили собі хитромудрі сильця і ставили їх на вузьких стежках, якими ходили тварини, або перед їх норами.

— О, давні, чудові часи! — вигукував я, сповнений жалю, коли перед очима постали близькі моєму серцю картини далекого минулого. Ці спогади ще болючіше підкреслили мою самотність і скрутне становище.

Я нарізав довгих рослинних паростків, гнучких, мов шпагат, і, змайструвавши, як колись, із них кілька петель, прикріпив їх перед норами ящірок. Під час цих приготувань випав рясний дощ, але за хвилину сонце знову прояснило світ. Я з годину чатував поблизу; на жаль, жодна ящірка не висунула носа. Сонце вже хилилося на захід, тому, втративши надію сьогодні щось впіймати, я вирішив прийти сюди наступного дня.

Важкою ходою поплентався до свого дерева. Почував себе кепсько. Паморочилось у голові. Дошкуляв дедалі сильніший біль у скронях, я весь тремтів. Сили надзвичайно швидко, з кожною хвилиною, залишали мене. До всіх злигоднів, що спіткали мене протягом останніх днів, приєднувалась ще якась хвороба.

Я ледве виліз на дерево і прив'язався ліанами. До принесених горіхів я навіть не доторкнувся. Мене починало нудити.

ЗАКОН ЖИТТЯ

Це була важка ніч. Я спав мало. Мучили жахливі сни і марення. Здавалося мені, що лечу в безодню, і, напевно, я впав би з дерева, коли б не ліани, які тримали мене. В маренні я бачив себе у вигляді черепахи, на яку з жахливим ревом кидався дикий звір і шматував її — тобто мене — на куски. Коли почало світати, я був такий знесилений, що не хотілося навіть злазити на землю.

Вночі йшов дощ. Я був весь мокрий, і це ще більше погіршувало моє жалюгідне становище. Незважаючи на жар, я дрижав од холоду. Схід сонця приніс мені надію на полегшення, а коли з години на годину почала дужчати спека тропічного дня, мій одяг висох, і я почував себе трохи ліпше.

З учорашнього ранку у мене нічого не було в роті. Десь опівдні я зліз із дерева і з трьома кокосовими горіхами поплентався до моря, щоб знайти там камені, якими можна було б розбити горіхи.

Як же я знесилів за ніч! Ніяк не міг розбити шкаралупу кокосового горіха. Вона була занадто міцною для моїх кволих ударів. На щастя, вістрям ножа мені вдалося просвердлити невеличку дірку, і крізь неї я випив трохи кокосового молока.

Все ще страшно голодний, я поплентався на галявину ящірок. На мою радість я знайшов плазуна, який заплутався в одному сильці. Ящірка була вже нежива, петля задушила її.

Новий клопіт! Як з'їсти ящірку? Індійці пекли плазунів на рожні. Я, на жаль, не мав ні вогню, ні будь-яких засобів, щоб його розвести. Довелося з'їсти здобич сирою. Я вирізав з ящірки всі м'ясисті частини і на рівному камені покришив їх на місиво. Приготовану так страву я ковтав обережно, і, якщо казати правду, біле м'ясо не здавалося мені дуже несмачним.

Чорні думки огортали мене під час цього бенкету.

— О, Яне! — казав я сам собі з жалем. — Як же низько ти опустився! Адже дикі індійці, перш ніж пожирати ящірок, жарили їх на вогні. Ти навіть цього не можеш! Живеш гірше, ніж дикуни, мов дика тварина.

Ясне усвідомлення навіть найгіршого стану справ завжди заспокоювало мене. Викликало опір злій долі, збуджувало приховані сили і бажання знайти вихід із скрутного становища. Так було й тепер. Я не хотів піддатися, мов беззахисне ягня, сумній долі, мене сповнило бажання боротьби. Видно, м'ясо ящірки, яке потрапило в мій шлунок, вплинуло непогано. Того дня сонце палило немилосердно, було пекельно жарко, і я, знесилений, окидав поглядом околиці, шукаючи, де б можна було лягти в затінку.

Як я вже згадував, недалеко від ящіркової галявини піднімалась гора. Я вирішив поспати кілька годин біля неї. Сто кроків крізь гущавину, і переді мною підніжжя гори. Шукаючи тут затінку, я відкрив у скелі заглиблення, свого роду печеру, і це відкриття радісно схвилювало мене. Аджеж це було чудове помешкання! Не дуже глибоке, бо сягало вглиб на якихось п'ять кроків, а все ж таки воно було захистом від непогоди. А небезпека з боку диких звірів? Знав і на це засіб. Отвір печери був невисокий і неширокий, щоб увійти туди, я мусив нахилятись. Отже, треба було тільки загородити цей вихід кількома дошками з розбитої шлюпки. І, лежачи в печері, я міг почувати себе більш-менш безпечно і не боятись нападу.

Мені найбільше хотілось негайно взятися зносити дошки, але я був такий слабий, що ліг на землю й одразу ж заснув глибоким сном. За кілька годин прокинувся з свіжими силами. Від узбережжя, де лежали дошки, до печери було близько тисячі кроків. Три рази ходив я туди і назад, тягнучи важкі дошки за собою. Був надто слабий, щоб їх носити.

Сонце наближалось до заходу, коли я закінчив свою роботу; дошки, зв'язані ліанами, так щільно закривали отвір, що й сам чорт не вліз би до печери.

Після обіду в мої сильця не впіймалось нічого. Того вечора я з'їв останній кокосовий горіх. В печері зробив собі з гілок постіль і рано ліг відпочивати. Зовсім знесилений, я настільки отупів, що не відчував навіть голоду. Тільки знову паморочилося в голові і почало трясти мене так само страшно, як учора. Та, лежачи зачинений у печері, відділений міцною загородкою від нічних голосів і всього того, що діялось надворі, я хоч міг не тривожитись.

Чи довго я спав — не знаю. Тільки раптом прокинувся, немов у передчутті близької небезпеки. Серце, сповнене якогось незрозумілого неспокою, билось, мов переляканий птах у клітці. Що сталося? Що мене так налякало? Може, якийсь звук, від якого навіть у сні проймав жах?

У темряві печери я намацав ніж і взяв його міцно за ручку. Напружив слух, але нічого підозрілого серед звичайних нічних звуків пущі не почув. Крізь щілини між дошками я бачив частину чагарника і по ясному сяйві на кактусах помітив, що місяць вийшов на небо.

Раптом — що це? Тихий шелест швидких кроків у траві поблизу, щось мелькнуло перед печерою. Стрибок. Могутнє тіло кинулося з гуркотом на мою загородку. Страшне дряпання гострих пазурів об дошки. Дві дошки, шарпнуті з грубою силою, впали перед печерою, з шумом ударившись об землю. Перед ними злякано відскочив великий звір. Відскочив на три-чотири кроки і зупинився. Величезний стрункий звір. Цяткований. Ягуар! Серце у мене завмерло! Хижак причаївся, притуливши до землі свою приплюснуту голову. Свердлив мене зеленкуватими очицями і шкірив морду, блискаючи білими іклами.

Занімівши від жаху, я, мов зачарований, дивився йому в очі. Чекав, коли він кинеться на мене. У руці стискав ніж. Одного стрибка вистачило б, щоб досягти мене; одного удару жахливої лапи — щоб мене розтрощити. Звір почав ричати лютим придушеним голосом. Навіть приголомшений усім цим, я бачив — безтямна спостережливість напружених нервів! — бачив, як ягуар бив хвостом об кущі.

Коли він стрибне?!

Секунди тягнулись, неначе вічність. Неминуча смерть, яка нависла наді мною, все ще не приходила. Я ось-ось міг знепритомніти: коли ж ягуар стрибне?!

Раптом він зробив якимсь рух. Не в моєму напрямі. Навпаки. Звір, по відвертаючи од мене палаючого погляду, помаленьку посувався назад. Його могутнє тіло поволі зникало за кущем і нарешті зникло зовсім. Там, де ще хвилину тому чатував звір, тепер було пусто. Чувся тріск гілок і шелест, який усе віддалявся. Потім настала тиша.

Знесилений, я впав на свою підстилку. Довго лежав нерухомо. Поволі я приходив до пам'яті. Може, хижак повернеться? Я витріщував очі в сторону чагарника. Не повертався. Мабуть, володар пущі хотів тільки показати свою міць двоногій істоті, яка наважилась вторгнутись у його царство. Застеріг її і щез у нетрях.

Я не виходив надвір, боячись засади. Коли кров, яка знову нормально пульсувала в жилах, повернула мені трохи сил, я тихенько підняв вирвані дошки і заткнув ними, як було й раніш, отвір печери. Знав уже тепер, що цієї охорони замало, але краще було мати хоч таку, аніж ніякої.

До кінця ночі більше ніщо не порушувало спокою.

В останні години перед світанком я непогано спав і прокинувся вранці навіть із свіжими силами, чи, принаймні, хоч без головного болю і дрожу, зате страшенно голодний.

Перші ж думки мої були про нічну пригоду.

— Ягуар! Ягуар! — повторював я з ненавистю і разом з тим із страхом.

Я був досвідченим мисливцем і саме тому добре розумів небезпеку, яка мені загрожувала. Хай би тільки дикій звірюці, в багато разів дужчій, ніж людина, захотілося людського м'яса, що сталося б тоді зі мною, коли єдиною зброєю у мене був тільки ніж і дерев'яна палиця?

Одночасно я запитував себе, як дістався ягуар на острів і з чого жив тут цей ненажерливий хижак? Вважається загальновизнаним, що ягуар — чудовий плавець, то, може, він переплив протоку, яка відділяла острів од землі на півдні? А коли звір прибув звідти, то чи не слід було припустити, що цією землею є південноамериканський материк?

З самого ранку дві невідкладні справи не давали мені спокою: як захиститись від ягуара і як добути їжу. Ягуар у ясний день рідко коли нападає, отже, до вечора у мене було ще багато часу. Що б там не сталося, я вирішив не залишати печери і не повертатись на гілки свого дерева, де я дуже стомлювався.

Голод. Дедалі дужче, вкрай вичерпуючи сили, дошкуляв мені голод. У сильця знову нічого не попало. День був туманний і паркий, ящірки не вилазили з нір.

Близько полудня я ще мав стільки сил, щоб з гілки і лика гнучкої ліани зробити собі лук, а з твердого очерету над річкою нарізати кільканадцять стріл. Ще хлопцем, граючись, я робив собі не один лук, бачив також луки індійців, отже, справа ця не була мені незнайома. Лук, який я змайстрував тепер, був невеликий, але стріли викидав чудово — більш, як на п'ятдесят кроків. Птахи зграями сиділи в чагарнику і зовсім не боялися, зате я виявився горе-стрільцем! Скільки стріляв і жодного разу не влучив.

Нарешті, стомившись, я ліг у своїй печері, та тільки не надовго, бо думка про ніч не давала мені спокою. В глибині печери був насип з уламків скелі різного розміру. Я вирішив перенести або перекотити ці уламки до входу, щоб там утворилася своєрідна барикада. Розуміючи, як багато залежить від цієї праці, я негайно взявся до діла. Менші камені я легко переніс, але до більших треба було докласти сил, які перевищували мої, а власне, тільки ці камені могли чинити належний опір напасникам. Скільки при цьому я натрудився, скільки пролив поту! Тільки завдяки тому, що я підважував великі камені дошками, які були під рукою, мені вдалося трохи зрушити їх з місця. Щохвилини мені захоплювало дух, і я раз у раз повинен був збиратися з ослаблими силами. Коли остаточно завершив справу, був ледве живий.

Після цього я лежав, мабуть, з годину. День, протягом якого я напружено працював, не проковтнувши жодного куска їжі, закінчувався. Сонце вийшло з-за хмар і, падаючи збоку на дерева, кидало продовгуваті тіні. Пташки, як завжди надвечір, пожвавились, навколо стояв багатоголосий гамір.

Раптом тут же, біля входу в печеру, пролунав пронизливий голос:

— Пйонг!

І одразу ж зовсім рядом йому відгукнулися інші крики:

— Пйонг! Пійонг! Пйонг! Одночасно почулося лопотіння крил. Я підвівся на ліктях і прислухався. Встановивши по голосах, що птахи були десь близько, я взяв лук, стріли і виповз із печери.

Птахів було кільканадцять. Завбільшки з наших ворон, вони могли зійти за якусь карликову породу круків, бо були зовсім чорні, верхня частина дзьобів — так само чорних — була високо вигнута, наче горб[6]. Помітивши мене, «круки» ще голосніше почали кричати «пйонг», ніби виражали своє здивування чи неприязнь, але зовсім не збиралися тікати. Деякі, нахабніші, навіть підлітали трохи в моєму напрямі і з запалом кричали.

Найближчий птах був, мабуть, не далі, як за десять кроків од мене. Широко розкарячивши ноги на гіллі куща, він верещав на мене своїм сердитим «пйонг». Я прицілився і пустив у нього стрілу. Ціль була легка, проте стріла полетіла вбік. Птах помітив, що поблизу нього щось майнуло, але на цьому острові він ще не бачив людини і не тікав, продовжуючи верещати.

Друга стріла пролетіла вже значно ближче до цілі, третя, на жаль, пішла занадто високо, зате четверта — гей, заграйте, сурми тріумфальні! — четверта влучила! Пробила крило і, застрявши у пір'ї, звалила птаха на землю. Одним стрибком я підскочив до нього і наступив на голову. Птах був у моїх руках. Решта зграї підняла страшенний галас і, описуючи наді мною кола, хотіла помститись на вбивці. Я посилав стрілу за стрілою у тих птахів, які були найближче, але, збуджений, стріляв надзвичайно невлучно. Незабаром у мене вийшли всі стріли, але й птахи нарешті зрозуміли небезпеку і відлетіли.

Не встиг забитий птах остигнути, як я роздер його і з'їв усього, залишивши тільки пір'я, кістки і нутрощі.

Ніч минула без будь-яких пригод, тільки мучили мене судороги в шлунку. На другий день я встав знесилений, все тіло боліло від вчорашньої праці. При надірванім здоров'ї теперішнє голодування зовсім добивало мене. Було зрозуміло, що коли швидко не настане радикальна зміна, я протягну недовго і доведеться мені попрощатися з цим світом. Останнім часом у ньому для мене мало було принадного, але сходити так безславно зі сцени мені теж не хотілося.

Насамперед треба було добути більше їжі. Не тупцювати весь час на одному місці, як досі, а піти пошукати їжі далі. Ця думка так розігріла мене, що, напившись води з близької річечки, я негайно вирушив у дорогу, незважаючи на порожній шлунок.

Цього разу я попрямував на північ, туди, де колись лежали на узбережжі рештки рятувального човна. Ішов, як звичайно, вздовж моря і не помилився. Я знайшов новий предмет, викинутий хвилями після того, як наш корабель розбився: дерев'яну скриню; в таких скринях моряки зберігають свої речі. Вона була замкнена і непошкоджена.

Я хотів підняти віко, але не зміг. Струснувши скриню, я почув, що всередині перевертаються якісь пожитки. Може, між ними були кресало і губка, дуже потрібні мені для того, щоб розвести вогонь? На жаль, поки що я не міг пересвідчитись у цьому, бо мені шкода було часу, щоб розбити віко. Тому я відтягнув скриню від моря в безпечніше місце, вирішивши повернутись до неї увечері, і пішов собі далі.

З цього боку рослинність за поясом дюн була рідша і бідніша, ніж нетрі поблизу мого узбережжя. Час від часу я звертав з дороги, заглиблюючись на кілька сот кроків у чагарник; я робив усе це не тільки для того, щоб щось убити з лука. З книжки про Робінзона я дуже добре пам'ятав розділи, де Робінзон, який зазнав аварії корабля, розповідає про свої екскурсії в глиб острова. Він знаходив там корисні для себе рослини і фрукти. А може, і я знайду тут якесь дике поле кукурудзи або рису? Але даремно я вишукував. Уся рослинність тут була невідома мені і навіть з вигляду здавалася ворожою. Я знав, що в цій пущі повно рослин із смертельно отруйними плодами.

Я часто стріляв з лука у птахів. І хоч жодного разу не влучив, але зусилля ці не пропали марно. Я тренувався. І не знаю, може, мені так здавалось, але після того, як я вистрілив кілька десятків разів, стріли йшли немовби точніше, ближче до цілі.

В той час, коли я підкрадався до птахів і стежив за їх перельотами, в голову мені спала щаслива думка, настільки важлива, що в ці перші дні перебування на острові вона здалася мені вирішальною для всього мого існування. Хіба допомогло мені те, що я добре знав віргінські ліси, коли тутешня гущавина — повторюю — для мене була незбагненною і зловісною таємницею? Як же було мені, не рискуючи отруїтись, розрізнити їстівні плоди і неїстівні? Раптом блискавкою промайнула відповідь.

— Птахи! — радісно вигукнув я сам до себе. — Птахи мені покажуть! Птахи, безумовно, не доторкнуться до отруйних рослин. Отже, те, що їдять птахи, спокійно можу їсти і я.

Тепер я уважніше придивлявся до метушні крилатих істот. Не треба було багато часу, щоб помітити, на яких рослинах вони сідають часто і охоче, не гребуючи їх плодами. Особливу увагу я звернув на невисокі, карликові дерева з червоними ягодами, схожими на ягоди горобини. Вони були для цих малих істот неабиякими ласощами, бо приваблювали до себе птахів різних порід. Помітивши між ними і папуг, я теж наважився покуштувати.

Плоди були смачні, солодкуваті. З вовчим апетитом я допався до них, але для певності з'їв небагато, якихось дві жмені. Вирішив нарвати їх більше, повертаючись назад, а тимчасом, добре підкріпившись, в значно ліпшому настрої мандрував далі. Отак-то птахи, яких я підглядів, стали моїми першими вчителями на острові.

Серед заростей, які ставали дедалі рідшими, з'явилися піщані лисини. Часто доводилось обминати агави з величезними м'ясистими листками, вкритими колючками. На деяких кактусах виднілися чудові рожеві квітки, а — що важливіше — де-не-де й зелені плоди, схожі на малі яблука. М'якоть їх була приємна на смак, тому я нарвав цих кактусових плодів стільки, скільки влізло в мої кишені.

Я відкрив тут новий струмок, який впадав широким, хоч і мілким гирлом у море. Над його вологим берегом розкинувся досить густий лісок, в якому було багато зелені, ліан і різних наростів. Ще здалеку я почув у ньому особливі пташині крики. То кричали папуги, яких у цін гущавині було дуже багато. Опинившись у затінку під першими деревами на узліссі, я немовби поринув у голосне верещання папуг; у той же час, задираючи голову, я побачив серед гілок силу-силенну гнізд. Помітивши мене, птахи негайно замовкли, але було вже пізно: я відкрив гніздовисько папуг.

Багато папуг були вже майже дорослі, хоч літали ще не дуже добре. Вони сиділи на гілках біля гнізд. Підповзши на зручне місце, я почав засипати їх стрілами з лука. За якоюсь там стрілою впала на землю перша папуга, потім — друга. Тим часом у верховіттях дерев знову розпочався звичайний гармидер і метушня, птахи не звертали на мене ніякісінької уваги. І якби не порвалася тятива лука, я міг би застрелити ще не одного з них.

Раптом я здригнувся: поблизу тріснула гілка. За якийсь десяток кроків від себе я побачив на землі рудуватого звірка, завбільшки з нашу лисицю. У нього була продовгувата морда і волохатий хвіст. Звірок з неприхованою жадністю дивився вгору, на папуг. Потім стрибнув на стовбур дерева і, допомагаючи собі гострими пазурами, почав спритно лізти по ньому.

Не маючи нічого іншого під рукою, я кинув у нього луком. Лук вдарив об стовбур. Налякана тварина з тихим виском скочила на землю і кинулась у кущі.

«У мене є суперник!» подумав я весело.

Довгий час я з великим задоволенням приглядався до папуг. Тут було, мабуть, кількасот гнізд — справжня комора, якої вистачить на цілі тижні. Закінчилось моє голодування.

«Не помру з голоду! Не загину!» захоплено думав я і чи не вперше на цьому острові посміхнувся сам до себе.

Як же я перемінився за ці кілька останніх днів! Як здичавів на цій вузькій межі між життям і смертю! Терпкі почуття суворої вдячності змішувались у мені з хижістю первісної людини, коли, стежачи за пташиною зграєю, я обмірковував, як би найближчим часом здобути тут щонайбільше м'яса.

Йти до моєї печери треба було близько двох годин. Щоб не турбувати папуг, я заздалегідь вирушив у зворотну дорогу. Червоні плоди не пошкодили мені, тому я нарвав їх ще кілька пучків про запас. Так навантажений, я дійшов до дерев'яної скрині. Обв'язав її ліанами і потягнув за собою по піску.

Наближаючись до печери, я сам собі хвалив продуктивний день, такий багатий на добрі події. Тільки скриню при моїх занепалих силах було важко тягнути, хоч надія зігрівала моє серце.

ОЗЕРО ДОСТАТКУ

Скриня підвела. Я не знайшов у ній ні кресала, ні іншої важливої речі. Там було трохи старого одягу, сорочка, куртка, трохи англійських грошей, кусок корабельного каната і невеликий мішечок, у якому було зерно. Зерна кукурудзи змішані з ячменем. Щільна скриня не пропустила всередину морської води, тому ці предмети були сухі і не зіпсовані. Я міг би з'їсти зерна, але мені не хотілось, бо у мене було достатньо свіжих плодів.

Один з матросів на «Добрій Надії» годував голубів, йому, очевидно, й належала скриня з зерном. Пізніше я нагадав собі, яку важливу роль у житті Робінзона Крузо відіграв ячмінь, що його він з таким успіхом сіяв на своєму острові. Завдяки цьому Робінзон мав хліб і протягом довгих років міг жити на безлюдному острові. В моєму становищі не було необхідності обробляти грунт і сіяти хліб: я був певен, що не залишусь на острові так довго, як Робінзон, який жив у цих околицях більш ніж півстоліття тому. З того часу багато чого змінилося на водах Карібського моря, тут стало більше людей, а, крім того, з мого острова легше було перебратися на близький материк.

Вже на світанку наступного дня я мчав до гаю, де жили папуги, щоб знову щось добути, а насамперед наловити якнайбільше живих птахів про запас. Налагодивши лук, я застрелив з нього двох папуг, потім крадькома виліз на дерево і довгим дрючком намагався збити молодих птахів, які сиділи найближче. Коли це не дало бажаних результатів, папуги міцно трималися за гілки, я прив'язав до кінця жердини петлю з гнучкої ліани, і це принесло більший успіх. Кидаючи петлю на шиї папуг, що ще не літали, я силоміць стягував їх на землю. За півгодини я піймав десять птахів. Ловити більше не можна було: я не зміг би тримати їх разом. Я прив'язав птахів за ніжки до моєї жердини. Вони страшенно верещали, а в усьому ліску їм вторували крики з кількохсот горлянок. Зв'язавши нарешті весь десяток їх, я щосили кинувся бігти до печери.

По дорозі багато клопоту було мені з ними. Міцні пута з ліан папуги легко розгризали гострими дзьобами, і, щоб не втратити здобичі, я весь час мусив стримувати їх. Папуги, зовсім зелені, з жовтими і червоними плямами на голові, були вже майже дорослі і більші, ніж у нас голуби.

Повернувшись до печери, я не знав, як їх утримувати. Чим тільки я їх не прив'язував, вони все негайно перегризали. Кінець кінцем довелося поки що зачинити їх у печері, а тим часом нашвидку збудувати з товстих гілок клітку. Робота ця — зрізування потрібних гілок і в'язання їх гнучкими пагонами рослин — тривала кілька годин. Після полудня клітка була готова. Стояла біля самого входу до моєї печери. Потім я приніс для себе і для моїх в'язнів пучки їстівних червоних плодів. При цій нагоді я знайшов у лісі дуже корисний господарський посуд: своєрідні дині з плодами, вкритими твердою шкаралупою зверху і порожніми всередині, в яких можна було носити і зберігати воду. Я переніс папуг до клітки, поклав їм плодів, а також налив води для пиття, сам непогано повечеряв, а до заходу сонця було ще далеко.

Задоволений сьогоднішньою роботою, я весело дивився на свою «домашню птицю» у клітці. Гнітючий настрій останніх днів десь зник, у мені щось ніби випрямилось, я глибше вдихав легенями повітря, з'явилася у мене надія. Думка, звільнена від безпосередньої турботи про їжу, тепер могла злітати вище, сягати далі: питання про те, як вибратися з острова, поставало переді мною з новою силою.

Ще був ясний день, і я піднявся на вершину гори. Захід був чистий, повітря надзвичайно прозоре. Я шукав поглядом, чи не побачу десь ознак людського життя, парусів рятівного судна чи диму вогнища. Нічого. Велетенський, безмежний простір океану лежав, спочиваючи, пустинний.

Коли я сходив з гори, сонце занурювалося в море. Птахи в клітці вже спали, але я з приємністю відзначив, що вони з'їли більшу частину ягід.

Вночі мене розбудило стрекотання переляканих папуг. Висунувши ніс із печери, я побачив біля клітки підозрілу тінь. Я крикнув, кинув каменем. Тінь схопилася і, зашелестівши, зникла у кущах. З палицею в одній руці, з каменюкою в другій і з серцем, яке шалено калатало в грудях, я виповз із свого сховища. Клітка була частково розвалена, але — наскільки я міг розібрати в темряві — папуги сиділи в ній. Я полагодив стінку, в якій була дірка, клітку для безпеки присунув ближче до входу в печеру і, крім того, обклав її камінням. До ранку ніщо не порушувало спокою.

А вранці дивлюсь — немає чотирьох папуг. Навкруги скрізь лежало повно пір'я. Якийсь хижак — великий чи малий — вламався вночі до клітки, я не міг розібрати по невиразних слідах, хто це був.

Відвідини нічного грабіжника і завдані мені збитки не охолодили мого запалу до відгодівлі папуг. Я зробив помилку, будуючи надто слабку клітку. Але для чого ж у мене були дошки з розбитої шлюпки?

За кілька годин я притягнув усе, що залишилось на піску біля моря з решток човна. Дошки були неоднакового розміру, переважно надламані, і я мусив їх належно підібрати й обрізати, перш ніж приступити до спорудження клітки. Для зв'язування дощок пригодилися ліани, а також довгі, тонкі і гнучкі прути звичайного в моїх околицях куща, вкритого гострими колючками. Поміж дошками я залишив щілини завширшки пальців зо два. Десь опівдні клітка була готова. Довга, шириною футів вісім і вишиною чотири, вона могла вмістити, мабуть, сотню папуг. Але найголовніше те, що клітка була міцна.

Посадивши в неї шість птахів, які залишились, я попрямував до гаю папуг. Цього разу мені пощастило збити стрілами трьох дорослих папуг, а дев'ять молодих зловити живцем. Змарнував багато часу, і коли ввечері повертався до печери, було вже темно. Під кінець дороги я навіть боявся, щоб не помітив мене якийсь хижак, проте дійшов до печери неушкоджений і без будь-яких пригод.

В той день, особливо опівдні, була страшенна спека, до якої я, людина Півночі, не звик. Поспішність, з якою я того дня все робив, знову підірвала моє здоров'я. Вночі я не міг заснути, мучила мене гарячка і страшний біль голови.

Кілька разів папуги піднімали напічний вереск. Я вставав і, покрикуючи, з печери кидав у їх сторону каміння. Вийти далі в темряву не відважився; клітка з птахами стояла за кілька кроків од печери. Ранком я переконався, що вночі кружляли навколо якісь звірята, але клітки не змогли розламати. Я пишався своєю роботою.

На жаль, я був хворий і знесилений. Цілий день змушений був пролежати у своєму сховищі, переконавшись на власному досвіді, що в гарячому кліматі, особливо на сонці, не можна було ні бігати, ні взагалі напружуватись і, тим більше, важко працювати. Треба було робити все помалу, не напружуючись.

На третій день, почуваючи себе краще, я поплентався спокійно, розміреною ходою до чагарника з папугами. Парило. Накрапував дрібний дощ, тому птахи сиділи під листям осовілі і до них легко було підійти. Результат: два вбиті птахи і дванадцять живих. З того часу я щоденно робив регулярні подорожі сюди і завжди щось приносив. Але незабаром папуги порозумнішали. Старі зрозуміли небезпеку і трималися здалеку. Молоді підросли швидше, ніж я думав, і ті, що не стали ще жертвою — моєю чи якихось інших ловців, — відлетіли. На п'ятий чи шостий день я збив лише двох папуг. Не варто було й приходити.

Але тут постала інша важлива справа, заради якої треба було перестати ловити живих папуг. Справа їх годування. Птахи пожирали неймовірну кількість червоних плодів. За кормом я ходив у ліс двічі на день, тому природні запаси по сусідству зі мною швидко вичерпувались. Я давав зеленим в'язням також кактусові «яблучка», але всі ці заходи були недостатні і короткочасні. Необхідно було знайти нові джерела харчування. Я вирішив знову зробити екскурсію в глиб острова.

Тут не шкодить згадати про деякі події цих кількох останніх днів. Насамперед я вдосконалив зброю. Зробив собі міцний лук, натягнувши тятиву з корабельного каната, знайденого в матроській скрині. Стріли робив з очерету, приладнуючи наконечники з твердого дерева. І стріляв я вправніше. З того самого твердого дерева зробив добрий спис з гострим кінцем.

У сильця, поставлені на галявині, потрапило кілька ящірок до двох ліктів завдовжки. Я прив'язав їх живими в тіні найближчого дерева, радий, що мої запаси їжі збільшуються.

На світанку одного ясного дня я вирушив у дорогу в глиб острова, взявши з собою не тільки всю зброю, але й місткий, хоч і нескладний кошик, сплетений з ліан. Мій провіант — одна ящірка і червоні плоди. Я йшов понад струмком, що тік недалеко від печери, і, не відходячи од берега, пробирався в глиб острова. Припливи і відпливи моря спричинялись до того, що рівень води в струмку був неоднаковий, і під час відпливу тут ледве-ледве текла тонка струминка, яку легко було перескочити. Рослинність поблизу струмка була значно рясніша, ніж деінде. Тут росли навіть гіллясті дерева з густим листям.

Крадучись, я прислухався до кожного шелесту і одночасно окидав поглядом рослини, шукаючи їстівні плоди.

Чудовий свіжий ранок вселяв у мене надію і додавав здоров'я, яке останніми днями значно поліпшилось. Раптом переді мною вискочили два коричньові звірки, дуже схожі на зайців, але поки я прицілився з лука, прудкі звірята зникли в гущавині. За кількасот кроків я побачив ще трьох таких зайчиків. Вони були настільки зайняті собою, що навіть не помітили, як я підійшов до них на якихось тридцять кроків. Тільки тоді відчули небезпеку. Завмерли, стрімко витягнувши вгору голівки, і стежили. Я вистрілив у них з лука. Промахнувся. Звірята одним стрибком шмигнули в кущі.

Мене здивувала їх полохливість. Острів був безлюдний. Я був першою людиною, яка з'явилася тут, у цих хащах. А проте як злякано втікали від мене звірята! Де та райська ідилія, що, за звичними уявленнями, має бути на безлюдному острові?

Не було її. Вона існувала досі лише в моїй уяві. В цих заростях панували різні хижаки, які пожирали слабших від себе тварин, тут, як і скрізь, точилася невпинна боротьба за існування. Ось чому нова двонога істота, з'явившись тут, викликала загальну тривогу і страх. Тільки ягуар не злякався моєї особи, але й він не відважився напасти на людину і відійшов.

Я підняв стрілу і оглянув те місце, де перед цим сиділи три зайчики. Тут мусило бути чимало цих звірків, бо в кущах перехрещувалось багато слідів.

«Треба прийти сюди якогось дня, — вирішив я, — і поставити пастки, такі, як на ящірок…»

Не відійшовши ще й ста кроків од цього закутка, я раптом став як укопаний. Серед кущів де-не-де виднілися голі, без будь-якої рослинності ділянки вапнякового грунту. І ось в одному такому місці я несподівано побачив перед собою скручену в клубок змію. Вигрівалася в промінні ранкового сонця і, мабуть, спала. Я хотів вистрелити в неї з лука, але передумав. Підкрався ще ближче. Коли розбуджена гадина стрімко підняла голову і засичала, пронизуючи мене злобним поглядом малих очей, я списом, наче молотом, сильно вдарив її. Змія зірвалась, але не мала вже сили. Ще кілька ударів, і вона була мертва.

Довжина змії складала майже шість футів, у неї було порівняно товсте тіло з дуже красивим зигзагоподібним чорно-коричньовнм рисунком. Я, звичайно, не знав цього виду, але, коли з допомогою двох прутів розтулив їй рота, то побачив там біля інших зубів два великі отруйні зуби. Аж здригнувся, подумавши, що було б, якби я йшов далі і змія вкусила б мене. З того часу, я почав звертати увагу і на землю перед собою.

Від сходу сонця минуло дві години, коли я дійшов до озерця, з якого витікав мій струмок. Озерце, хоч і розкинулось од берега до берега на чверть милі, звідусіль було оточене грузькими мочарами, які заросли очеретом і всілякою іншою надводною рослинністю. Тільки в одному місці був доступ до відкритої води. Навкруги озерця піднімався справжній тропічний ліс, він був густий, але тягнувся не далі, ніж на кілька сотень кроків од води. З прибережних комишів долинали галасливі пташині крики. Дикі качки і схожі на них птахи, плаваючи, весело гралися на середині озера, на трясовині ж стояли, до половини сховані в зелені, болотні птахи — на довгих ногах, з чудовим рожевим забарвленням і з кривими дзьобами. Велика кількість птахів знову ж таки нагадувала картини якогось раю, але я, маючи вже досвід із зайчиками, знав, що досить мені показати носа, як все це птаство, перелякане, вмить зникне. Тому тільки стоячи тихо за деревом, я з задоволенням спостерігав багатий пташиним світ.

Поблизу щось зашелестіло. Верхівки високого зілля в одному місці на багні дуже хиталися, чути було, як ламався очерет і щось сухо тріщало. Там хазяйнував неабиякий звір. Дерево, за яким я сховався, стояло на невеликому підвищенні, та хоч як я витягував, мов чапля, шию, задовольнити своєї цікавості ніяк не міг. А лізти на дерево теж не було рації: злякав би цю тварину. І все ж після недовгого чекання щастя само прийшло мені в руки.

Стіна очерету розсунулася. Тварина вийшла на галявину не далі, ніж за п'ятдесят кроків од мене. Це було гладке, мабуть, піврічне порося. У нього була велика, з якимсь кумедним виразом морда, а жирне тіло покрите сірою шерстю. На перший погляд здавалося, що то якась незграбна порода свині, але це не була дика свиня. За цією першою твариною показалося ще чотири — одна доросла і три молоді, підсвинки[7].

Вся ця сім'я, не поспішаючи, покинула прибережну трясовину і прямувала до лісових хащів. Йшла в моєму напрямі. Я поволі натягнув лук.

Тварини наближались, не підозріваючи присутності людини. Один з підсвинків трохи одбився від стада З підійшов до мене щонайбільше на десять кроків. Коли він проходив повернувшись боком повз мене, я вистрілив. Хвацько свиснула стріла. Влучила в самісіньке серце, пробивши м'яке тіло наскрізь. Тварина лише тихо і болісно вискнула і вже билася в останніх судорогах. Решта врятувалася втечею.

Не в силах стримати радості, я підскочив до здобичі. Але ж чудово я влучив! Тварина вже була мертва. По зубах розібрав, що це гризун. Важив добрих десять фунтів, тобто навіть молодий він був, мабуть, удвоє більший, ніж заєць. Я тут же випотрошив його і поклав у кошик, що був у мене на плечах.

«Добрий, любий мій лук!» лагідно глянув я на свою зброю і погладив її, мов живу істоту.

Чи варто було йти далі з таким вантажем? Сонце піднімалось і спека з кожною хвилиною ставала все нестерпнішою. І я повернув назад, обіцяючи собі розпочати задовго до світанку завтрашню експедицію в цю сторону.

Я міркував, як назвати озерце. Не годиться, щоб такий багатий на птицю і тварин закуток лишився без назви. Надумав: «Озеро Достатку».

На жаль, справа годування моїх папуг зовсім не зрушила з місця. А була це невідкладна справа.

УДАВ

Як страшенно потрібен був мені вогонь! Вбита тварина була жирненька, і з неї можна б приготувати надзвичайно смачну страву, якби засмажити м'ясо на рожні. А так я мусив задовольнитися сирим м'ясом. З'їв чималий кусень, а решту м'яса тварини сховав у глибині печери, де було не так жарко, як надворі.

Два чи три дні тому я знайшов над морем невеликий камінь, схожий на кремінь. З силою бив ним об інше каміння, але без користі. Іскри не викресав.

Наступного дня після відкриття Озера Достатку я залишив печеру так рано, що коли добрався до заячих тенет, надворі ще тільки світало. Я приніс з собою кільканадцять пасток-самоловок і поставив їх на відповідних стежечках та заворотах, які протоптали собі зайчики в чагарнику.

Озеро Достатку я застав у всій його пташиній пишності, розбурхане ранковим концертом, гелготінням, писком, скреготом і лопотанням крил. Я йшов обережно, щоб не викликати тут переполоху, сподіваючись побачити більшу дичину. Але цього разу чекало мене розчарування, хоч свіжих слідів було безліч, а земля в багатьох місцях дуже порита.

Справді Озеро Достатку! Обійшовши його півколом, я мандрував у тому ж напрямку далі. Тут уже не було струмка, навкруги стояв тільки ліс. Не пройшов я й чверті милі, як очам моїм відкрився пречудовий вид.

Тут росли невисокі дерева, обліплені жовтими плодами, які величиною і формою нагадували яблука. Всередині цих фруктів була мучниста рожевувата м'якоть, настільки смачна і солодка, що прямо танула в роті. Я негайно нарвав скільки міг цих ласощів і їв, аж за ушами тріщало.

Цих чудових і корисних дерев росло тут безліч, дуже багато дозрілих фруктів лежало вже на землі, а на гілках були ще й нерозвинені, малі, зелені плоди. Різний час їх розвитку і дозрівання дозволяв надіятись, що я матиму тут достатню кількість харчів на довгі тижні, а може, й місяці.

— Райські яблука! — радісно вигукнув я, бачачи, як до поживної їжі добираються різноманітні птахи і комахи, особливо великі оси.

Я не боявся цієї конкуренції, бо принадних дерев росло тут безліч і запасів було досить для всіх.

Це було важливе для мене відкриття. Воно провіщало кінець труднощам, яких я зазнавав до цього часу, вже по-справжньому відганяло від мене голод. Чи ж слід дивуватись моєму збудженню?

Час був ще ранній, день тільки починався. Я помандрував далі, бажаючи довідатись, що там діється б глибині острова. Нічого особливого я не відкрив. Ліс незабаром закінчився, тепер місцями зустрічалися тільки бамбукові зарості, місцями виднілися галявини з травою. Потім знову йшли сухі кущі і кактуси, які тягнулися по західному узбережжю, мабуть, до самого моря. Я добрався до середини острова, але дичини не зустрів.

Повертаючись назад, я нарвав стільки райських яблук, скільки вмістилося в кошику. Для моїх підірваних хворобою сил це була нелегка ноша, але душа моя співала, тому й ноги пересувалися жваво. Той день був багатий на приємні для мене події. Незабаром я проходив біля заячих тенет і глянув на поставлені самоловки: за ці кілька годин два зайчики потрапили в сильця і тепер розпачливо, хоч і марно, намагалися вирватись.

Я міг тепер розглянути їх зблизька. Це теж були гризуни з надзвичайно прудкими ніжками. Нічого спільного з нашими зайцями вони не мали, але, давши їм уже таку назву, я й надалі називав їх зайчиками. Обережно, щоб не поранити звірят, я зв'язав їм усі чотири ноги. Потім, прикріпивши їх зверху на кошику, тримаючи в одній руці лук і стріли, а в другій — рогатину, я в піднесеному настрою попрямував до печери — мов той біблійний радісний пастух.

Отже, у мене було вже три породи живих істот: папуги, ящірки і зайчики. І знову клопіт: де розмістити гризунів?

Коли я пустив їх у клітку з папугами, вороже настроєні птахи почали клювати нових мешканців — а дзьоби у них гострі! — і я мусив одразу ж витягувати зайчиків, поки вони живі. Поки що впустив їх до печери і щільно закрив. Робити нову клітку я не мав часу. Вирішив викопати для гризунів яму.

Після обіду, як тільки спека трохи спала, я поспішив морським узбережжям до того місця, де лежав панцир убитої хижаком черепахи. Знайти його було неважко. Я відбив каменем шматок цього панцира, насадив мов клин, на міцну розщеплену гілляку, хитромудро прив'язав його якнайміцніше ліанами — і лопата була готова. Негайно ж випробував її, і — слава винахідливості! — знаряддя не розвалилося.

За якихось п'ятнадцять кроків од печери я викопав яму. Робота йшла жваво, земля тут була м'яка. Яма вийшла чотирикутна, розміром п'ять на п'ять футів, завглибшки більша за високу людину. Впустивши туди зайчиків, я накрив яму гіллям врівень з поверхнею землі, щоб гризуни не вискочили, мали прикриття від сонця та захисток, хоч і сумнівний, од непрошених гостей.

Того ж самого дня зайчики з такою радістю добралися до райських яблук, які дуже подобалися й папугам, що коли б я не поділив фрукти на порції, то менш ніж за півгодини вони зжерли б увесь принесений запас.

У ямі я помістив також живих ящірок, сподіваючись, що вони мирно житимуть із зайчиками.

Справившись таким чином з першими труднощами і забезпечивши сяк-так своє існування, я міг відпочити. Так само, як колись Робінзон Крузо, я подумав про те, щоб завести календар, але згадав про це надто пізно, десь через місяць після прибуття на острів. Дні перемішались у мене в голові, як горох з капустою, я не знав, коли п'ятниця, коли неділя. Пам'ятав тільки, що корабель розбився в перших днях березня, отже, тоді, коли у мене виникла думка завести календар, був початок квітня. Я встановив навмання дату, десяте квітня, і з того часу робив щоденно позначки на корі найближчого дерева. Я писав рік 1726.

Коли загроза голоду минула і здоров'я моє стало швидко поправлятись, я почав дедалі частіше думати про те, як визволитися з ув'язнення на острові. На мене находила гостра, як біль, туга за людьми, за їх життям. Тепер уже щоденно я видирався на вершину гори і дивився на море. Все той же пустинний простір, на півночі — контури острова, на півдні — контури немовби материка і більш нічого, безнадійна водна пустеля, жодної ознаки людського життя.

Моя гора, як я вже згадував, височіла на східному узбережжі острова, тому я пообіцяв собі піти під час наступного, тривалішого походу на південний берег і там, з трохи ближчої відстані придивитися до землі, що лежала по той бік протоки. Щоб вибратися з острова і перебратись через морську протоку, потрібен був добрий човен, а як тут мріяти про човен без будь-якого знаряддя, крім мисливського ножа? Робінзон Крузо, маючи багатий вибір різних знарядь, сокир, усякої зброї, а також запаси їжі з розбитого корабля, був багатим лордом у порівнянні зі мною, голодранцем.

Але я ні на мить не втрачав надії. Аби тільки було здоров'я, то вистачило б і фантазії. Час мій минав у завзятій роботі. Квітень був ясний, дощі йшли рідко, тільки пекло дедалі дужче, і сонце, яке до цього часу було на півдні, тепер стояло над самою головою. Близько дванадцятої години ставало прямо наді мною, так що тінь моя ховалася в ногах. Пізніше воно пересувалося ще далі на північ і — о диво! — опівдні світило на півночі.

Отож, кажу, я не байдикував. Щоденні мандрівки до Озера Достатку забезпечували нас — мене і моїх тварин та птахів — харчами. Лук у моїх руках ставав дедалі вправніший, часто добував мені дичину, а зайчики, мов зачаровані, лізли в самоловки. На одному й тому ж місці я піймав їх протягом місяця близько двох десятків, так що в моїй ямі було важко вже навіть полічити їх.

Коли спека збільшувалась, ходити в грубих штанях, сорочці і черевиках було незручно, і я часто знімав їх, хоч робив це й неохоче, бо, не звиклий ходити голий, я соромився сам себе. Я мусив остерігатися всяких кусючих комах — комарів, кліщів, ос. На обличчі у мене виросла така дика борода, що одного разу, бачачи в тихій воді своє відображення, я мало не перелякався розбійницької морди.

Наприкінці квітня мені довелося пережити кілька тривожних днів. Поблизу з'явився грізний хижак і почав відвідувати мій звіринець. Робив це так хитро і так таємниче, що спочатку здавався мені якоюсь нечистою силою, відбираючи по ночах мій сон.

Почалося з того, що одного дня я не міг долічитися зайчиків. Було шістнадцять, а стало чотирнадцять. В гілках, які дахом прикривали яму, виднівся якийсь невеликий отвір, але могло бути, що то просто ослабло покриття. Ніяких інших слідів поблизу не помітив. Траву тут я зовсім потоптав.

Наступного дня лічу — одинадцять зайчиків. Не могло бути, щоб три з них вискочили… І знову ніяких слідів пазурів навкруги, тільки стіна ями з одного боку трошки всунута, мов там хтось незграбно ступав. Зайчики ніколи не зникали вночі, тільки вдень, а саме в цей час я завжди мусив іти на кілька годин у ліс по харчі. І кожного разу я з диявольською регулярністю платив за свою відсутність втратою одного чи двох звірят. Загадковий ворог розладнав мені нерви до такої міри, що я знову почав серйозно побоюватись за своє здоров'я.

Я неодноразово переконувався, що бестія весь час не спускає з мене очей. Усвідомлювати, що грабіжник безупинно стежить за тобою і десь рядом чатує на тебе, а ти не можеш сказати, де він, не підозріваєш навіть, який він на вигляд, не знаєш, чи наступної хвилини не стрибне тобі на спину, — це справді огидне почуття, жахлива гра в піжмурки. Якось я відійшов не більше ніж на п'ятнадцять хвилин, щоб набрати з річки води, а коли повернувся — одного зайчика вже невистачало. А навколо все було як і раніше, жодного руху в кущах, жодного підозрілого шелесту. Я вже почав сумніватись, чи мій розум здоровий.

Хижість ворога поєднувалася з незнаною у тварин нахабністю і підступністю. Невже він був невидимий? Я оглянув з надзвичайною обережністю кожен кущ, кожне дерево поблизу, не минув жодного дупла і жодної нори — і нічого, ніякого сліду грабіжника. Мало того, я скопав довкола, злощасної ями широку смугу землі, вибравши звідти всяке зілля, щоб можна було побачити, які сліди залишить своїми лапами хижак. Повернувшись через годину назад, я побачив, що хижак був тут. Витягнув знову одного зайчика, але чітких слідів по собі не залишив. На скопаній землі щось справді змінилося, та даремно я шукав слідів лап. Близький до повного розладу нервів, я скочив якнайшвидше до печери, охоплений страхом, що ворог кинеться й на мене, але ж хто знає, може, він причаївся саме в глибині моєї печери? О, нерви, нерви!

Отямившись і відновивши рівновагу своїх почуттів, я заприсягнувся, що не заспокоюсь, залишу все, чим були заповнені досі мої дні, а розгадаю таємницю і візьму диявола за роги.

Назавтра, в той же час, що й кожного дня, озброєний, як завжди, ножем, луком і списом, я залишив печеру і пішов своєю стежкою, але, не зробивши й двохсот кроків, припав за кущем до землі. Тихесенько повзучи, я повертався, мов той злодій, до своєї власної домівки. Наблизився до ями кроків на п'ятдесят. На такій безпечній віддалі, вибравши місце, звідки добре було видно печеру, так само, як і яму з зайчиками та клітку з папугами, я присів під кущем. Хижак міг бути десь поблизу, стежачи за мною з сусідньої гущавини, але я вже не думав про це. Страшенний гнів охопив мене. Я не мав наміру поступатися, що б там не сталося.

Чекав я недовго. Напружений погляд помітив, як поблизу щось рухається, але по в чагарнику, де я ховався, а на краю узгір'я. Вище над моєю печерою йшов досить стрімкий схил. Цей схил, порізаний заглибинами і різними щілинами, був укритий галькою і непролазними кущами. Саме звідти й рушив той звір, пробираючись вниз. Тримався западин поміж горбами, і тому я погано його бачив.

Тільки тоді, коли він зліз до самого підніжжя, я впізнав його. Велетенська змія-удав, вигинаючись хвилястою лінією, повзла прямо на мою яму з зайчиками. Складалося враження, що то потвора не з цього світу. В моїх збуджених очах удав здався мені страшенно довгим. Тіло його, завтовшки майже таке, як стегно людини, свідчило про страшну силу і, без сумніву, могло, обкрутивши дорослого вола, поламати йому всі ребра. Як же йти на такого велетня з моєю жалюгідною зброєю? Я завагався, виникли сумніви.

Тим часом удав доповз до ями і затримався перед нею. Підняв голову. Довгенько стояв так нерухомо, прислухаючись. Втупився малими очицями в чагарник, де я причаївся, немовби відчував небезпеку. Потім пробив головою покриття з хмизу і встромив її в яму. Більша частина його тіла залишилася зовні.

«Це ж зараз він, негідник, хапає моїх зайчиків!» подумав я, лютий на грабіжника.

Я не володів собою. Схопився на ноги і — вперед. Мчав щосили, незважаючи ні на що. Видно, удав почув мене, бо раптом рвучким рухом вирвав голову з ями і підняв її високо над землею. В пащі тримав зайчика. Тваринка, ще жива, дригала ніжками. Побачивши мене, гадина вигнулась замашистим кільцем назад. Не знаю, чи то з метою захисту, чи для нападу. Я вже підбіг на п'ять кроків, уже блискавично нап'яв лук. Стріла проткнула йому шию наскрізь, застрявши в тілі. Удав трохи здригнувся, немовби здивований. Випустив з пащі зайчика і одразу рушив на мене. Я ледве встиг відкинути лук та стріли і виставити спис. В ту мить, коли він уже досягав мене, я махнув з усієї сили. Це був останній момент. Боком списа я вдарив його в шию. Удав пронизливо засичав і поточився від удару, якось дивно вигнувши шию. Невже вона була переламана? Я вдарив його вдруге, ще дужче, ніж перший раз.

Цього для нього було вже забагато. Кинувся тікати. Стріла, яка все ще стирчала в його шиї, розлетілася вщент. Живучість потвори була неймовірна. Звиваючись, удав мчав такими стрибками, що я ледве встигав за ним, В руках у мене знову був лук і стріли.

Якби удав рушив до чагарника в долині, він, мабуть, утік би. Але за звичкою він повертав на узгір'я. На свою погибель. Вгору не міг лізти так швидко. Я наздогнав його. Не підходячи надто близько до гада, бо сил у нього було ще неймовірно багато, я випускав у нього стрілу за стрілою. Здебільшого я промазував, але кілька раз і влучив. Удав хотів знову вдарити мене, але вже був неповороткий. Я легко відскочив убік. І тоді, взявши спис за гострий кінець, я товщим кінцем ударив його по голові раз, і другий, і третій. Тільки тепер удав звивався, безсилий, мов порізаний дощовий черв'як. Я бив і бив його, аж руки заболіли. Побитий, пом'ятий, удав ще ледве здригався. Я подумав, що так його не можна лишати, бо — хто зна — ще оживе. Вийнявши ніж, я відрізав йому голову.

Виміряв: удав мав п'ятнадцять футів завдовжки. Тіло його прикрашав гарний рисунок, який складався з ліній, зигзагів і плям кількох кольорів: світлокоричньових, темнобрунатних, чорних і жовтавих.

Боротьба так стомила мене, що, здобувши перемогу, я мусив лягти і відпочити кілька годин.

Зайчик, якого витягнув удав, здох. У ямі лишилось їх тільки чотири.

ВОГОНЬ

Після цих хвилюючих подій настали спокійніші дні. Кожного дня ранком, якщо тільки сприяла погода, я виходив у ліс і завжди щось приносив — то птаха, то зайчика, то черепаху чи плоди. Таким чином, я мав що їсти, а це на той час було найважливіше.

В заячому районі по дорозі до Озера Достатку я незабаром винищив звіряток; вони попадали в сильця дедалі рідше. Але в іншій частині острова я знайшов нове місце, де зайчата добре ловились, і моя яма знову наповнилася чотириногим стадом.

Поблизу Озера Достатку я часто бачив тих «свиней», в стаді яких застрелив колись із лука підсвинка. На жаль, з того часу я ні разу не підійшов до них на постріл. І сильці не можна було тут поставити, бо тварини були надзвичайно сильні: зате я подумував викопати ями-самоловки. Проте це потребувало копіткої праці, а в мене були більш термінові справи, тому я відклав копання ям на інший, більш підхожий час.

Спека ставала дедалі дужчою, наприкінці квітня сонце диявольськи припікало. Я ламав собі голову, як одягатися. Робінзон Крузо, мій улюблений вчитель і попередник на цих островах, прикривався від сонця парасолькою, а коли порвався європейський одяг, він старанно пошив собі одяг з козячих шкур — кожух, голову ж прикрив шкіряною шапкою. На моєму острові кіз не було. І хоч я, пам'ятаючи про такий похвальний приклад, хотів бути вірним і здібним послідовником свого вчителя, але тепер, на острові, почав помітно вагатись. Я зробив з гілля і пальмового листя парадну парасольку, але коли дійшло до використання її — лихо! З таким предметом домашнього вжитку неможливо було продиратися крізь гущавину, до того ж парасолька лякала дичину. Нарешті я закинув у куток недоречний мотлох і більш не чіпав його.

Така ж морока була й з одягом. Костюм, у якому я врятувався, і знайдені в скрині частини одягу швидко рвалися в хащах, бо там була маса колючок. Надходив день, коли мені нічого буде надіти.

У мене зібралося вже кільканадцять шкурок із зайчиків, яких я з'їв, і при бажанні з них можна було б пошити сяку-таку одежину. Але від однієї думки про те, щоб у таку спеку носити це хутро, мені ставало погано.

Під полотняною сорочкою піт лився з мене струмками, а що б же було під кожушком? Ні, не вірилось, щоб Робінзон ходив у шкурах і при такому кліматі добре почував себе.

Перемагаючи фальшиву соромливість, я, щоб зберегти надалі одяг, почав ходити голий, надіваючи тільки пов'язку на стегна. Шкіра моя, яка з часом стала більш схожою на шкіру індійця, ніж білої людини, вже майже не сприймала сонячного проміння. На голові у мене виросла буйна чуприна, довге волосся спадало мені на шию, і цього природного захисту було цілком достатньо. Вдень я ходив роздягнутий, але на ніч надівав сорочку, бо в печері часом гидко тягнуло холодом.

Мої шкіряні чоботи почали розпорюватись і розлазитись. Я прив'язав собі до ніг дерев'яні сандалі, але носити це взуття було незручно, і незабаром я покинув їх. Дедалі частіше ходив босоніж, і, коли шкіра на ступнях стала достатньо твердою, я без жалю розпрощався з чобітьми.

«Дикун!» вигукне, можливо, про мене який-небудь пустопорожній розумник.

«Може, й дикун! — відповім я. — Але чи не жив я на острові в умовах дикуна, який не мав навіть вогню, і чи не треба було — для того, щоб легше дожити до кращого майбутнього, — чи не треба було спочатку набути рис, властивих так званим дикунам?»

Вогонь! Його мені найбільше бракувало. Відчував це дедалі болючіше. Сира страва вже вилазила мені боком, і хоч я позбувся хвороб, які мучили мене в перші дні перебування на острові, а все ж боявся, що безперервне споживання сирого м'яса завдасть мені нового клопоту. Я знову шукав кременя, раз у раз б'ючи каменем об камінь. І знову все марно. Не добув жодної спасенної іскри.

І ось саме в цей час, одного щасливого ранку, в мене виникла така думка, що я аж ударив з силою себе долонею по лобі і скрикнув од радості. Як же я за всіма цими прикростями зовсім забув про це! З самого початку у мене було чудове кресало, досить було тільки взяти його; та й яке ж кресало, го, го! А кремінний пістолет, знайдений біля труна капітана? Щоправда, не було до нього пороху, і я не міг стріляти, але чи не можна викресати іскри, відводячи курок і спускаючи його?

Якомога швидше помчав до печери. В кутку, в пилюці я відшукав пістолет. Протер його, випробував, — пружина курка була ціла, тільки заржавіла. Кілька разів я відводив і спускав курок, нарешті пішло легше. Почистивши залізну поличку від іржі і спустивши на неї курок, я мало не збожеволів од радості: бризнула іскра. Ясна, жива, швидка іскра.

А чи знайду я губку, щоб розпалити вогонь. Суха трава, так само як і дрібно нарізані шматочки дерева, не загорялися. Тоді я відшукав у лісі старе, спорохнявіле дерево, вигорнув з нього трохи трухлятини і, розтерши її в порох, висушив на сонці. Потім насипав його на поличку пістолета. Клацнув курок, блиснула іскра. Порохно почало тліти. Я подув: малесеньке синювате полум'ячко. Поклав стружок — і полум'я!

— Вогонь! Вогонь! — закричав я, мов дитина.

Я підклав сухих гілочок. Полум'я, потріскуючи, розгорялося. Радість душила мене. Більше гілля! Полум'я виросло завбільшки з людину, переможно гуділо, сипало іскрами. Новий життєдайний, могутній союзник!

Я бігом зносив сухе гілля, якого сила-силенна валялась поблизу. Забезпечивши вогнищу існування і переконавшись, що воно вже не загасне, я вбив зайчика, зняв шкурку, випотрошив його м'ясо, настромив на жердину і почав поволі обертати над вогнем. Незабаром у повітрі рознісся гострий запах печення. Він був настільки приголомшливий, що у мене запаморочилося в голові. Від пожадливості у мене був повен рот слини. Як же прагнув мій шлунок жареного м'яса!

Ніколи не забуду розкоші цього першого бенкету. В той час, коли вогонь продовжував весело шугати і сичати, я стояв біля нього, захоплений однаково як ласощами, так і гордістю від того, що я вирвав у сил природи такий неоціненний скарб.

Знов у пригоді мені став досвід, набутий у віргінських лісах. Я вмів без особливих труднощів постійно підтримувати вогонь так, щоб він ніколи не згас. Тільки в зв'язку з цим у мене стало тепер більше роботи, бо до обов'язків, які я мав досі, додався новий: треба було зносити з гущавини запаси палива.

Володіння вогнем немовби розширило мій погляд на світ, сповнило мене надією, додало мені жвавості, а моїм думкам — відваги і широти. Я вже міркував про те, як, на зразок Робінзона, випалювати з глини посуд і варити в ній їжу. Але перед цим у мене з'явилася інша, невідкладна робота.

В цей період, у першій половині травня, на небі відбувалися серйозні зміни. Важкі, дедалі густіші хмари збиралися над островом, і дощі лили з кожним днем більші. Сумнівів не було: наближається період дощів.

Я жив на острові вже понад два місяці. Скільки разів я поспішав на вершину гори і впивався очима в далечінь! Даремно. Дедалі більше примирявся я з думкою, що залишусь тут довше, ніж раніш припускав, і до цієї необхідності треба було пристосуватись. В мішку у мене було трохи кукурудзяного і ячмінного зерна. Сирі плоди, так само як і м'ясо, вже остогидли мені. Вогонь давав мені можливість готувати різноманітні страви; якби зерна у мене було більше, я міг би його розтерти на борошно і спекти хліб. З розповіді Робінзона Крузо я пам'ятав, що період дощів — найкращий час для сівби, тому одразу, не відкладаючи, вирішив узятися до обробітку землі.

За двісті кроків од печери, над берегом річки, я знайшов відповідне місце. Грунт, як мені здавалося, був родючий, бур'янів і кущів росло тут безліч. Я почав старанно винищувати рослинних трутнів. Од правіків вони гнобили тут землю, глибоко пускаючи коріння, отже, боротьба з ними була важка, а знаряддя мої — більш ніж примітивні. Не одна крапля поту стікала з мого чола, і минув тиждень, поки я очистив поле. Воно було завбільшки п'ятдесят на п'ятдесят кроків. Дальша робота — копання землі — теж ішла нелегко, бо земля була тверда і пронизана корінням. Я зламав лопату, отже, треба було з панцира черепахи робити другу, але через тиждень я справився з цим і закінчив перекопувати землю.

Зерно я посіяв на двох окремих грядках: на одній — кукурудзу, на другій — ячмінь. Виявилося, що землі я приготував більше, ніж треба було для мого зерна. Засіявши грядки, я заволочив їх гіллякою, щоб птахи не виклювали зерен. По закінченні праці я випрямився і з полегшенням зітхнув.

— Велику справу я зробив! — сказав, дивлячись задоволений на своє поле. — Цікаво, що воно тут виросте.

Закінчувався травень. Ішли дощі, часті, з громом, рясні, але недовгі. Сонце протягом дня кілька раз виходило з-за хмар. Парке повітря пахло вологою, розігрітою зеленню.

Я ПОБАЧИВ ДВОХ ЛЮДЕЙ

Самітність давалася взнаки. Дедалі частіше я голосно розмовляв сам з собою. Моя істота якось роздвоювалась, і виникало немовби два Яни — один запальний, готовий щохвилини спалахнути, другий — слухняний і витриманий. Коли цей перший, поривчастий, щось говорив, то той, другий, сперечався з ним і заперечував йому. Очевидно, мій розум, звиклий мислити в середовищі людей, у суспільстві повинен був стикатися з чим-небудь, хоч із самим собою. Такі-то химери породжувала самітність.

Одного дня я, скориставшись з гарної погоди і чистого повітря, піднявся на вершину гори, як робив це безліч разів до того. Тепер, у дощовий період, щоразу, коли світило сонце, далекі предмети було видно чітко і виразно, як на долоні. Земля на горизонті з південного боку виднілася виразніше, ніж будь-коли в інший час; вона здавалася мені на диво близькою.

— Яне! — обізвалось моє заповзятливе «я». — Ти оглянув майже весь острів, а он там, на південному краю, ти ще не був!

— Ну її що з того, що не був? — буркнуло у відповідь те друге, суперечливе «я». — У мене стільки було іншої роботи!..

— Час подумати про те, щоб якось вибратися з цієї тюрми! Вже три місяці я тут сиджу! Довше не чекатиму! Завтра йду на південний берег! Я хочу побачити…

— Не підемо, бо тут ще є невідкладна робота.

— Я хочу побачити зблизька ту землю, що видніється на протилежному боці…

— А вогнище?

— Що вогнище?

— Обов'язково треба збудувати курінь, щоб уберегти вогнище під дощів.

— Добре, збудую курінь. Але потім одразу ж вирушу на південь!

— Як хочеш…

Часом у мене складалося враження, що ці наївні розмови з самим собою тримали мене при здоровому розумі, оберігали від божевілля.

Вогнище горіло перед печерою, і дощі часто гасили його. На кількох високих жердинах, забитих у землю навколо вогнища, я зробив з великого пальмового гілля дах. Він був достатньо високий, щоб я міг вільно ходити під ним, і достатньо широкий, щоб зливи, які забивали збоку, не загасили вогню. З усіх боків курінь був зовсім відкритий. Це будівництво тривало три дні.

Четвертого дня над ранок я поклав папугам і зайчикам їжі на дві доби і вирушив на південь. Як завжди, на плечах у мене був кошик з їжею, в руках лук, стріли і спис, за поясом — ніж. Я взяв також пістолет і жменю висушеної трухлявини для розпалювання вогнища.

Наскільки я міг переконатися з своєї гори, острів своєю формою трохи нагадував яйце, неправильний берег його хвилясто звивався між затоками. Від моєї печери, розташованої біля східного берега, можна було вийти навпростець через острів на південь. Це була найкоротша дорога, але разом з тим і дуже важка, бо йшла вона серед колючого гілля. Тому я вважав за краще піти по окружній лінії, весь час тримаючись морського узбережжя, де мандрувати було зручніше і я міг не боятися, що заблуджусь.

Незабаром я проминув місце, в якому закопав тіло капітана. У завзятій, сповненій різноманітних пригод боротьбі за існування, яку довелося мені вести до останнього часу, я зовсім забув про його таємничу смерть. Тепер, коли я проходив повз цю могилу, все з самого початку постало в моїй пам'яті, і мною знову оволоділи роздумі! про загадкову рану капітана.

Ідучи далі, я незабаром потрапив на незнане мені досі місце. Тут росло багато кокосових пальм, переважно на самому березі, недалеко від води, і йти під зеленим шатром їх листя мені було зручно і приємно. З верхівок звисали спілі плоди. Я жадно дивився на них. Багато пальм, яких ще молодими шарпали бурі, росли похило; можна було б спробувати колись зійти на них так, як ходять мавпи, тримаючись за стовбур руками і босими ногами.

Повітря в ці ранкові години було прохолодне, і я бадьоро йшов уперед. Миля за милею лишалися позаду. Через кілька годин, коли сонце почало припікати, я добрався до південного узбережжя. Краєвид скрізь був однаковий: на березі пісок і кокосові пальми, подекуди невеликі скелі; потім чагарникові зарослі, далі, в глибині острова, зрідка — то тут, то там — росли дерева.

Земля на півдні від мого острова вимальовувалась трохи виразніше, ніж з вершини гори, але все ще була досить далеко. Чи не можна було б переплисти протоку, яка відділяла цю землю, з допомогою плота чи чогось подібного? Для цього, мабуть, треба було мати міцний човен. Усвідомлення цієї необхідності розвіяло тиху надію на те, що я без труднощів зможу переплисти на материк, але тепер я хоч знав, як мені бути.

Я все ще прямував далі берегом моря. Раптом я став, немов укопаний, вражений до глибини душі: на піску побачив чіткий свіжий слід людської ступні. Це було так несподівано, що у мене аж коліна підігнулись. Я придивився уважніше. Помилки не було. Сліди двох людей позначалися надзвичайно чітко не тільки на піску, але й у моїй ошелешеній свідомості.

Я інстинктивно сховався за найближчим кущем. Допитливим поглядом оглядав усе навколо. Потім я поглянув у далечінь прямо перед собою. Вітер, який дув з моря, сіпав і м'яв кущі, і в цьому безупинному русі важко було щось помітити, хоча б там навіть метушилися люди. А тут ближче шуміли хвилі, в агавах шелестів вітер, щебетали пташки, і разом усі ці відголоси утворювали круг мене дратівливу стіну звуків, із-за якої мій слух не міг виловити нічого іншого.

Та ось враження першої хвилини минуло, і я одразу ж опам'ятався. Довго сидіти під кущем, немов заєць, не мало сенсу. Якщо десь там на мене чатувала грізна небезпека, то треба було її пізнати, і чим швидше, тим краще, а пізнавши — стати до боротьби з нею.

Я ще раз уважно оглянув сліди. Вони були зовсім свіжі. Два чоловіки — без сумніву, індійці, бо обидва були босі — проходили тут сьогодні вранці. Дійшли до цього місця і повернулися тією ж дорогою, вздовж узбережжя. Я вирішив якомога обережніше йти за ними і довідатися, хто вони. Моряки на каперському кораблі розповідали жахливі речі про жорстокість індійців у цих місцях.

Разом з тим пригадалося мені, що в такому випадку зробив Робінзон Крузо. Коли Робінзон побачив на своєму острові слід чужої ступні, ним оволодів такий панічний жах, що він побіг, мов божевільний, до своєї «фортеці», зачинився в ній на кілька днів, зо страху не спав, хоч просив у бога допомоги, але довго не міг подолати страшних душевних мук. Вже від читання опису цих жахливих тривог аж мороз ішов поза шкірою.

«Чому я не переживаю такого?» думав я.

Справді не переживав. Пильність моя, звичайно, була напружена до краю — та це й усе. Знав, що в ту мить, коли я відкрив присутність індійців, закінчився мій спокій на острові і зникла під три чорти уявна безтурботність тієї безглуздої ідилії, в якій я жив, — безглуздої, а проте, як не як, ідилії. Люди, що їх сліди я побачив, були, напевне, ворогами, з якими рано чи пізно мені належало боротися. І якщо, незважаючи на все, я не відчув такого жаху, як Робінзон Крузо, то це, мабуть, тому, що був я з іншої глини, що просто життя у віргінських лісах навчило мене дивитись прямо в очі не одній небезпеці. У Робінзона на його острові було більше зброї, зате я був озброєний більшим досвідом.

Сліди вели тут понад самим берегом моря, і, щоб мене здалеку не побачили на відкритому місці, я йшов уже не прямо по слідах. Крався поміж густими кущами на краю піщаних дюн, певний, що рано чи пізно сліди звернуть у цей бік.

Раптом я зупинився. Страшне припущення майже приголомшило мене. Пригадався капітан з раною на голові і пістолетом в руці. І все те, що до цього часу здавалося мені неприродною причиною його смерті, — чи не пояснювалось воно тепер ясно присутністю на острові чужих, ворожих людей? Це вони вбили капітана, коли той виплив на берег, а сліди, по яких я зараз ішов, належали, без сумніву, вбивцям. Усвідомивши собі цей стан справи, я зрозумів, до чого йду. Тому тримався з великою обережністю.

Через деякий час я дійшов до затоки, яка досить далеко врізувалася в глиб острова. Протилежний берег її, віддалений майже на чверть милі, виділявся на фоні зелених чагарників білою смугою приморського піску. Сховавшись за стовбуром кокосової пальми, я добре бачив перед собою широку картину всієї затоки.

Раптом я здригнувся. Побачив їх на другому боці затоки. Обидва бігли через пісок у гущавину. Доки я встиг приглянутись до них, вони зникли в кущах. Сонце світило мені в очі, і з такої відстані важко було розібрати, хто ці люди: білі чи індійці. Я тільки помітив, що на них був якийсь одяг; то, може, це білі? Індійці в цих місцях ходили голі, щонайбільше з пов'язками на стегнах.

Я настільки одвик від людей, що, побачивши цих двох незнайомців, відчув, як здавило мені в горлі і запаморочилась голова. Мене хвилювали однаково як можливість близької небезпеки, так і сама незвичайність появи людей. Ще раз перевірив свою зброю і взяв її якнайзручніше обома руками.

«Чого вони так бігли? — запитував я сам себе. — Невже помітили мене?»

«Не може бути! — відповів одразу ж. — Я ж навіть кінчика носа не висунув з укриття…»

Але якщо це індійці, то у них соколині очі!.. Може, все-таки помітили мене?..

Це було б дуже погано. Тільки напавши зненацька, я міг розраховувати на перемогу, тим більше, що їх було двоє, а може, й більше.

«А чи слід мені в зв'язку з цим іти далі? — постало запитання. — Може, краще повернутися б до печери?»

Ні, треба було обов'язково йти далі, довідатись, хто вони і які у них наміри.

Знаючи тепер приблизно, де їх шукати, я відійшов у глиб нетрів і під їх прикриттям поспішно продирався крізь кущі, віддалік од води. Я далеко обійшов затоку. Опинившись по другий бік її, напружив усю свою увагу і розсудливість, яких навчило мене життя в лісі. Якщо ті люди помітили мене раніше, то, напевно, виглядали тепер з боку затоки. Я вирішив обманути їх пильність і відійшов ще далі в глиб острова, щоб, зробивши великий круг, зайти їм у тил з протилежного до затоки боку. Звідси вони напевно не чекали моєї появи.

Хащі тут були густі і, на жаль, як і скрізь на острові, повні колючок, що дряпали мені шкіру на тілі. Часто доводилось повзти по землі. Єдине, чого я хотів тепер, — це знайти їх раніше, ніж вони мене, і зненацька кинутись на них.

Але сталося інакше. Вони перші побачили мене. В той час, коли я найменше цього чекав, зрадницька стріла свиснула біля мого вуха і впала поблизу в кущ. Я кинувся на землю. Щастя моє, що в цьому місці була впадина. Ховаючись у ній, я міг безпечно відійти. Ніхто не кинувся на мене. Пробігши близько двохсот кроків, я зупинився і оглянувся. Ніякий шум, ніякий голос не викривали противника. Позад мене нікого не було. Я знав, де причаївся стрілець, який випустив стрілу. Але де був другий? Може, поперед мене?

Не затримуючись ні на мить, я поспішно вийшов із засідки. Тільки відійшовши з півмилі від того місця, де в мене стріляли, зітхнув спокійніше.

До печери я рушив окружною дорогою. Ішов, петляючи, і кілька разів робив засідку на власних слідах, маючи на меті вивідати наміри противника. Але ніхто не гнався за мною. Щоб остаточно збити спантелику можливу погоню, я спускався у воду в зручних місцях, де були невеличкі затоки, а мілко під водою — каміння, і вбрід ішов уздовж узбережжя. Біля печери затер за собою сліди. Кілька годин до вечора я використав для того, щоб скрізь поблизу знищити будь-які ознаки мого перебування, залишені раніше. Справа це була дуже копітка, але необхідна. Впевнений, що невідомим людям не так уже й легко буде знайти моє житло, я ліг спати.

Збуджений пригодами дня, я добре розумів, що найближчим часом чекає мене вирішальна зустріч з чужими людьми на острові. Але я був занадто стомлений, щоб думати про якийсь план дій, і швидко заснув.

АРНАК І ВАГУРА

Коли я прокинувся на другий день рано вранці, мені здалося, що весь світ інший, ніж був до цього часу: похмурий і застиглий, немов за кожним кущем притаїлося щось підозріле, сповнений якихось незрозумілих загроз. Та тільки зійшло сонце, коли папуги в клітці, як і кожного дня, з криком почали вимагати їжі, коли я нагодував їх і сам поснідав, попередня сила і бадьорість повернулися до мене. Життя вимагало свого і не дозволяло забувати про повсякденні обов'язки. До них насамперед належали мисливські мандрівки в глиб острова.

Але я вже не міг іти крізь гущавину так безжурно, як раніш, коли видивлявся лише мисливську дичину або четвероногих хижаків. Учорашня пригода не виходила мені з голови. Відкриття двох загадкових людей вводило на острові немовби воєнний стан, і справді, йдучи до Озера Достатку, я почував себе мов солдат на війні, якого з усіх боків оточують небезпеки.

Тимчасом нічого особливого не сталося. З мандрівки я повертався навантажений кошиком жовтих фруктів, моїх райських яблук, несучи також убитого з лука зайчика. По дорозі заглянув на своє маленьке поле. Кукурудза росла чудово, мов на дріжджах, аж приємно було дивитися на її свіжу зелень, зате з ячменем — біда. Щось там несміливо пускало росточки, але такі карликові і рахітичні, що не доведи боже.

Я міркував тепер, чи роздувати вогонь. Найпевніше було б обійтися зовсім без вогнища. Проте я розвів його, тілки маленьке, щоб від нього майже не було диму. Жарити зайчика на дерев'яному рожні довелося довше, ніж звичайно, але врешті м'ясо добре підрум'янилось і було смачне.

День минув у звичайних заняттях, з тою хіба різницею, що я уважно дотримувався різних заходів обережності. Жодного разу не вийшов на відкрите місце за кущі, де мене легко було б помітити здалеку. Зовні я був спокійний, але скільки планів і роздумів товклося в моїй голові, скільки кипіло намірів і сумнівів! Я знав тільки одне: мені не можна було ні зволікати, ні вагатись; треба було якнайшвидше розгадати задуми помічених людей і, якщо це вороги, знищити їх. В противному разі вони могли випередити мене — застати в печері і зарізати, немов кролика в норі.

Але що я мав робити? Як до них добратися?

На четвертий день після пам'ятної екскурсії на південну частину острова, задовго до світанку, я вирушив туди ще раз, прийнявши остаточне рішення зустрітися з невідомими людьми. Я шукав протягом кількох годин біля затоки, над якою бачив їх. Даремно. З старих слідів я небагато вичитав, а свіжі, видно, були затерті. Людей поблизу не було, пішли кудись в інше місце. Куди? Невже пішли в інший бік острова, далі на захід? Може, маючи човен, вони попливли на південь, на ослику землю? Я не мав ні найменшого поняття про їх наміри, і це мене страшенно гнітило. А може, під час моєї відсутності вони знайшли вже печеру і, причаївшись поблизу, чекають тепер, коли я повернусь?

Раптом оволоділа мною велика, незрозуміла тривога. Якийсь дивний нервовий страх. Наближаючись до печери, я йшов до неї не навпростець, а передбачливо зробив великий круг. Пильним поглядом пронизував усі кущі, досліджував кожний сажень землі. Ні, чужих слідів я не знайшов. Місце біля печери було чисте.

На ніч я щільніше, ніж до цього часу, забарикадувався великими каменями. Вузький отвір, залишений над кам'яним валом, давав мені змогу бачити усю галявину з кліткою папуг і заячою ямою посередині. Надворі вже смеркало.

«Нема їх поблизу!» з полегкістю подумав я, сидячи закритий в печері, де почував себе більш-менш безпечно.

«Та чи надовго цей спокій? — постало одразу ж питання. — Поки вони живуть на острові, не відпочинеш ні хвилини».

При згадці про сьогоднішню подорож, яка нічого не дала, мене знову охопила тривога.

«Де їх шукати? Де їх шукати? Як до них добратись?» повторював я сам собі.

Невловимість небезпеки, що загрожувала не знати з якого боку, страшенно гнітила мені.

Через два дні я схопився серед ночі. Розбудили мене незвичайні звуки надворі: вереск переляканих папуг і тріск гілля. Вмить сон відлетів геть од мене. Чи, може, то тільки здавалося, що я почув приглушений окрик людини? Виглянувши крізь люк, я помітив над заячою ямою якийсь невиразний, підозрілий рух. Схопивши навпомацки палицю, яка лежала біля мене, — лука в поспіху не міг знайти — я сильним поштовхом розвалив кам'яний вал. Вискочив надвір.

Хтось — людина чи звір — упав до заячої ями і тепер робив одчайдушні зусилля, щоб вибратися звідти. Він був уже зверху, на поверхні землі. Людина! Я настиг її в ту мить, коли вона підвелась, готова кинутися в сторону гущавини. Ударом палиці по голові я звалив її на землю.

Раптом шарпнув мене гострий біль у лівому плечі. Стріла з лука прошила мені м'язи. Другим ударом я хотів розтрощити невідомому, який лежав на землі, голову, але не мав уже часу: боявся, що вслід за першою прилетить і друга, більш влучна стріла. Тому я блискавично схопив непритомного за ногу і з усіх сил потягнув його в печеру. Це вдалося мені. Вхід я поспішно заклав камінням. Обривками ліан, знайденими в темряві, зв'язав полоненому руки й ноги, потім почав перев'язувати собі рану. Я використав для цього стару сорочку. На щастя, рана була не страшна, кровотеча швидко припинилась. Крізь щілину між каменями я весь час поглядав, чи не кинеться другий мій ворог на печеру. Але на галявині панувала тиша.

Година за годиною повзли в тяжкому чеканні ранку. Якщо полонений живий, то, напевно, опритомнів, хоч нічим не зраджував себе.

Дивне було моє становище. Я здобув полоненого, але яка мені з того користь? Другий противник, який чатував надворі, в найближчій гущавині, повністю тримав мене в руках, і досить було спробувати вийти з печери, як він легко міг мене застрелити. В печері ж не було запасів їжі.

Хоч надворі вже світало, всередині печери панувала непроглядна темрява. Я ще не знав, з ким маю справу. Кілька разів старався розпочати розмову з полоненим по-англійськи, зрозуміло, бо іншої мови я не знав, крім небагатьох польських слів, але він нічого не відповідав, хоч був живий. Я чув його дихання.

Коли надворі стало зовсім ясно, темрява в печері поволі почала рідшати. Легко зрозуміти, яка цікавість мене палила. Нарешті я розпізнав риси полоненого і — не зміг стримати вигуку здивування:

— Так це ти?..

Це був той молодий індієць-невільник, який з волі капітана мав померти повільною смертю, прив'язаний до щогли на «Добрій Надії». Я не міг пригадати, як його звали.

— Чекай-но… Як тебе звати? — запитав я.

Хлопець мовчав, нерухомо дивлячись на склепіння печери. Я знав, що він кілька років був у неволі в білих і непогано володіє англійською мовою.

— Слухай, ти! — сказав я твердішим голосом. — Подивись мені в очі! Чуєш ти?

Він ані слова. Тоді я здоровою правою рукою схопив його за голову і грубо повернув обличчям до себе.

— Болить… — прошепотів він…

Мабуть, я торкнувся того місця, де вдарив палицею. Та він сам був винен у тому, що я зробив йому боляче.

— Не будь упертим! — застеріг я його. — Ти в моїх руках! Я не зроблю тобі нічого поганого, якщо ти мене до цього не доведеш… Як тебе звати? — знову запитав я, на цей раз лагідніше.

— Арнак, — промовив крізь зуби.

— Справді пригадую: Арнак! Це твоє ім'я. А той другий, що з тобою, — вказав я рухом голови надвір, — то хто?

Мовчання. Хлопець одвернув від мене обличчя і втупив погляд у куток печери.

— То хто? — вигукнув я нетерпляче. Нічого не відповів.

— Дивись на мене! — гримнув я і рішуче наблизився до нього.

Думав, що вдарю його. Слухняно повернув обличчя до мене. В очах його були тривога, страх і впертість.

— Не бий, пане!.. — сказав чи то благально, чи то визивно.

Я згадав, як наш жорстокий капітан знущався над хлопцем, що роками терпів тяжку неволю у білих.

— Арнак! — обізвався я вже не таким суворим голосом. — Я ж сказав тобі, що не чіпатиму тебе, якщо ти не розгніваєш мене своєю поведінкою. Будь розумний і відповідай мені як слід. Так що ж то за людина — той другий?

— Вагура.

— Індієць?

Хлопець ствердно кивнув головою.

— Це той твій молодший приятель з нашого корабля? — Так, пане.

— Як же ви врятувалися?

— Ми попливли. Вода винесла.

— А крім вас, хто ще врятувався?

Арнак знову завагався, почав кліпати очима. Він примружив повіки, щоб я не помітив нього збентеження.

— Хто ще врятувався? — наполягав я.

— Він, — шепнув непевно. — Але… Знову перерва.

— Але що?

— Але… його вже немає.

Я догадався, що юнак говорить про капітана. Не хотілося заводити розмову про дражливу справу, щоб не лякати молодого індійця. Вияснення тих пригод я відкладав до більш слушного часу. Важливішим тепер було інше питання.

— А хто ще врятувався з корабля?

— Ніхто, пане.

— А на острові є тубільці?

— Ні, пане.

— Ти певен, що це безлюдний острів?

— Так, пане.

Вісті були втішні. Я вірив у їх правдивість, бо й сам у якійсь мірі дійшов до того ж висновку. Жаль мені було щирого Вільяма, але я зовсім не шкодував, що загинула решта екіпажу. То була банда розбійників з великої дороги, яку стримував на кораблі тільки грубий кулак капітана, але на суші, на волі, вони, безумовно, були здатні на всякий, навіть найогидніший злочин. На безлюдному острові спільне життя з такими людьми було б неможливе.

А тепер постало переді мною нове питання: питання про двох молодих індійців. Я не мав ніякісінького уявлення про те, якими були ці люди насправді. Вони роками були в неволі, зазнали звірячих катувань, здичавіли під владою нікчемного пана. Після перебування в таких умовах, які страшенно спотворюють характер, мало чого доброго можна було від них сподіватися. Підступність, лукавство, зрадливість, кровожадність — властивості, що їх усі колоністи приписують червоношкірим, в душах двох пригноблюваних хлопців, безсумнівно, розвинулися страшенно.

Я мав уже усталену думку про індійців. З часів своєї ранньої молодості чудово пам'ятав розповіді про запеклі битви з червоношкірими воїнами, а оскільки їх давно вже винищено у Віргінії, то страшні вісті безупинно доходили до нас із далеких західних кордонів.

У традиції моєї сім'ї впліталися численні криваві нитки індійських воєн. Прадід мій, якого звали так само, як і мене, Ян Бобер, через кільканадцять років після прибуття на американську землю зовсім випадково врятувався від смерті, коли індійці зненацька напали на всі англійські оселі і до ноги вирізали більшість їх жителів.

Батько мій, Томаш Бобер, коли йому було неповних 20 років, належав до добровольців славного Бекона, який очистив од індійських племен усю долину річки Сусквеганни. Пам'ятаю, як хвилююче розповідав батько про напад диких на сім'ю англійського піонера, який оселився глибоко в лісі, осторонь від своїх. Незабаром індійців досягла невблаганна помста. Загін месників, серед яких був і мій батько, не спочивав доти, доки не вибив до ноги всіх червоношкірих, які жили на десятки миль довкола, всіх, до немовлят включно. Ця розповідь, ягу я почув уперше, коли мені було кілька років, справила на мене незабутнє враження і надовго сповнила неприязню до індійців…

— Навіщо ти хотів мене вбити? — запитав я Арнака. Хлопець, не розуміючи значення слів, запитливо глянув на мене.

— Там, на південному узбережжі, кілька днів тому ти вистрелив у мене з лука, — пояснив я.

— Не я, — відповів Арнак тихо, — Вагура.

— А навіщо стріляв?

— Бо ти білий, пане.

«Ось їх вдячність! — подумав я суворо, з гіркотою. — За те, що я на кораблі допоміг індійцеві, — вбивча стріла з укриття. Невже те, що я білий, — достатня причина, щоб убити мене? Хіба всі білі однакові? Чи всі такі, як ця тварина — капітан?»

Але за хвилину в голові у мене постала інша, розумніша думка: а може, ці хлопці доведені до такого стану, що вже не можуть відрізнити одного білого від іншого і вважають усіх за катів і тиранів?

Арнак, немовби відгадуючи напрям моїх думок, виправдовувався буркотливо:

— Вагура молодий… запальний…

Я розмірковував далі: на імперському кораблі я старався полегшити долю молодого індійця, та чи тільки любов до ближнього спонукала мене до цього? Ні. Мною керувала ще й гордість вільної людини, ображеної відкрито зневажливим, нелюдським ставленням корабельного тирана до всіх нас. Отже, мої заслуги по відношенню до індійських хлопців були не такі вже й чисті та великі, щоб особливо ремствувати на Арнака і Вагуру за ту стрілу.

Сходило вже сонце. Промінь його крізь дірку в кам'яному валі пробився до печери. Час минав. Треба було вирішити неясне становище, енергійно взяти в руки хід подій.

— Арнак! — обізвався я до індійця. — Коли ти стояв прив'язаний до щогли, хто дав тобі вночі пити?

Хлопець втупив у мене допитливий погляд, але не відповідав.

— Ну, не пригадуєш? — нетерпляче допитувався я, бачачи знову його впертість.

— Пригадую, — відповів стиха.

— То хто ж?

— Ти, пане.

— А знаєш, що потім з цього вийшло?

Не розумів як слід питання. Я старався передати його іншими словами:

— На другий день весь екіпаж зібрали на палубі. Недалеко від твоєї щогли, ти, мабуть, бачив?

— Бачив.

— Кого хотів убити капітан за те, що тобі допомагав?

— Тебе, пане.

— Бачиш, добре все пригадуєш. А хто перерізав тобі пута під час бурі, незадовго до того, як корабель розбився?

— Ти, пане? — вирвалось у нього з подивом. — Так, я.

— Я не знав цього… — прошепотів Арнак.

Повіки його затремтіли від хвилювання. Я бачив, що він був зворушений.

— А ви, — сказав докірливо, — ви хотіли вбити мене з лука?

Хлопець, дуже зніяковівши, зрозумів недоречність своєї поведінки. Виходить, молодий дикун був однак не зовсім тупий, відчував, що по відношенню до мене вони допустилися помилки. Більше того, я помітив, що він хотів з'ясувати, пом'якшити прикрість події, хотів якось показати свою доброзичливість, але не знав, як це зробити. Зрештою на моє запитання, навіщо в мене стріляли, він повторив, ніби виправдуючись, те саме, що я вже чув раніше:

— Бо ти білий, пане!

З чиєї ж то вини у цих дикунів склалася така гидка думка про нас, білих? Може, в цьому винні не вони, а ми самі, білі?

Я нахилився над ним і з допомогою ножа звільнив його від пут.

— Ти вільний! Виходь!

Розтираючи закляклі ноги і руки, Арнак не спускав з мене враженого погляду. Ковтнув слину, ніби йому пересохло в горлі.

— Ти голодний, — зауважив я лагідно.

— Так, пане, голодний.

— Відсуньмо каміння біля входу. Ти вийдеш перший. А Вагурі скажи, нехай сховає стріли для кращого випадку… Приготуємо сніданок з двох зайчиків. Збігайте до чагарника за хмизом на вогнище…

Вмить ми відклали каміння. Арнак поспішно вибіг з печери і з голосним криком помчав у кущі.

Я зібрав лук і стріли, взяв палицю, намацав ніж біля пояса і поволі вийшов за хлопцем надвір. День був такий пронизливо ясний, що я мусив примружити очі. Стояв посеред галявини і напівзасліпленим поглядом пронизував навколишні зарості. Нікого там не було, ніщо не ворушилось. Арнак зник, мов камінь у воду впав.

Я підійшов поволі до вогнища і став біля нього навколішки. Відклавши зброю вбік, почав роздувати попіл, ще гарячий з учорашнього вечора. Я стояв зовсім відкритий, і не було нічого легшого, ніж увігнати в мене влучну стрілу з найближчих заростей. Пораючись біля вогнища, я пильним оком оглядав усе навколо, готовий негайно схопити зброю і відбити атаку. Але все було спокійно.

Коли перші іскри почали тліти в попелі, я почув, як у хащах скриплять і тріщать гілки, — то йшли хлопці. Тягнули велику купу сухого гілля. За Арнаком нишком ішов Вагура. Шістнадцятирічний підліток, він не приховував свого страху. Дивився на мене так, немовби я хотів його зжерти.

Але на різні тривожні чи непристойні почуття не було часу. Взявши команду над приготуванням сніданку, я жваво підганяв індійців до роботи. Скільки тут було метушні! Розвести і підтримувати вогонь, витягнути з ями зайчиків і вбити їх, принести в тикві води з річки, вистругати дві палички на рожни…

— На ось тобі! — гукнув я до Арнака і кинув йому в руки ніж.

Хлопець не на жарт перелякався, коли піймав зброю і тримав її в руці. Я засміявся з його досить-таки безглуздого виразу обличчя і пояснив, про що йдеться:

— Побіжи-но в ліс, знайди дві прямі гілки і обстружи їх! Підсмажимо на них зайчиків!..

Тоді Арнак зрозумів моє довір'я до нього. Зрадів. Я побачив на його обличчі немов слід усмішки. Помчав у нетрі. А коли повернувся з палками, одразу ж віддав мені ніж.

«Я НЕ П'ЯТНИЦЯ»

Почали ми жити втрьох. Не знаючи вдачі своїх молодих товаришів по нещастю, недолюблюючи взагалі індійців, я тримав їх якомога далі від себе. Звелів їм збудувати біля самої печери курінь, у якому вони вночі спали, бо не дуже довіряв їм, щоб так швидко впустити до печери. Зрештою, самі індійці теж ставилися до мене насторожено і воліли краще спати надворі.

В моєму господарстві стало більше ротів, яких треба було нагодувати, але тепер незрівнянно легше було добувати їжу і взагалі виконувати будь-яку роботу.

Вони були непоганою підмогою для мене. Добре стріляли з лука. Арнак майже ніколи не хибив. Знали сорти ліан, набагато придатніших для тятив і для зв'язування, ніж ті, які я використовував до цього часу.

Я докладно ознайомив їх з територією довкола Озера Достатку і посилав самих на полювання. Учив їх ставити по-віргінському пастки на дичину, а сам одночасно переймав у них деякі мисливські навички.

Дуже пригодилося мені те, що вони чудово знали всі рослини на острові. Одразу ж, у перший день, Арнак відшукав серед гущавини грубе листя якоїсь різновидності агави; прикладене до мого плеча, воно на диво швидко вилікувало рану, заподіяну стрілою.

Значно збагатилася наша кухня. Хлопці знали багато дикоростучих плодів та їстівних коренів. Кокосових горіхів нам уже не бракувало: спритні юнаки вилазили на найвищі пальми і збивали їх.

Незвичайна обізнаність хлопців з тутешньою рослинністю незаперечно доводила, що й самі вони походять з місць, не дуже віддалених од мого острова. В один з перших днів зайшла мова про цю справу, надзвичайно важливу для мене, бо я ні на хвилину не переставав вишукувати можливості свого звільнення з острова. Індійці сказали мені, що вони з племені араваків, яке заселяє узбережжя материка. Село, в якому жили хлопці, лежало біля самого моря.

— На узбережжі материка? — перепитав я. — А чи ви не знаєте великої річки, яку іспанці називають Оріноко?

— Я чув про неї, — відповів Арнак. — Біля гирла цієї ріки живуть індійці гуарани, наші вороги.

— Якщо це вороги, то вони недалеко від вас?

— Далеко, пане. Наші воїни пливли на човнах понад берегом моря стільки днів, скільки пальців на обох руках, поки добралися до осель гуаранів.

— А ти знаєш, у якому напрямі пливли воїни?

— Знаю, пане. В тому напрямі, де сходить сонце, але по дорозі вони мусили перепливати через велику затоку.

З цього можна було зробити висновок, що батьківщина хлопців лежала на захід від гирла ріки Оріноко.

Ясні, ділові відповіді Арнака подобались мені. Я з приємністю поглядав на його темнокоричньове обличчя, правильні риси якого, не позбавлені своєрідної привабливості, свідчили про те, що це в усякім разі істота розумна. У нього був вузький, трохи стиснутий рот, прямий ніс і великі, чорні мрійливі очі. Постать мав струнку і відзначався характерною для багатьох індійців задумливістю на противагу молодому Вагурі, який уже через кілька днів, звикнувши до мене, позбувся своєї боязливості і часто вибухав голосним сміхом. Вагура, кремезний хлопець з м'ясистим ротом, широкими ніздрями і живою вдачею, по суті невродливий, являв собою зовсім інший порівняно з своїм старшим товаришем тип, хоч родом вони були з одного села.

На кораблі я знав їх як сповнених жаху, затурканих, одурілих від безперервних тортур звірят. І досі носили на собі з того ганебного часу сліди, яких ніколи не стерти: більшість зубів у них було повибивано, тіла вкриті глибокими шрамами, вуха в обох пошарпані на шматки, у Вагури все ліве вухо було відрізане. Довге чорне волосся їх, на щастя, трохи закривало ці каліцтва. З того часу і в душі їх лишилася тяжка рана, але кожен день на волі щораз більше розвіював їх пригніченість. Найдужче трималось у них постійне недовір'я до всього, що їх оточувало, але все ж як вони змінилися на волі!

Хлопці, як я зрозумів з їх розповідей, потрапили в неволю чотири роки тому. Арнак тоді був у такому віці, як тепер Вагура, а скільки подробиць могло стертись у його пам'яті за чотири роки! Я звернув на це увагу, висловлюючи сумнів у докладності його відомостей.

— Я пам'ятаю, — запевнив індієць дуже поважно, — докладно все пам'ятаю з тих часів.

— А чи немає поблизу ваших осель якихось островів? — Поблизу немає. Перед нами велике море, багато днів пливеш каное, а островів нема.

— Карібське море усіяне різними островами, — сумнівався я. — А ваше море без островів?

— Так, пане.

Дуже жаль, що я так погано знав географію цих місць. Зі слів Арнака я мав не дуже-то ясну картину, а проте не здавався:

— І ніяких островів у вашому селі не знали, навіть не чули про них?

— О, ми чули, пане. Є такий острів, на якому живуть лихі люди. Іспанці. Це вони напали на наше село і захопили нас у неволю. Їм потрібно багато невільників, бо там, у морі, вони ловлять перлини. Невільники ниряють…

— А як же ти потрапив на наш англійський корабель «Добру Надію», коли ти — як кажеш — був у руках іспанців?

— Англійці напали на іспанське судно і відібрали всіх полонених.

— А ти не пригадуєш, часом, як зветься той острів, де є перлини і живуть лихі люди?

Арнак поговорив хвилину з Вагурою по-аравакськи, потім сказав:

— Маргарита, пане.

Цю назву я не раз чув на каперському кораблі. Острів лежав за кілька сот миль на захід від гирла Оріноко і острова Трінідад. На кораблі знали про багатство острова Маргарита і гострили на нього зуби. Поблизу цього острова можна було захопити не одне іспанське судно і взяти багату здобич.

— А чи далеко був цей острів од вашого села?

— Кілька днів швидким каное.

— В якому напрямі?

— В тому, де заходить сонце.

В моїй голові почало прояснюватись. Село хлопців лежало на материку, приблизно посередині дороги між гирлом Оріноко і островом Маргарита.

— Це великий острів? — спитав я.

— Кажуть, що досить великий, — відповів Арнак.

І тут у мене промайнула думка: а той великий острів на півночі, контури якого було видно з моєї гори, часом не острів Маргарита?

— Ви помітили звідси острів на півночі? — спитав я індійців.

— Так, пане.

— А не думаєте ви, що то Маргарита?

В очах хлопців я побачив занепокоєння. Вже саме припущення, що так близько могли жити ті «лихі люди», викликало у них тривогу.

— Не знаємо, пане, — буркнув у відповідь Арнак. — Не знаємо…

— А на південь од нас — то острів?

— То не острів, пане, — швидко заперечили хлопці.

— Не острів?

— Ні. То материк.

— Чому ви так впевнені?

Хлопці були твердо переконані, що то материк, і переконалися в цьому з різних ознак, а передусім з того, що на нашому острові час від часу з'являвся грізний володар американської пущі — ягуар. Ягуари живуть лише на материку, на островах їх немає. Отже, якщо ягуар з'являвся тут, то він перепливав через протоку з півдня, про що свідчили сліди на березі і що навіть самі хлопці якось бачили.

— Перепливав? Таку відстань — по воді? — перебив я недовірливо.

— Перепливав, пане. Ми бачили на власні очі. Ягуари — чудові плавці…

— А чого б він сюди припливав?

— На західному березі острова багато, багато черепах. Ягуар любить їсти черепах.

Індійці славились як чудові знавці таємниць природи і характеру звірів. Безсумнівно, спостереження хлопців були точні, їх висновок — правильний.

— Але якщо то материк, — зауважив я, — то чому ж ви не перепливли протоки, щоб дістатися до своїх?

— Ми пробували, пане, плотом плисти, — повідомив Арнак. — У протоці сильна течія. Виштовхнула нас у відкрите море. Тут потрібен човен і добрі весла…

Раніше, в той день, коли я зблизька оглядав протоку, у мене теж виникла така думка. Але чим тут збудувати човен, якщо у нас було тільки одне знаряддя — мисливський ніж?

Маючи тепер більше часу, я зайнявся гончарством. На вогнищі ми могли жарити на рожні, але не могли варити, бо у нас не було горшків. Плем'я араваків уміло виробляти посуд з обпаленої глини. При активній допомозі хлопців я незабаром добився непоганих результатів. Поблизу Озера Достатку ми знайшли придатну глину, біля моєї печери збудували з каміння піч. Почали ліпити і випалювати. Я пригадав собі з книжки, як мучився з цією роботою Робінзон Крузо. Нам теж не вдавалося з першого разу, горшки спочатку лопались, але згодом справа налагодилася.

Можливість варити страву дуже поліпшила справу нашого харчування. М'ясо, яке ми готували тепер по-різному, стало набагато смачнішим, а деякі овочі, що їх приносили хлопці — особливо всякі корені, — можна було споживати вареними.

Спогади про Робінзона Крузо малювали в моїй пам'яті картини різних пригод і особливо його життя з П'ятницею, що був таким самим індійцем, як Арнак і Вагура. У Робінзона не було до червоношкірих того упередження, яке відчував я, воїн, що народився на кордоні віргінських лісів, отже, йому легко було полюбити свого П'ятницю так, як добрий хазяїн любить свого відданого слугу. Але ж і П'ятниця був зовсім не такий, як мої молоді товариші. Як він радів, що міг служити своєму добродієві; з якою насолодою клав його ногу собі на шию, показуючи цим свою покірність; яким високим щастям наповнювала безупинно його радість вірного служіння своєму панові аж до останнього подиху!

Привабливе видіння цього чесного, благородного дикуна не давало мені тепер спокою і часом, у хвилини відпочинку, збуджувало в мені дивні, хоч — признаюсь— і недоречні мрії. Мої товариші не вміли захоплюватись так, як захоплювався П'ятниця, не виявляли по-дитячому бурхливо своїх почуттів, — особливо витриманий був Арнак, — але роботу завжди виконували охоче, правда, без піднесення і поспіху, але й не зволікаючи. А що якби — спокушала мене думка — що якби з цих двох індійців зробити собі таких нових П'ятниць? Якби змінити їх, перетворити на ретельних, відданних мені до останнього подиху слуг, які протягом усього життя, мов тіні, мов невідступні пси, супроводжували б свого пана скрізь, навіть у лісах Віргінії чи Пенсільванії?

Я був білий, вони — індійці. За усталеним у тих краях Америки звичаєм я міг би силоміць поневолити їх і зробити з них своїх рабів. Та я не хотів цього робити. Волів за краще навіяти їм ідеал служіння, щоб самі пішли за мною, своїм паном, у вогонь і в воду, щасливі так само, як П'ятниця. Обплутала мене думка, що варто було б спокуситись на те саме, що так добре вдалося Робінзонові.

Я взявся до діла з хитрістю людини, яка поставила перед собою ясну мету і крутою стежкою прямує до неї.

Одного разу надвечір, коли заходило сонце, ми сиділи навколо вогнища, ситі після печері і задоволені собою.

— Розкажу вам, — одізвався я до хлопців, — незвичайну історію людини, англійця, як і я, що кілька десятків років тому, зазнавши аварії корабля, прожив половину свого життя на безлюдному острові, десь тут, недалеко від нас… Чи не хочете послухати?

Так, вони хотіли послухати, а Арнак навіть запитав:

— На безлюдному острові — це тут, на нашому?

— Ні, — відповів я, — бо той острів, спочатку безлюдний, потім був заселений англійськими та іспанськими колоністами… Людину цю звали Робінзон Крузо…

І найпростішими словами я змалював їм історію Робінзона так, як знав її з книжки. Дійшовши до того, коли людоїди прибули на острів, я докладніше розповів про звільнення П'ятниці, про його безмежну вдячність і гідну похвали прив'язаність до Робінзона. Найтепліші слова я присвятив його вірній до самої смерті службі своєму панові, службі, яку П'ятниця вважав за найбільше своє щастя в житті, настільки велике, що іншого він і не хотів зазнати.

Хлопці слухали з величезним інтересом, адже це була надзвичайно цікава історія і відбувалася вона тут же, поблизу їх батьківщини, і стосувалася людини, віком і походженням дуже подібної до них самих. Обличчя Арнака, як завжди, було незворушне, очі спокійні, але в цих очах жевріла іскра, якої досі в них не було.

— Цікава історія, правда? — порушив я тривалу мовчанку, яка запанувала біля вогнища після моєї розповіді.

Кивком голови згодилися зі мною.

— Цей П'ятниця, — вів я далі, — зазнав великої радості життя, тому що він міг так чудово прислужуватися своєму панові. Він, як кажуть, благоденствував. Багато людей хотіло б бути на його місці і заздрило б тому щастю, в якому він жив…

Хлопці мовчали, застиглими поглядами дивлячись у вогнище. Обличчя у них були якісь невиразні.

— Чи ви не поділяєте моєї думки? — здивований запитав я.

За хвилину Арнак буркнув під ніс:

— Ні, пане.

— Ні?!

— Ні, — повторив Арнак і з острахом глянув на мене.

— То, мабуть, ти не зрозумів моєї розповіді.

— Зрозумів.

— І не думаєш, що П'ятниця був щасливий?

— Не думаю, пане…

Хотів іще щось сказати, але не посмів. Боявся мого гніву.

— Скажи щиро, що ти думаєш, — лагідно заохотив я його.

— П'ятниця… — заявив Арнак, — П'ятниця був рабом пана Робінзона…

Признатися, в першу мить я остовпів:

— Рабом?

— Так, пане. Бідним рабом.

Я почав відгадувати шляхи думок Арнака. Я непогано знав життя та звичаї північноамериканських індійців, і це допомогло мені тепер легше вникнути у світ понять моїх товаришів.

Первісні, напівдикі індійські племена, в тому числі, звичайно, і араваки, утворювали нічим не зв'язані общини вільних людей, які робили тільки те, що необхідно було для підтримання життя, одним словом, не знали тих складних форм праці, залежності одних людей від інших, що характеризують суспільство цивілізованих людей. Індійці, звичайно, захоплювали на війні полонених, але для того, щоб приєднати їх до свого племені на правах рівних з рівними або вбити для якихось темних релігійних обрядів. Рабства — принаймні такого роду, як наше, — наскільки мені відомо, у них не було, в Америці його ввели тільки європейці — і то надзвичайно грубою силою — на своїх плантаціях і в копальнях. У індійців не було також ніякого прислужування один одному, добровільного чи примусового, і тому для Арнака та Вагури ставлення відданого душею і тілом П'ятниці-слуги до Робінзона було чимось зовсім незрозумілим, неймовірним. Якщо П'ятниця протягом усього життя працював на Робінзона, то він — у прямому розумінні моїх молодих товаришів — був рабом білого пана, а якщо при цьому ще й тішився, то був не при своєму розумі.

Я зрозумів: для того, щоб досягнути мети і втягнути молодих індійців у роль П'ятниці, я змушений буду перебороти не одну перешкоду, та це не лякало мене. Навпаки, мене брало нетерпіння. Може, знов одізвалася гордість потомственого віргінця. Я стояв вище за молодих індійців своїм розумовим розвитком, досвідом, віком і прямо голою силою м'язів, не кажучи вже про переважаючу силу волі, — чому ж би не накинути їм своєї волі, не використати в своїх потребах?

Ще раз я змалював їм у привабливих барвах життя П'ятниці, пояснюючи якомога дохідливіше різницю між слугою з доброї волі і рабом. Хлопці слухали розгублені, замкнуті, в журній мовчанці. Розхваливши вдосталь позитивні якості П'ятниці, я звернувся до Арнака:

— На зразок Робінзона Крузо даю тобі нове ім'я. З цього дня зватимешся П'ятницею.

— Я Арнак, пане, — скромно відповів хлопець, злегка посміхаючись. — Арнак, а не П'ятниця!

— П'ятниця! — промовив я переконливо. — Сьогодні вмер Арнак, народився П'ятниця.

Він глянув на мене уважно, немов для того, щоб розгадати мої задуми. За хвилину запевнив мене з серйозним виразом обличчя:

— Ні, пане, Арнак живе!

— Неправда! — голосніше заперечив я. — Арнак перестав існувати. Ти П'ятниця — і кінець!

Хлопець, залишаючись при своєму, процідив зовсім спокійно:

— А-р-н-а-к, пане!

Його непохитна впертість дратувала мене. Вона була для мене чимось новим у характері Арнака, зовсім несподіваним. Звідки ж бралося стільки упертості в молодому червоношкірому?

Я вирішив добитися свого, хай навіть мені довелося б відшмагати його за непокірність.

— П'ятнице! — звернувся я до Арнака тоном наказу. — Подай мені цю тикву з водою!

Тиква лежала на землі за кілька кроків од вогнища.

Хлопець зрозумів, що це виклик. Завмер у першому ж порусі; в ньому з'явилося бажання робити наперекір. Глянув на мене твердим поглядом. Та, певно, у мене на обличчі відбивався внутрішній стан, і це застерегло його перед бурею. Обм'як. Підвівся, не поспішаючи підійшов до вогнища і приніс мені тикву з водою.

Я лагідно посміхнувся до нього. Ковтнув води.

— Дякую тобі, друже П'ятниця! — сказав я. Хлопець сів на своєму місці біля вогнища. Нервово пригладив волосся. Дивлячись у вогонь, пояснив мені чемно, але з обережним натиском:

— Арнак приніс тобі води, пане!

«Ти глянь, яка горда штучка!» подумав я з подивом, хоча брала мене злість.

Дощова пора минала, дощі переставали. Сонце, яке до недавнього часу опівдні світило на півночі, тепер поволі повертало над наші голови. Спека з кожним днем ставала більшою, страшнішою. Важкі роботи ми виконували тільки зранку, на світанку і після полудня, аж до сутінок.

Оброблене поле, моя гордість, принесло мені неповну радість. Кукурудза виросла така буйна і велика, що аж серце тішилося, зате ячмінь дуже підвів. Дивні речі діялися з ним. Мало того, що ріс мляво, — ледве піднявшись над землею, він, немов наляканий таким зухвальством, почав скручуватись, нікчемніти, всихати. Надії на те, що він виживе, не було. Для мене залишалося невідгаданою загадкою те, що ячмінь Робінзона Крузо так чудово ріс на острові і давав так багато зерна. У мене — повна невдача. Жаркий тропічний клімат був непридатний для вирощування ячменю. Хоч я розумівся на хліборобстві тільки в нашій Віргінії, а не в жарких країнах, але мені стало ясно, що ячмінь, рослина помірного клімату, ніяк не переносить тропічного сонця.

Зате моя кукурудза — як вона чудово розвивалась! Та коли виросла вища від людини і коли визрівали на ній плоди у вигляді качанів, набитих з усіх боків безліччю зерен, впала на наші голови неждана халепа. Всі крилаті і чотириногі нероби гострили собі дзьоби і зуби на моє поле і з неймовірною ненажерливістю викрадали урожай. Змінюючи один одного, ми пильно вартували спочатку зранку до вечора, а згодом — на протязі всієї доби, бо виявили, що й вночі на поле сходилися любителі кукурудзяних ласощів.

Вартував я нарівні з індійцями. Одного дня, саме в той час, коли я повинен був вартувати, мені треба було піти в ліс, де я поставив новий вид силець на зайчиків. Я доручив заступити мене Арнакові, який не мав у цей час роботи.

— П'ятнице! — гукнув. — Я повинен іти в ліс до силець. Постережи в цей час кукурудзу!

Впевнений, що хлопець послухає мене, я пішов. Повернувшись із лісу, я, на превеликий подив, застав його на тому ж самому місці, де й залишив.

— Чому ти не там, біля кукурудзи? — обурився я. Окидаючи мене впертим поглядом, він нічого не відповів.

— Може, Вагура на полі? — запитав я.

— Не знаю.

— Кукурудза без нагляду?

— Можливо.

Дикий гнів охопив мене:

— Що це означає? Я казав тобі йти туди?!

— Ні, пане.

— Що? Ні?! Ти до того ж ще й брешеш?! — гаркнув я.

Я весь кипів. Підняв руку, щоб ударити його по голові. А він, чекаючи удару, навіть не здригнувся.

Я не вдарив. У його очах поруч з упертістю я побачив жах і неначе прохання. Рука моя опустилася. Це була німа просьба не губити його. Я опам'ятався.

— Арнак, — промовив хлопець крізь стиснуте горло, — Арнак не бреше.

— Не брешеш? — стиснув я кулаки. — А хіба я не наказував тобі пильнувати поля?

— Ні, пане. Не мені.

— То кому ж, сто чортів?

— П'ятниці.

Потім тихше додав:

— Я не П'ятниця. Я Арнак.

Поволі відкривалися мені очі, я пізнавав закутки його душі. Ні, це не була звичайна впертість похмурого індійця.

БУНТ МОЛОДИХ ІНДІЙЦІВ

Минали тижні нашого спільного життя. Я дедалі більше переконувався, що індійці не мають відносно мене ніяких ворожих намірів. У всякому разі я не помітив нічого підозрілого. Скоріше навпаки: я викликав у них якісь побоювання. Часто ловив лякливі погляди, які вони крадькома кидали на мене. Не міг собі цього пояснити, бо наша спільна праця в цілому проходила в згоді, а думку про те, щоб дати їм нові імена, я, зустрівши таке небажання, швидко залишив.

— Чого ви боїтесь? — запитав я одного разу відверто.

Вони переглянулись і нічого не відповіли. І це мовчання було для мене достатнім доказом того, що я не помилявся. Я завжди був з ними справедливий, часто показував свою доброзичливість. Тому й дивувався їх неприязні.

— Арнак! — добивався я. — Ти старший і розумніший! Я хочу, щоб ти сказав, чого ви мене боїтесь! Тому що я білий?

Арнак зволікав з відповіддю. Був збентежений.

— Чи не та причина, що я білий? — наполягав я.

— Ні, не те, пане, — відповів нарешті. — Не зовсім те…

— То говори ж нарешті ясно, лиха година мені з тобою…

— Ти був на кораблі…

— На кораблі?

— Так, пане.

— Ну то й що з того? Я ж на кораблі хотів тобі допомогти. Чи ти вже забув про це?

— Ні, пане. Але на кораблі були злі люди. Нападали на наші села, вбивали індійців, забирали людей у неволю, жорстоко їх катували… Ти належав до команди…

— І ти думаєш, що я такий же злочинець і пірат, як інші?

— Не зовсім такий, але…

— Але все-таки пірат, правда?

— Так, пане! — відповів індієць відверто.

— Помиляєшся, Арнак! Я не пірат і не злочинець. Я прийшов на каперський корабель примусово, не з власної волі… А може, ви боїтесь, що колись я продам вас у рабство?

— Не продаси, пане, бо ми ніколи не згодимось на це. Боротимемось до кінця.

— Зайве говориш, хлопче. До цього ніколи не дійде. Ви ніколи не зазнаєте від мене насильства… Якщо коли-небудь ми виберемося звідси — а колись це буде, — то ви попливете до свого селища, а я — на свою батьківщину на півночі…

Щоб надати цим словам більшої ваги, я розповів хлопцям у дохідливій формі про свої останні пригоди у Віргінії, пояснюючи, чому я, сам того не бажаючи, опинився на каперському кораблі. Індійці слухали з великою увагою, але, закінчивши розповідь, я не міг прочитати на замкнутих обличчях, чи розвіяв їх сумніви, чи ні. Вважав, що скоріше так.

Вечорами біля вогнища наші розмови часто поверталися до того, як визволитися з ув'язнення на острові. Я вирішив добратися разом з хлопцями до їх рідного селища, яке, ми вважали, знаходиться десь недалеко від нас на схід, на узбережжі материка. Я знав, що шторм, перш ніж розбити наш корабель, гнав його протягом багатьох днів на захід, отже, тепер належало шукати на сході і гирло ріки Оріноко, і, безсумнівно, рідне селище моїх товаришів. А потрапивши уже в це селище, я б легше добрався звідти за допомогою індійців до Антільських островів, заселених англійцями.

Одного дня я вирушив з Арнаком — Вагура залишився біля кукурудзи — на південну сторону острова, щоб оглянути ще раз протоку між нами і материком. Протока була неширока — вісім-дев'ять миль, але морська течія, як запевняв Арнак, ішла досить швидко вздовж неї зі сходу на захід, а потім звертала на північ, у відкрите море. Ми вибрали місце, звідки найкраще було б відплисти з нашого острова, але на чому?

— В тому й заковика: на чому переплисти? — сказав я голосно, більш сам до себе, ніж до товариша. — Найпевніше було б човном, але скільки доведеться нам будувати човен одним мисливським ножем?

— Випалити дерево, пане, — підказав Арнак.

— Випалити — це теж робота на багато місяців. Думаю, що ми ще раз спробуємо на плоту. Що ти скажеш на це?

— Велика течія…

— Пліт збудуємо міцний і повороткий, а крім того, вистружемо троє добрих весел. Поставимо парус і вирушимо тільки тоді, коли вітер подує з півночі в сторону материка. Подолаємо сильну течію.

— Парус? — запитав індієць.

— Так, простий невеликий парус. У нас немає для цього полотна, але ж навколо щедра природа. Сплетемо собі з тонких ліан щільну стінку, яка буде міцна і легка, мов полотно. Вкриємо її широкими листками — і вийде парус хоч куди…

Мене сповнювала віра в успіх, і ця віра передалася й Арнакові. Переплисти протоку втрьох, з трьома веслами і з допомогою тимчасового паруса — справа, здавалося нам, здійсненна. Я не сумнівався, що незабаром ми залишимо острів. Вирішили негайно після збирання кукурудзи приступити до спорудження плота.

Коли ми добралися до південного узбережжя, була ще рано. До обіду лишалося багато часу. Хмарний, не дуже жаркий день дозволяв нам рухатися досить бадьоро. І ми пішли вздовж моря далі, на західну сторону острова, якої до того часу я зовсім не знав. Підтвердилися колишні розповіді хлопців: ми знайшли тут багато слідів черепах, які виходили вночі з моря на сушу. Це було якесь пасовисько черепах, особливо багате на висунутій у море косі. Всюди валялися панцирі цих тварин, яких застала смерть на суші.

— Шкаралуп немало, — зауважив я. — Гинули тут плазуни…

— Це його витівки, — пояснив Арнак. — Він любить жерти черепах.

— Ягуар?

— Так, пане.

— Невже справді ягуар з материка перепливає протоку, як ти мені казав раніше?

— Аякже!

— Незважаючи на течію?

— Він, мабуть, дужчий, ніж течія.

Ми перетрусили на березі гущавину, яка починалась одразу ж за морськими дюнами, і невдовзі знайшли черепаху. Середнього розміру, вона, мабуть, важила фунтів п'ятдесят. Ми перевернули її на спину, вбили і вирізали поміж панцирами м'ясо. Загорнувши в листя, ми поклали його в два кошики, які носили з собою на спині.

Перш ніж ми зібралися йти назад, Арнак зробив поблизу цікаве відкриття. Попередив мене застережливим окриком. Взявши лук напоготові, я побіг в його напрямі.

— Він! — шепнув індієць, вказуючи на землю.

На піску і в траві виднілися чітко відбиті сліди ягуара. Придивившись до них уважніше, я зрозумів тривогу Арнака. Сліди були свіжі. Хижак лютував тут ще сьогодні вранці. Не рухаючись з місця, ми окинули поглядом навколишні зарості.

— Тікаймо звідси, пане! — шепнув мені на ухо товариш.

Тривога відбивалася на його посірілому обличчі.

До берега моря було недалеко. Кільканадцять стрибків крізь колючу гущавину — і ми вже вирвалися із заростів на безпечніше місце. Тримаючись біля води, вирушили назад.

— Може, він спав десь близько від нас, — пояснив Арнак, шкіра якого знов набирала свого нормального коричньового кольору.

— Дуже можливо! — визнав я. — Добре б ми себе почували, якби ненароком розбудили його.

Я глянув на наші списи та луки, які, хоч і були зроблені недавно з найкращого дерева, а проте не являли собою достатньої зброї на такого могутнього звіра, як ягуар.

За кілька годин ми вже наближалися до знайомих околиць поблизу нашої печери. Коли ми проходили біля могили капітана, я звернув на. кілька десятків кроків, щоб дійти до того місця. Арнак, нічого не кажучи, йшов за мною. Могили я не знайшов. Дощі розрівняли землю, затираючи всякі сліди.

— Десь тут похований, — обізвався я до індійця, стежачи збоку за виразом його обличчя.

Арнак знав, про кого я кажу, бо не питав, хто похований. Але він не виявляв ні занепокоєння, ані збентеження.

— Довго ви з ним боролися? — спитав я його зненацька.

— Ні, пане, — відповів Арнак, спокійно дивлячись мені в очі.

Я вперше здивувався, почувши, як відважно говорить він правду.

— Коли ви на нього напали? — допитувався я, — Одразу ж, як вийшов з води?

— Ні.

— Розкажи мені, як це сталося.

Розповідь його була проста і приголомшлива.

Хвилі вирвали Арнака з тонучого судна. Тримаючись з останніх сил на поверхні води, незважаючи на бурю, він доплив до острова і ліг на піску. Минуло чимало часу, і він почув чиїсь кроки. Це був Вагура, якого теж хвилі викинули далеко на сушу. Разом поплентались далі. На краю заростів вони почули дивний тріск гілля. Підійшовши, опинилися лицем в лице з капітаном, який лежав на землі. Капітан був притомний, проте ледве рухався, немовби хтось поперебивав йому ноги. Побачивши індійців, він рвучко підвівся на лікті і потягнувся за пістолетом. Бачачи, що вони хочуть утекти, крикнув хрипким голосом, яким звик гримати до них на кораблі: «Арнак, до мене, собако!»

Втекли. Опам'ятавшись від жаху, зрозуміли, що мусять убити його. Вони ще не знали тоді, що перебувають на острові і що вбивство жорстокого капітана було необхідною умовою їх життя. Швидко озброїлися в заростях двома палицями і повернулися до капітана. Застали його лежачим на відкритому прибережному піску. Виповз із гущавини, певно, боячись, що на нього нападуть зненацька.

Не довго думаючи, кинулись на нього. Капітан устав. У лівій руці в нього був пістолет, у правій — товста палиця. Хотів вистрілити, наставив зброю в Арнака, але пострілу не було. Замахнувся, щоб ударити палицею. Арнак страшним ударом палицею в голову звалив його на землю, а Вагура тимчасом вирвав у нього з руки палицю. Бачачи, що капітан уже мертвий, утекли на південну сторону острова, боячись інших піратів, які, може, врятувалися так само, як капітан і вони.

Арнак закінчив розповідь. Втупив у мене проникливий погляд; було ясно, що він аж ніяк не вважає себе винуватцем. Через хвилину запитав мене голосом, у якому звучала горда, майже визивна нота:

— Ти дивуєшся, що ми його вбили?

Здивований сповненою почуттям власної гідності поведінкою цього двадцятирічного індійця, я перебирав у думці все пережите з ним. Цей юнак перекреслював усі мої поняття про червоношкірих, що були у мене досі, поняття збиті, заяложені, поверхові і — аж прикро признатись — дуже помилкові. А я, наївний, хотів зробити собі з нього другого П'ятницю, якогось покірного ангела в особі дикуна, що живе єдиним щастям — можливістю служити, мов вірний раб, своєму білому панові. О, смішний, наївний Яне!

Не діждавшись моєї відповіді, Арнак знову спитав:

— А чи ти, пане, на нашому місці не зробив би так само?

— Звичайно, — буркнув я.

Я ж не забув про те, що на каперському кораблі сам виношував намір убити капітана під час бурі, вважаючи це за обов'язковий акт самозахисту.

Кукурудза на полі вже дозрівала. На другий день після подорожі на південну і західну частини острова ми почали збирати урожай. На малесенькому полі небагато було роботи. Протягом одного неповного дня ми позрізали качани й обібрали з них зерна. Назбиралась чималенька купа, мішка, мабуть, півтора зерна, яке ми висушили і потім помістили в кількох кошиках.

Можна собі уявити, якими смачними здавалися нам перші коржики, спечені з розтертої на борошно кукурудзи. Ми їли їх з жовтими фруктами, «райськими яблуками» і з жареним м'ясом черепахи, і ця їжа здавалася нам королівським делікатесом, хоч припускаю, що вибагливий кухар охочіше викинув би її собакам, ніж подав би людям до столу. Але ми на безлюдному острові були невибагливі і, маючи в цей період чудове здоров'я, їли все, що тільки придавало нам сили.

Через три чи чотири дні мені довелося пережити таке збудження, якого я ще не зазнав на цьому острові, якщо не брати до уваги тієї ночі, коли зненацька застав Арнака біля заячої ями і взяв його в полон.

Втрьох ми пішли по кокосові горіхи, що росли приблизно за милю на північ від нашого узбережжя. Хлопці вилазили на пальми і зривали плоди, я стояв унизу. Випадково кинувши погляд на відкрите море, я остовпів. Там, на віддалі якихось чотирьох-п'яти миль од нас, ішов великий корабель. Під промінням ранкового сонця ясніли білі паруси. У першу мить я подумав, що то марення.

— Арнак! Вагура! — гукнув я, показуючи їм судно. Хвиля радісного піднесення залила мені серце. Та я давно вже передбачав таку можливість і одразу ж зрозумів, що робити:

— До печери! — крикнув я товаришам і щосили побіг уперед.

Вогнище, залишене після сніданку, ще жевріло. Я легко роздув полум'я і докинув сухих гілок. Індійці прийшли за мною, але трошки пізніше. Очевидно, не дуже поспішали.

— На гору! — крикнув я. — Візьміть палива, скільки зможете притягнути!

Схопивши палаючу головешку, почав спинатися на гору. Гора, біля підніжжя якої була печера, піднімалась приблизно на триста футів над рівнем моря. Коли я, задихавшись і геть спотівши, добрався до вершини, головешка ще не погасла.

Поблизу скрізь — на схилах і на самій вершині гори — росли кущі. Я наламав з них купу гілля і розпалив вогнище. Розгорілося великим полум'ям, але диму давало мало, бо кущі були сухі, голі, всипані тільки колючками.

З гори перед нашими очима відкривався значно ширший краєвид. Судно виднілося на морі, мов на долоні. Йшло під повними парусами зі сходу прямо в бік великого острова, контури якого вимальовувались на півночі. Мені пригадалася розмова з молодими індійцями про острів Маргарита і наші припущення, що земля, яка видніється на півночі, і є цей острів. Тепер напрям руху судна немов підтверджував тодішні здогади. Невже ж то справді була Маргарита?

Треба було швидко підживити вогонь сирішим деревом, щоб дим став густіший. Я оглянув підніжжя гори, де копались хлопці. Помітив їх, коли вони поволі піднімалися по схилу гори.

— Гей, швидше! — гукнув я.

Вони зовсім не прискорили ходи. Я крикнув ще раз. Тоді, здивований, помітив, що індійці не несли знизу дров, як я їм казав, а в руках у них були — чи, може, я недобачав? — були тільки луки і стріли. От неслухняні шмаркачі! Ну, заслужили ж вони прочухана і матимуть його!

Коли наблизились, мене здивував їх завзятий вираз обличчя.

Підійшли на кільканадцять кроків, зупинилися.

— Пане! — одізвався Арнак похмуро і з викликом, рішучим голосом. — Ми не хочемо, щоб був вогонь!

Мене ніби водою облило.

— Арнак, що ти говориш?.. То нас же не помітять!

— І не повинні помітити!

— Чи ти з глузду з'їхав?

— Ні, пане!.. Вогню не буде!

Я онімів. Запанувала мовчанка. Тільки тріск згасаючого вогнища порушував тишу. Я не розумів завзяття індійця. Втупивши в нього караючий погляд, я підходив до хлопців.

— Пане! — скрикнув Арнак поспішно. — Прошу, не підходь до нас!

Луки тримали натягнуті, хоч стріли були скеровані до землі.

Незважаючи на їх слова і луки, я йшов далі. Вони почали відступати. Уникали сутички.

— Що вам вдарило в голови? Кажіть же, хай вас чорт візьме! — наказав я суворо.

— Не хочемо бути рабами! — заявив Арнак.

— Не будете! Ніхто вам цього не накине!

— Помиляєшся, пане! То лихі люди! — вказав очима на судно. — Вони заберуть нас у неволю.

— Ти так переконаний у цьому?

— Так, пане. Це, напевно, іспанський корабель.

— А якщо інший? Англійський, голландський? Арнак не відповів ні слова, тільки сумно похитав головою в знак того, що це все одно.

Хлопець мав рацію і орієнтувався правильно. Наука його життя не пройшла марно. Сюди, на багаті води Карібського моря, всі європейські морські держави посилали темних людців. Тут творили історію і здобували острови для своїх держав пірати, а також люди з піратськими характерами і звичаями. Тут невпинно точилася між цими людьми бандитська війна, в якій один намагався вирвати в іншого здобич, захоплену силою кулака. Зате всі вони разом переслідували індійців, вважаючи їх за тварин, яких треба грабувати, нищити або захоплювати в неволю. Матрос Вільям не раз мені розповідав про це і про різні вчинки наших англійських земляків, настільки жахливі, що аж кров стигла в жилах.

Побачивши після стількох місяців перший знак з цивілізованого світу, я оп'янів від несподіваної радості і не замислювався над тим, що він віщував — добре чи лихе. Для моїх товаришів це, безсумнівно, був недобрий провісник, та й для мене навряд чи добрий. Дуже можливо, що там були іспанці — на це вказували всі ознаки, — а яка нужденна доля мене чекала б, якби я потрапив до рук іспанців, хоч мені вдалося б навіть приховати, що я плавав на каперському кораблі! Англійці й іспанці, як відомо, вже багато поколінь були суперниками на цих водах і палали страшенною ненавистю одні до одних.

— Добре! Не буде вогню! — вирішив я на щиру радість товаришів і ногою розкидав рештки вогнища.

Сходячи з гори, я подумав про дивну рішучість, я сказав би навіть більше: непохитність хлопців. Може, це був результат виключно суворої школи життя?

Після стількох тижнів мирного співжиття це була перша неприємна незгода, виразно неприязна сутичка, а можна ж було інакше поставити справу і вирішити все добре, не вдаючись до насильства. Ще по дорозі до печери, я сказав їм від усього серця:

— Недобре, хлопці! Так друзі не роблять! Індійці занепокоєно глянули на мене.

— Якщо у вас є щось на думці, — казав я, — то прийдіть до мене і розкажіть по-людськи, щиро, по-дружньому… — Потім додав з докором: — А луки заховайте на ворогів!

Коричньове обличчя Арнака почервоніло, Вагура зітхнув:

— Це правда, пане, — сказав Арнак.

— Це правда, пане! — мов ехо, повторив за ним молодший товариш.

Аж до пізнього вечора ми стежили за кораблем. Ішов, безсумнівно, до острова на півночі. Значить, то все-таки Маргарита? У індійців уже не було відносно цього ніяких сумнівів. Сама думка про це викликала в них тривогу: адже то був острів злих людей, жорстоких мисливців за перлами й індійцями.

Наступного дня судна вже не видно було. Пустинне знову море шуміло, б'ючи хвилями в наш острів.

БОРОТЬБА З ЯГУАРОМ

Поява судна в наших водах мала свою й добру сторону. Я зрозумів, що сподіватись на допомогу від людей з моря не можна: тут нас могла чекати непевна і сумна доля, отже, попередній план — власними силами добратися до материка — виявлялося, був найдоцільнішим.

Охоче, із запалом узялись ми до праці. Йшлося насамперед про те, щоб спорудити легкий, міцний і разом з тим повороткий пліт, яким легко було б управляти. Маючи єдине знаряддя — мисливський ніж, ми не думали зрубувати дерева, та це, зрештою, і непотрібно було. Ми шукали обмерлих і сухих стовбурів, але таких, які ще стояли, бо ті, що лежали на землі, швидко зашивалися. Ми збирали будівельний матеріал поблизу струмка, в глибині острова, де ліс був найгустіший і звідки під час приливу нам вдалося без труднощів сплавляти струмочком менші стовбури до моря. Тут ми зробили свою «корабельню».

Коли ми зібрали достатній запас стовбурів, хлопці почали зносити ліани, породи яких вони чудово знали. Довге лико з цих рослин, яким ми зв'язували між собою стовбури, і в воді протягом довгого часу зберігало свою міцність, мов конопляні вірьовки.

Щоб пліт був міцніший, ми вирішили покласти стовбури в два шари — один на один, причому верхні стовбури мали лежати впоперек нижніх. Тоді постало питання — а чи не краще буде замість цих верхніх стовбурів пристосувати дошки з розбитого рятувального човна з «Доброї Надії», які я в свій час зібрав і зробив з них клітку для папуг?.

Але поки ми вирішили цю справу, сталися події, які мало не коштували нам життя і на довгі місяці затягнули від'їзд з острова.

Одної ночі я прокинувся від того, що Вагура поспішно відсував каміння, яке закривало вхід до моєї печери. Хлопці, як відомо, спали надворі у власному курені тут же поблизу.

— Що таке? — крикнув я, схоплюючись.

Хлопець був настільки переляканим, що видавив тільки якесь незрозуміле белькотіння.

— Де Арнак? — спитав я.

В той же час я відкидав каміння зсередини.

— Біля вогнища… — пробурмотів індієць.

Крізь швидко відкритий вхід задиханий Вагура вскочив у печеру. Раптом світло розірвало темряву надворі. Це Арнак роздув з-під попелу вогонь і, з гарячковою поспішністю кинувши на нього гілля, примчав не переводячи подиху до нас. Мов навіжений почав затикати вхід каменями. Я допоміг.

— Він! — застогнав Арнак.

— Хто? Ягуар?

— Так, пане.

Крізь щілини між каменями нам видно було тепер усю галявину біля печери, яскраво освітлену вогнищем.

— Як ви його помітили?

— Підкрався до нашого куреня. Ми крикнули; він повернув назад. Пішов у гущавину. Там сидить.

Я не чув їх крику, мабуть, міцно спав.

Відблиски вогнища спалахували ще якийсь час, але це тривало недовго. Поки світло не завмерло зовсім, я напружував погляд, намагаючись щось побачити поблизу. Дикі звірі не виходять на таке світло, тому я й не сподівався багато побачити, а якщо там справді був ягуар, то він причаївся десь у тіні кущів.

— А може, вам тільки привиділась тварюка? — напівжартома запитав я товаришів. — Чи бува не приснилося вам?

Вкрай обурені, хлопці рішуче заперечили:

— Ні, пане, він був! — запевнив Арнак.

— Я бачив його, бачив! — додав Вагура.

Тимчасом полум'я вогнища зовсім згасло, залишився тільки жар, усе навколо огорнула темрява ночі.

За хвилину Вагура, у якого був чудовий нюх, торкнув мене, шепчучи:

— Чуєш, пане?

Справді, я чув. Це був гострий запах, що час від часу долітав до нас разом з легеньким подихом вітерця. Такий запах властивий хижим звірям.

Незабаром усі сумніви розвіялись, коли ми побачили перед собою на галявині величезну продовгувату фігуру звіра. Виповз із темної стіни чагарника і посувався до клітки з папугами. Усі троє ми бачили його, це був не привид.

Раптом почувся сильний удар і гострий тріск ламаного дерева. Це під тяжкими лапами хижака розвалилася клітка. І в той же час перелякані папуги заверещали і залопотіли крилами.

— Розлетілась на тріски верхня палуба нашого плота, — сказав я з гіркою іронією.

Папуги верещали, мов навіжені. Мабуть, ягуар ловив їх і розривав. Ми чули їх передсмертні крики. Тільки деяким птахам вдалося вирватись. Ошелешені, кружляли в повітрі, важко лопотячи крилами. Сідали поблизу на вершинах дерев і там усе ще верещали. Хвилин за п'ятнадцять стало тихо. Вщух гармидер і біля решток клітки. Ми як тільки могли напружували зір, але нічого не було видно. Ягуар немовби зник.

Та ні, даремні надії! Раптом почувся тріск ламаного гілля і несамовитий від жаху не то вереск, не то свист. Ягуар добрався до ями з зайчиками. Скочив у неї, пробивши покриття з гілля, і ось зовсім спокійно розпочав різню серед наших гризунів. Ми добре чули все. Не поспішав. Жертви не могли втекти з ями. З добру хвилину доходив до нас розпачливий писк зайчиків, а також хрускіт кісток на зубах хижака разом з його цмоканням і часом муркотінням, не знати — задоволення чи люті.

Потім, коли зайчики вже перестали вищати, ягуар вискочив з ями і довго, може, з годину, а може, й дві, кружляв поблизу. При світлі зірок ми часто бачили його на галявині, не далі, як за п'ятнадцять-двадцять кроків од нас. Муркотів, стогнав, часом приглушено і нетерпляче ревів.

— Шукає нову жертву, — шепнув Арнак. — Чує нас нюхом, але не знає, як добратись.

Я розповів хлопцям про свою зустріч з ягуаром у перші дні мого перебування на острові. Хижак міг тоді легко кинутись на мене, але в останню мить немовби злякався. Може, то був інший ягуар?

— Цей самий! — висловив свою впевненість Арнак. — Знаємо його. Він тільки один припливає сюди з материка.

— Ти думаєш, що він так змінився? Набрався такого зухвальства?

— Так, пане. Він уміє стежити і думати. Він знає, що ми беззахисні.

Беззахисні! Скільки трагічного безсилля було в тому слові! Один постріл з рушниці, хоч і не завдав би вночі грабіжникові ніякої шкоди, але пройняв би страхом його кості і раз назавжди відігнав би його на тридев'ять земель.

Новий тріск зовсім близько від печери прикував нашу увагу. Ми догадалися, що то курінь моїх товаришів розсипався вщент. Потім усе затихло до самого ранку.

Лише коли зійшло сонце, ми відважились і вилізли з печери. Серце обливалося кров'ю від жалю. Клітка була розбита, дошки поламані, яма розвалена, всі зайчики — мертві, хоч розбійник зжер тільки половину; курінь зруйнований, земля скрізь страшенно порита. Хижак несамовито глумився над усім, що нам належало, побив частину горшків, навіть розгриз готове весло Арнака, яке хлопець так ретельно вистругував ножем на протязі кількох днів.

Охоплені безумним страхом, ми побігли до струмка, де стояв уже наполовину збудований наш пліт. Він був неушкоджений. Видно, ягуар руйнував лише те, що було поблизу нашої домівки. На щастя, кошики з кукурудзою лежали в безпечному місці — в печері.

Кілька папуг, які пережили нічну катастрофу, товклись поблизу. Вони були вже трохи приручені, і спритні хлопці впіймали їх на деревах.

Ягуари мають звичку наступної ночі повертатися до решток свого бенкету. Щоб запобігти цьому, ми закопали глибоко в землю недоїдених зайчиків, а також рештки роздертих папуг. Потім з розбитої клітки вийняли цілі дошки. Їх ще могло вистачити на пліт. Нового куреня ми не будували. Протягом тих кількох чи кільканадцяти днів, які залишалося нам провести на острові, хлопці мали спати у мене в печері.

Я одразу ж узявся за роботу по спорудженню плота, витісував весла, а індійці тимчасом вирушили на полювання. Нам треба було не тільки добути м'яса, але й зібрати таких коренів і плодів, які можна було б узяти в дорогу. Надвечір ми всі знову були в печері.

Як ми й передбачали, ягуар з'явився цієї ночі. Ходив по галявині, гарчав, непокоїв нас, то ламаючи гілки, то якимсь шарудінням, то ревом своїм. Ми й повік не стулили. Опівночі скочив на горб над нашою печерою і пазурями почав шарпати землю. Ми виразно чули його над собою. Хотів зверху дістатися до нас. Нічого не добившись на твердій скелі, ягуар перестав шкрябати і намагався вдертися до нас через вхід. Але хитро складене каміння й тут було для нього непереборною перешкодою.

Агресивні дії чотириногого мисливця, його кровожадна впертість по відношенню до нас мали в собі щось надприродне. Ми намагалися відігнати його, налякавши диким криком і стрільбою з лука крізь щілини між каменями, — смішні зусилля. Для нього це було наче дзижчання мухи. Спокійно, терпеливо, завзято робив далі своє.

Лише світанок охолодив його апетит на людське м'ясо. Звір, гнівно заревівши, немовби на прощання, відступив од нас і дав нам спокій. Сховався в гущавині.

Після двох безсонних ночей ми зрозуміли, що треба вжити рішучих заходів до порятунку, інакше нам раніше чи пізніше загрожувала загибель від цього запеклого ворога. Це вже не був рівний бій. Сильніший за нас хижак накидав нам свої умови боротьби. Нам залишалося тільки захищати власне життя.

Сидячи вранці біля вогнища, ми розклали на землі всю свою зброю і критично оцінили її. То був винятково дужий ягуар, самі індійці це визнавали, а зброя, яку ми мали, — луки, стріли, списи, палиці, ніж, — зовсім нікчемна. Сумно дивлячись на цей примітивний арсенал, я пригадував способи південноамериканських індійців, про які колись чув.

— Чи це правда, — відозвався до індійців, — що ви знаєте отрути, які негайно вбивають?

— Так, пане, є такі отрути, — пожвавішали хлопці.

— Ви отруюєте ними стріли, і досить ними дряпнути тварину, як вона гине?

— Так, пане, це правда.

— А ви вмієте готувати ці отрути?

— Я вмію, — відповів Арнак.

— З чого їх роблять?

— З плодів однієї ліани. Варять їх…

— А тут, на острові, ростуть ці ліани?

— Ростуть, пане, ми бачили їх.

— Ну, то швидше біжіть по них!

Хлопці радісно схопилися з землі. Проте запал їх швидко згас.

— Отрута, — обізвався Арнак, — потрібна буде сьогодні вночі?

— Так, сьогодні!

— Не вдасться, пане! Плоди треба варити на протязі кількох днів, бо інакше отрута не матиме сили…

Це, на жаль, була непереборна перешкода. Питання про отруйні стріли поки що відпало. Ми шукали іншого виходу. Я випитував у хлопців, як їх плем'я полювало в лісах на ягуарів.

— Моє плем'я не полює на них, — відповів Арнак серйозно. — Моє плем'я боїться їх і вважає за божества… Ми приносимо їм жертви…

— Людьми?

— Ні, пане, якого-небудь собаку, коли він здохне, або частину дичини, якщо багато вполюємо…

— А чи допоможете ви мені вбити цього ягуара?

— Так, пане, допоможемо.

— Не боїтесь божества?

— Ні, ми вже не віримо в такі божества…

Я зацікавлено глянув на хлопців. Ніколи до цього часу нам не доводилося розмовляти про їх релігійні вірування. Може, чотирилітня неволя й ознайомлення з широким світом мали хоч той позитивний вплив, що розвіяли їх забобони?

— І ніхто з вашого племені не полював на ягуарів, зовсім ніхто? — допитувався я.

Виявилося, що одному чаклунові для його обрядів потрібні були шкури, кістки та ікла ягуарів, але сам він не полював. Наказував воїнам племені копати глибокі ями-пастки і прив'язував біля них для принади живого собаку. З'являючись поблизу, ягуари часом падали в ями, з яких не могли вибратися. Тоді чаклун убивав їх списом.

— А ти, Арнак, копав такі ями?

— Копав, пане.

— Значить, вирішено. Спробуємо.

Думка викопати яму-пастку здалася нам чудовою. Для принади ми мали рештки зайчиків, пастку ж можна було зробити, поглибивши яму, де досі жили зайчики. Було в нас і кілька лопат з панцирів черепах.

Не відкладаючи, ми взялися до роботи. Яма для зайчиків була завглибшки в півтори людини. Треба було поглибити її майже в три рази, причому так, щоб вона була схожа на лійку, звужену донизу. Якби ягуар впав у таку яму, то глибока і тісна з самого низу діра заважала б йому рухатись.

Змінюючи один одного, ми працювали без відпочинку майже цілий день. Спочатку копати було легко, але незабаром місця в ямі залишилося стільки, що копати міг тільки один чоловік.

Двоє ж, стоячи на поверхні землі, за допомогою ліан витягували в кошику викопаний пісок. Вагура, як найслабший з нас трьох, працював тільки на верху.

Десь після обіду ми вже майже закінчили роботу. Справжнє провалля розкривалося перед нами. Воно було таке глибоке, що на перший погляд здавалося бездонним. Сповнені надії, так само як і завзяття, ми з задоволенням дивилися в глибоку яму, знаючи, що, провалившись туди, не скоро виберешся.

Ми прикрили зверху яму гіллям, на ньому поклали викопані з землі рештки зайчиків — це забрало у нас небагато часу. Потім ще назбирали про запас палива, щоб на випадок якихось нічних подій у нас було світло, — і на цьому закінчили приготування.

Приблизно за годину перед заходом сонця Вагура побіг у гущавину, щоб оглянути поставлені на зайчиків сильця. Він тільки вийшов і одразу ж прибіг задиханий, посинілий від переляку, з очима, мов у божевільного.

— Він!.. — ледве видавив. — Він заступив мені дорогу… Женеться за мною… Тікайте.

І хлопець помчав до печери. Ми вхопили зброю і стали поблизу укриття. Справді, менше ніж за сто кроків од галявини, в чагарнику, майнула довга жовтувата фігура звіра. Зустріч з грізним хижаком була б надто небезпечна. Ми визнали свою поразку і сховалися в печері.

— Якщо й далі так піде, — зауважив я, — то це погано закінчиться… Він ще завидна полює на нас!

Ми розраховували, що ягуар вискочить на галявину і, спокусившись виставленою принадою, потрапить у пастку. Але не з'явився.

Не виходячи вже цього вечора надвір, ми повечеряли, сидячи в темній печері, і забарикадувалися камінням. Разом з нами були папуги.

Ми пильнували по черзі. Десь запівніч, коли настала моя черга, навколо все ще було тихо і спокійно. Минулої ночі в цей час у нас давно вже був грізний гість.

«Може, не прийде?» думав я.

Після двогодинного чергування я розбудив Арнака. Ледве ліг на підстилку й одразу ж заснув, мов убитий, зморений після цілого дня праці та двох недоспаних ночей.

Зненацька мене розбудив якийсь незвичайний звук, немовби глухий рев. Індійці теж схопилися.

— Він! — шепнув Арнак.

Ми прислухались і напружили зір. Небо на сході вже синіло, провіщаючи близький світанок. На галявині і в чорних кущах за нею було тихо, до нас долинав лише звичайний шум і дзижчання тропічних нічних комах.

Раптом з боку пастки — голосне шарудіння і люте муркотіння! Ясно: ягуар впав у яму. Приголомшений, якусь хвилину сидів тихо, а тепер почав борсатися. — Виходьмо! — закричав я здавленим голосом. Ми тихенько відсунули каміння з печери, взяли зброю, вийшли. Крадучись, обережно підійшли до краю ями. Нічна темрява все ще оповивала природу, тому ми остерігалися, щоб, якось невдало ставши, не впасти самим.

Яма була покрита гіллям, тільки в одному місці виднілася діра, куди впав хижак. Видно, звір почув, що ми підійшли, і причаївся.

Я звелів розвести поблизу вогонь і при світлі головешки, яку тримав Арнак, заглянув у глибину. Сидить звірюка! Вдавлена в діру, потворна, з блискучими зеленими очима, з витягнутими вгору лапами. Навіть у цій пастці звір був немовби втіленням жахливої грізності і жорстокості, справжнім володарем пущі. Мурашки бігали по спині при думці, що сталося б, якби людина ненароком упала в яму. Ягуар глухо гарчав, причаївшись, і шкірив на нас жахливі ікла.

— Посвіти краще! — сказав я Арнакові. Натягнувши якнайдужче лук, я пустив у яму стрілу. Ягуар заричав. Стрілу, яка вп'ялася йому в загривок, вирвав пазурами і мордою. Роздратований, він намагався вискочити, але даремно. Земля обсовувалась під його пазурами.

Та ось заспокоївся. Я вибрав найдовший з наших списів і з усієї сили ввігнав його в шию звіра. Відчував, як він глибоко увійшов у тіло. Але хижак одним махом зламав зброю, причому мене так сильно вдарило ратищем у плече, що я аж поточився на кілька кроків і впав, мов неживий.

Ягуар з жахливим ричанням знову борсався в ямі. Незабаром притих, і тоді ми з тривогою помітили, що невтомний звір, шарпаючи стіни пастки, насипав під себе багато землі. Тепер він був значно вище, ніж раніше.

Скориставшись з хвилини спокою, ми відійшли од ями. Був уже сірий світанок. Плече моє докучливо боліло, і не знаю, який я мав вигляд, зате в очах і на обличчях моїх товаришів відбивалися переляк, тривога і розпач.

— Так ми нічого не доб'ємося! — сказав я. — Якщо швидко не вб'ємо його, то він утече.

— Не втече, пане! Він спочатку кинеться на нас.

— Звичайно!

Ягуара не чіпали, і він спокійно сидів у дірі. Тоді ми вирішили чекати, поки зовсім не розвидниться, і потім засипати його стрілами одночасно з трьох луків. Стріл у нас було штук тридцять. Треба було поспішно стріляти, щоб позбавити його сил раніше, ніж він, лютуючи, насипле собі досить велику купу землі і вискочить з ями.

Чекали з півгодини. Сонце зійшло. Під час цієї перерви ми нашвидку, стоячи з луками напоготові, з'їли по кілька жовтих яблук. Звір причаївся, не подаючи жодного звуку. Ми знали, що я не завдав йому смертельної рани.

— Цілити в очі! — нагадував я. — Не в череп, бо його не проб'єш. Спокійно! Зараз усе залежить від влучних пострілів.

Ми стали навколо ями, кожен з іншого боку, і на даний знак зірвали покриття з гілля, відкриваючи пастку.

Ягуар примружив очі, нагнув голову, тіло напружив, немов готуючись до стрибка, але не стрибнув, причаївся. Втупив у нас палаючий погляд. Його жахливі очі кидали стільки ненависті, що в мене аж мурашки побігли по спині. Шерсть у нього була жовта, цяткована чорними плямами. Це був справжній велетень: заповнював усю нижню частину ями.

Ми вистрілили майже одночасно. Найвлучнішим був постріл Арнака, бо його стріла ввійшла хижакові прямо в око. Чи впилася в мозок — невідомо. Пронизливе ричання, стрімкий стрибок. Стрілу звір вирвав лапою. Не дострибнувши до верхнього краю, ягуар важко звалився в яму, аж земля застогнала.

— Далі! Швидше стріляти! — гукнув я в нестямі. Ми стріляли запально, завзято, сповнені шаленим бажанням помсти.

— В друге око! В друге око! — кричали хлопці. Незважаючи на те, що ягуар шалено метався, стріляти в нього було легко. На такій незначній відстані майже всі стріли влучали в його тіло. Найбільше потрапляло в шию. Кров бризкала на всі боки. Але потвору, здавалося, не можна було знищити. Ягуар був утиканий стрілами, а все ж з незрозумілою силою спинався, розривав стіни пастки, обвалював купи землі. При цьому ричав, скреготав, пирхав, аж вуха пухли.

Огортав мене розпач: запас стріл закінчувався, а тимчасом звір, завзятий, непереможний, усе ще страшенно лютував. Ще кілька хвилин — і він зовсім засипле яму і вибереться наверх.

— Каміння! Несіть каміння! — крикнув я до хлопців, вказуючи на вхід нашої печери.

Зрозуміли. Схопилися, побігли. А я тим часом списом спихав ягуара в яму. Принесли каміння. Обома руками я схопив камінь завбільшки з три цеглини і, старанно примірившись, щосили кинув ягуарові в голову. Звір глухо застогнав і приголомшений упав на дно ями. Знову камені в руки і знову в нього!

Але ягуар, на наш подив, негайно опам'ятався, встав і почав лютувати, як і раніше. Його живучість проймала нас таким жахом, що на хвилину ми зупинилися онімілі. На роздуми не було часу. Ягуар розривав стіни з такою силою, що незабаром міг вискочити з ями. Все відбувалося з блискавичною швидкістю. Протягом наступної хвилини боротьба мусила вирішитись. Лишився ще один одчайдушний засіб: вогонь.

— Вагура! — крикнув я. — Розведи велике вогнище! Тут, біля самої ями!

Купа сухого гілля з учорашнього дня лежала на галявині.. Враз шугонуло високе полум'я.

— Це мало! — крикнув я. — Поладіть більше дров. Арнак, допоможи йому!

З завзятістю людини, оп'янілої від боротьби і розпачу, я дивився на жорстокого ворога. Настав його кінець. Міцніший був, ніж наші стріли, списи і каміння, але від вогню не врятується.

Спільними силами ми зіпхнули в яму величезну палаючу купу. Вогонь закрив дно ями разом з ягуаром. Оглушливе ричання. Хижак напружився і зробив велетенський стрибок. Дострибнув. Передніми лапами вхопився за край ями. Підскочивши до нього, я загнав йому спис в шию, намагаючись зіпхнути в яму. Але вогонь надав йому несамовитої сили. Я не стримав звіра. Поки Арнак і Вагура підбігли мені на допомогу, тварина вибралася на самий верх. Сліпа на одне око, з безліччю кривавих ран, а проте все ще нестримна фурія, жахлива в своїй люті.

Це сталося вмить: ягуар, вириваючи у мене спис із рук, одним ударом лап повалив мене на землю. Звалився на мене. Я несвідомо виставив ліву руку, щоб затулити горло і лице від його іклів. Звір вхопив руку в пащу і розгриз. В останніх іскрах свідомості я побачив Арнака, який з розмаху всадив хижаку спис у бік і зіпхнув його з мене.

Чув іще ричання і бачив, як звір кинувся на Арнака. Потім мене охопила ніч… Я втратив свідомість.

ЗГУБНА ТЕЧІЯ

Чудова музика пестила мій слух. У ніжну мелодію вплітався чарівний спів веселих пташок. А потім заспокійливий шум чи то тихого моря, чи теплого вітерця додавав медової насолоди. Виникали кольори і невиразні картини, дедалі яскравіші, дедалі рожевіші, аж поки повільно не розкрились мої повіки. Розкрилися тільки на мить, але й цього було досить, щоб здригнутися, побачивши кошмарну річ: ягуара. Коли, призвичаївшись до сліпучого денного світла, я знову розплющив очі, то переконався, що це не сонна примара. Ягуар, чи, вірніше, його шкура висіла, розіп'ята між двома близькими агавами, і сушилася на повітрі.

Я відчув приплив бурхливої радості.

— Згинув! — шепнув задоволено сам до себе.

— Так, пане, згинув! — почувся голос біля мене.

Я повернув у той бік голову. Поруч зі мною лежав Арнак. Я хотів підвестись, але не міг, такий біль проймав усе тіло. Роздивився. Ми лежали вдвох перед печерою. По сонцю я зрозумів, що зараз ранок.

— Де Вагура? — занепокоївся я.

— Пішов у ліс. Полювати і по зілля…

— А ти? Що з тобою?

— Він розідрав мені ногу. Не можу ходити. Мені пригадались останні хвилини боротьби з ягуаром, коли звір уже підім'яв мене під себе. Якби не відважний напад Арнака, хижак, безсумнівно, загриз би мене. Я з великою вдячністю глянув на енергійного хлопця.

— Ти молодець! — похвалив я його. — Ще мить і було б по мені!

— То було його останнє зусилля, пане, — відповів просто індієць.

— Дякую тобі, Арнак, — промовив я.

Хлопець вказав мені рукою на групу досить високих кактусів, яка піднімалася над чагарником кроків за триста від нас у південному напрямі.

— Бачиш? — запитав.

Там було багато чорних яструбів — одні кружляли в повітрі, інші сиділи на кущах.

— Тепер у них бенкет! — пояснив Арнак. — Він дотягнувся до того місця і там здох. Вагура помітив птахів… Пішов і знайшов його мертвого… Зняв з нього шкуру… Тепер птахи жеруть його м'ясо, а ми живемо…

Арнак усміхнувся, показуючи свої нещасні поламані зуби.

— Ми довго лежимо? — спитав я.

— П'ятий день, пане.

— Вже п'ятий день?! Я так довго спав?

Зі мною було дуже погано. Ягуар завдав мені кігтями глибоких ран на грудях і погриз м'язи лівого плеча, на щастя, не зачепивши кістки. У мене могло бути зараження крові і гангрена. Завдяки щасливому збігові обставин, Вагура лишився зовсім неушкодженим під час цієї пригоди. Колись у рідному селищі він допомагав чаклунові і дещо розумівся на зіллях. Це вміння тепер дуже пригодилося нам, і хто знає, чи не йому ми були зобов'язані своїм життям. Хлопець почав приносити з лісу різні ліки, з яких одні тамували кров, що дуже лилася з ран, другі запобігали зараженню, треті, влиті в рот, сприяли очищенню організму від отруйної погані. Арнак, поранений хоч і не тяжко, як я, проходив це ж саме лікування. В перші дні моє життя висіло на волоску, але якось я пережив це тяжке становище і, опритомнівши на п'ятий день, відчув, що найтяжчі хвилини вже позаду.

Пригода з ягуаром та її наслідки страшенно поплутали наші плани швидкого від'їзду з острова. Рани завдяки піклуванню Вагури загоїлись непогано, але здоров'я поверталось до мене черепашачою ходою. Сили відновлювалися дуже повільно: минали тижні і місяці. Треба було озброїтись величезним терпінням і лежати, весь час лежати.

Їжі у нас було досить, незважаючи на те, що один тільки Вагура ходив до лісу. Природа в необмеженій кількості давала нам фрукти, горіхи, овочі і корені. Зайчиків, правда, ставало все менше; здається, в нашій частині острова ми виловили їх. Взагалі з м'ясом у нас було сутужно, але ми якось обходилися без нього. Іти по черепах на західну сторону острова було далеко, а багате колись місце виведення їх на півночі було все ще пусте — Вагура переконався в цьому. Мабуть, ще не настав період парування.

Коли я отак цілими тижнями спочивав, змушений до бездіяльності, в голові моїй спливали дивні думки. Дивлячись на заклопотаного Вагуру, без допомоги якого я загинув би з голоду, часто розмовляючи з Арнаком про його рідне плем'я, я переживав у собі великі зміни. Тануло в мені колишнє недоречне упередження до індійців.

Тепер я починав розуміти правду: як же я помилявся! Помилялися віргінці і помилялись пуритани Нової Англії, коли ганебно виганяли тубільців з їх земель, обливали їх брудом презирства і ненависті для фальшивого спокою власного сумління. Лежачи поранений на цьому безлюдному острові, я ясно, немовби у світлі блискавки, побачив правду далеких речей. Побачив заплутаний зв'язок між ненажерливістю грабіжників і їх несправедливими судженнями про пограбованих.

Вже багато тижнів тому я помітив, що обидва мої товариші — це зовсім не бездумні істоти. Докладніше і ближче приглядаючись до них, я відкрив у них ті самі риси, які характерні для нас, європейців. Молоді індійці переживали так само, як і я, у них були такі самі клопоти і втіхи, вони здатні були ненавидіти неправду і любити ті позитивні риси, які і в нас вважаються ознаками, гідними пошани.

Колись я хотів зробити з них своїх П'ятниць, щоб вони мені вірно служили. Яка ж то з мого боку була помилка! Вони повстали проти моїх спроб, не хотіли бути слугами, не підкорялись, але коли настала година тяжких випробувань, без роздуму, немов найкращі друзі, рятували мені життя, самі наражаючись на небезпеку. Мені ставало соромно, що до цього часу в житті я так несправедливо оцінював індійців, і огортав жаль до моїх англійських земляків там, на півночі. З кожним днем я все виразніше розумів, яку кривду несли колонізатори тубільцям. Твердо вирішив, що, повернувшись колись до цивілізованих людей, я відкриватиму їм очі і намагатимусь зворушити їх сумління трагічною і незаслуженою долею індійців. Я вирішив у майбутньому поглибити свої знання, оволодіти письменницькою майстерністю для того, щоб описати всі мої теперішні переживання і показати моїх коричньових товаришів у світлі правди, якої вони заслуговували.

Арнак одужав значно швидше, ніж я. Часто ходив тепер з Вагурою добувати їжу, але при цьому не забував і про найневідкладнішу справу: про пліт. Ще так багато треба було зробити! І весла, і парус, і корму, і вилоподібні кочети до весел, не кажучи вже про сам пліт. Отже, невідкладної роботи була сила-силенна.

Одна турбота не виходила мені з голови. Зазнавши біди з ягуаром, я волів тепер готувати сани з літа. Одного дня, почувши себе краще, я покликав хлопців і розпочав розмову на тему, якої ми вже торкалися колись під час пригоди з ягуаром.

— Якби на час нападу ягуара у нас були отруйні стріли, — сказав я, — то як легко ми могли б подолати звіра!

— Це правда, пане! — підтвердили індійці.

— А ще невідомо, що нас чекає! — вів я далі. — Доберемося на материк. А там нас підстерігатиме не одна небезпека. Мусимо зробити отруйні стріли! Чим швидше, тим краще!

— То інші роботи відкласти? — спитав Арнак.

— Може навіть відкласти. Ви казали, що отруту треба варити протягом кількох днів, доки вона набере сили. Можна варити і при цьому робити щось інше.

— Можна, пане.

Збиралися йти. Я затримав їх. Мав до них ще одну справу. Глянув щиро їм в очі. Спільна доля, спільні злигодні і особливо недавня боротьба з ягуаром дуже зблизили нас між собою.

— Послухайте! Чому ви до мене говорите завжди так: «Можна, пане; ні, пане; так, пане». Не кажіть так. Ми ж товариші, і перестаньте ви з цим «паном».

Для них це була несподіванка. Арнак, збентежений, не знав, що робити з руками, в яких тримав незакінчене весло. Обличчя його почервоніло.

— То що, згода? — спитав я.

— Так… пане! — відповів несміливо і, помітивши свою помилку, засміявся.

— Яне, Яне! — вигукнув я, погрожуючи жартома пальцем.

Вагура став поміж нами і, вказуючи по черзі на нас пальцем, немовби представляючи, називав імена:

— Вагура, Арнак, Ян!.. Ян, Арнак, Вагура!..

На отруйних ліанах саме були плоди, і хлопці дуже обережно зібрали кошик цих плодів, схожих на наш терен. Спочатку варили їх у глечику, а коли відвар став густіший, перелили його у видовбану в камені заглибину, прикрили плитою з панцира черепахи і знову підігрівали на однаковому вогні. Потім у густий уже кип'яток бруднозеленого кольору опустили на кілька годин вістрями стріли. Висушені стріли були готові до вжиття.

Результати випробування перевершили всі сподівання. Птах з породи куриних, схожий на індика, пробіг поранений ще кільканадцять кроків і впав. Хвилину подригав ногами і вже був мертвий.

— Та це ж б'є, мов грім! — здивувався я. — І довго отрута зберігатиме в стрілах свою силу?

— На протязі багатьох місяців, — відповів задоволений Арнак.

Вістря стріл, так само небезпечні для нас, як і для тварин, хлопці тримали зав'язаними в мішечках із заячих шкурок.

В цей час я почав уже поволі вставати і, хоч знесилений, пробував допомагати в деяких легших роботах. Ще місяць, і не тільки загоїлись рани, а й сили майже повністю повернулися до мене. На грудях і на лівому плечі залишились тільки глибокі шрами.

Після листопада, який часто дарував нам зливи, настав більш погожий грудень. На початку січня погода усталилась. Сонце пішло на південь і хоч і дуже пригрівало, але не пекло так, як у попередні місяці, коли воно проходило понад нами.

Підготовка до виїзду була закінчена. Для верхнього помосту ми використали не дошки, а бамбукові тички, досить міцні і багато легші. Бамбук ріс за Озером Достатку. За кілька недалеких мандрівок на море ми випробували свою споруду — результат багатотижневої праці. Пліт добре тримався на воді.

— Він кращий від того, на якому вам не вдалось переплисти через протоку? — спитав я індійців.

— О, Яне! — відповів Арнак. — Навіть порівнювати не можна!

Настали останні хвилини перебування під нашою горою. Майже цілий рік я провів тут, і тому перед під'їздом треба було відвідати всі закутки, з якими я зжився. Признаюсь, що я з деяким хвилюванням дивився востаннє на Озеро Достатку, на струмок, який поїв мене солодкою водою, на частину лісу, названу колись Заячим Закутком, де ми давно вже знищили останнього зайчика, і на галявину ящірок, на якій уже з місяць, як не було ящірок.

Ми не знали, що робити з живими папугами, яких налічувалось вісім. Вони були приручені, але брати їх у дорогу не було рації. Випустили їх на волю. Птахи сіли на верхів'ях дерев поблизу печери і страшенно верещали, немовби з великого жалю. Зовсім не збиралися відлітати.

Одного тихого дня ми склали припаси на пліт і спокійним морем вирушили в дорогу. Це був перший етап нашого рейсу. Ми причалили приблизно за три милі далі на південь, на косі, яка висувалася з острова біля його південно-східного узбережжя. Звідти ми вирішили переплисти протоку навскіс при сприятливому вітрі, тобто при вітрі, який дув би з півночі на південь, у бік материка.

Тепер, коли з дня на день ми мали покинути острів, думки мої часто забігали вперед, до пригод, які чекали ще мене в майбутньому. Я мало що знав про настрої і звичаї племені араваків, до якого ми вибиралися, крім того, що вони ненавиділи білих напасників і були людоїдами. Про це людоїдство я наслухався немало грізних оповідань і начитався хоча б у книжці про Робінзона Крузо.

Прибувши на косу і розташувавшись табором, я запитав молодих товаришів, як воно буде — чи аравакам не спаде на думку прийняти мене, як ворога, і зарізати, як зайчика?

Хлопці здивовано глянули на мене:

— А чого б мали прийняти тебе як ворога?

— Я ж білий…

— Білий — так, але ж наш друг!

— А якщо вас не послухають, тоді що?

— Мусять послухати, — ми ж розповімо головному вождеві все, що трапилось, і те, що ти завжди був нашим другом, і… і…

— І цього буде досить?

— Досить, Яне!

Арнак на хвилину замислився, потім підвів на мене погляд, сповнений неприхованого жалю, і пояснив:

— Білі люди вважають нас за жорстоких дикунів, які стоять ближче до звірів, ніж до людей. Білі люди думають, що у нас немає ні почуття, ні порядку і що кожен поводиться мов дурна істота, без розуму. Це неправда, Яне!

— Знаю про це, Арнак!

— Ти знаєш, а інші не знають. Якщо я в племені скажу, що ти мій і наш друг, то всі араваки, де б вони не були — в лісах чи в степах, — вважатимуть тебе і за свого друга. Ніхто не посміє тебе навіть пальцем торкнути. Цим, може, ми відрізняємось від білих людей! — додав Арнак з гіркою посмішкою.

— А як з тим людоїдством? — запитав я. — Скажи мені щиро, є воно чи ні?

— Є, — відповів хлопець зовсім просто, — вірніше, було колись, але не таке, яким хотіли його бачити у нас білі. У нас їли м'ясо переможених ворогів з інших причин, не з голоду…

— За релігійним обрядом?

— Так, Яне! Ми вірили, що відвага ворога перейде до переможця, якщо він з'їсть серце чи іншу частину тіла вбитого…

На третій день умови були сприятливі. Спокійне море, лагідний північний вітер. Через годину після сходу сонця ми зіпхнули навантажений пліт на глибшу воду і зайняли на ньому визначені для кожного місця. Невеликий парус із сплетених ліан, прикріплений упоперек плота, добре схоплював вітер. Біля весла з лівого боку сидів я, з правого — Арнак, на кормі — Вагура.

Ми мало веслували — вітер чудово підганяв нас. За десять хвилин ми відійшли од берега на добру чверть милі. Все йшло гладко, легкі хвилі плескали об край плоту.

Знов охопило мене хвилювання, коли я востаннє кинув погляд на берег, розрізняючи близькі серцю закутки: гору з печерою, знайомі смуги гущавини, мілке гирло річки, окремі пальми — все те, що я протягом довгого часу бачив з іншого боку, з суші.

— Цікаво, — обізвався я, — чи має цей острів якусь назву?

— Думаю, що має, — відповів Арнак.

— А може, й ні. Подумай, Арнак, — він же безлюдний, ніяких навіть давніх ознак людської присутності ми на ньому не помітили, і мені здасться, що ми — перші люди, які тут поселилися.

— Мабуть, так, Яне.

— У зв'язку з тим, Арнак, назовімо якось цей острів! Але як?.. Уже знаю: Островом Робінзона. Байдуже, існував Робінзон чи ні, байдуже, що він ніколи не був на цьому острові, я ж на ньому жив, мов Робінзон на відлюдді. Я часто згадував тут книжку про цього бідолаху… Так, це буде наш острів Робінзона!.. Згодні ви, Арнак, Вагура?

— Згодні, Яне!

За годину ми вже одпливли від острова так далеко, що береги його, рослинність, а також гора повилися легким серпанком, який надавав усьому одноманітного синюватого кольору. Вітерець, спочатку енергійний, в міру входу в море, на жаль, втрачав свою силу і нарешті зовсім стих. Ми взялися за весла. За кілька годин завзятого веслування пройшли, мабуть, третину дороги. Попереду виразно виднілися контури берегів, до яких ми прямували.

Море було настільки спокійне, що місцями нагадувало гладінь велетенського озера. Але, вийшовши приблизно на середину протоки, ми помітили менше ніж за півмилі поперед себе смугу моря, вкриту якимись зморшками, немовби численними дрібними хвилями. Це місце відрізнялося від решти поверхні густим темносинім кольором. Індійці були занепокоєні.

— Невже там віє вітерець? — вказав я перед собою.

— Ні, Яне, то не вітерець, — відповів Арнак, — То течія. Ми знаємо її.

— Значить, незабаром почнеться забава?

— Ой, почнеться!

Ми підкріпилися кукурудзяними перепічками і солодкими жовтими фруктами, нашими «райськими яблуками».

На веслах сиділи, як і раніше. Я біля лівого весла, бо з мого боку треба було дужче налягати, щоб протистояти силі течії, Арнак біля правого, Вагура позаду на кормі. Зрозуміло, то ми, гребці, сиділи спиною вперед, отже, небагато знали, що діється за нами, але незабаром по веслах відчули якісь зміни. Течія води немовби притримувала їх невидимими лапами, гребти треба було дужче, та й Вагура твердіше ставив кермо, щоб не збитися з курсу: ми входили в течію.

Течія йшла немовби широкою на кілька миль річкою зі сходу на захід, уздовж землі, яку ми вважали за материк. Чим далі ми входили в її вир, тим сильнішою вона ставала. Вода з голосним булькотінням билась об стовбури плоту. Ми не змогли утриматись на визначеному курсі, незважаючи на надлюдські зусилля. Течія не тільки збивала нас убік, на захід, але, крім усього, обкрутила пліт раз і другий, немов жартуючи з ним.

— Це нічого! — вигукнув я до товаришів, витягуючи на мить весла з води. — Не тратьмо даремно сил. Що ж з того, якщо течія на кілька миль відкине нас на захід? Мірно, терпляче веслуймо в напрямі до материка, і остаточно проб'ємось поволі крізь цю диявольську течію…

— А чи витримає пліт? — запитав Вагура, з недовір'ям дивлячись на стовбури. — Як тріщить!

Справді тріщав. Натиск вирів, які налітали один на одного створював серйозну небезпеку. Пліт міг розпастись, і нічим було цьому зарадити. Ліани для зв'язування стовбурів ми вибирали якнайміцніші, і вони поки що тримали непогано. Можна було вірити, що витримають до кінця.

Неповороткий пліт став нарешті іграшкою морських вирів, які шарпали його з усіх боків. Коли ніс його був спрямований до материка, ми веслували щосили, щоб хоч трошки наблизити його до мети. Це була важка праця, бо течія — поривчаста, але я чомусь ні на хвилину не втрачав надії.

— Ми все ж таки наближаємось до материка! — зауважив я. — Тільки б не втратити сил!

Індійці стверджувально кивали головами. Кокосові пальми, які росли на материку, все виразніше піднімали свої широкі султани над нижчими заростями.

— Лишилося тільки три милі, щонайбільше чотири! — визначив я простір, який відокремлював нас од бажаного берега.

Товариші нічого не відповіли, з неприхованою тривогою стежачи, як пліт дрейфує на захід. Ми вже минули південне узбережжя Острова Робінзона і плили на рівні його західних берегів.

— Тоді ми так само мчали, — буркнув Арнак. — Зараз нас підхоплять змінні течії…

На жаль, його слова надто швидко справдилися.

Далі на заході материк раптом обірвався. Лінія узбережжя різко повертала там на південь, і океан у цьому місці утворював глибоку затоку. З цієї затоки на північ ішли сильні течії; впадаючи в західну течію, яка несла нас, вони утворювали вири, а потім усі ці бурхливі маси води ішли на північ.

Перш ніж потрапити в цей котел, ми одчайдушно веслували, щоб якось пробитися на південь, але чим же були наші весла супроти того пориву води, який мчав нас? В цьому пеклі вируючих вод пліт витримав випробування на міцність, але намір наш добратися до материка, на жаль, зазнав повної поразки. Течії з нестримною силою відкидали нас од мети і несли на північ.

— Ми програли! — заскреготів я зубами, відкладаючи вбік весло, коли вже дальша боротьба виявилась марною. Я важко дихав, піт лив з мене струмками. Товаришам теж було не легше. З ненавистю переможених ми думали про ворожу стихію.

На відпочинок не було часу. Якщо досі ми намагалися дістатись на південь, то тепер стали перед необхідністю нової боротьби, нове постало перед нами завдання: як повернутися на Острів Робінзона? Він лежав на схід від нас, а течія несла пліт на північ, де все виразніше піднімався з моря гаданий острів Маргарита. То була — як тепер ми наочно пересвідчилися — широка смуга землі, що простягнулася на просторі миль, мабуть, з двадцять, а може, й більше, зі сходу на захід.

— Ой, погано, погано, — кричали індійці. — Там жорстокі люди!

Течія несла нас у напрямі великого острова. Ми всі веслували, мов несамовиті, щоб вибратися з неї. І це вдалося нам. Після величезного півгодинного зусилля ми помітили, що вир навколо уже не такий поривчастий і пробиватись навскіс через нього тепер легше. Ще кількасот напружених ударів — і нас оточила тиха вода. Течія залишилася десь за нами. Ми аж закричали від радості.

До Острова Робінзона було ще близько двох миль. Море тут було спокійне. Веслуючи неквапливо, ми добилися надвечір до північно-західного берега острова. За день ми обігнули його велетенським багатомильним півколом. Були стомлені, мов собаки, пригнічені поразкою, якої зазнали, а проте відчули справжню радість, коли пліт із скреготом врізався в берег острова і пісок мирно заскрипів під нашими ногами.

Ніч ми проспали на тому місці, де причалили. Наступного дня пліт перетягнули берегом на східний бік острова, до гирла нашої річки, і повернулися до старої оселі.

Біля печери приручені папуги, — вони ще не втекли, — привітали нас радісним верещанням, яке аж у серці відгукнулося, бо на хвилину нам здалося, що ми повернулися під рідну стріху.

МОРСЬКИЙ БІЙ

— Ми зробили дві помилки, — сказав я індійцям, коли всі, сидячи біля вогнища, міркували про те, що було і що буде. — Ми зробили дві помилки, і тому наш виїзд не вдався!

— Знаю! — вигукнув Вагура. — Пліт кепський!

— Ти вгадав. Треба збудувати інший пліт — легший і вужчий, щоб був більш повороткий.

— Але як — легший? — запитав Арнак. — Ми ж узяли сухі стовбури.

— А тепер візьмемо тільки бамбук. Біля Озера Достатку росте його безліч. Бамбук дуже легкий і при тому міцний.

Арнак мав щодо цього певні сумніви, але потім ми домовилася, що пліт зробимо з бамбука, але по краях зміцнимо його не дуже товстими сухими колодами.

— А друга помилка? — нагадав Арнак.

— Течія понесла нас надто швидко… В майбутньому необхідно обійти вири на заході. Отже, спокійним морем вийдемо якнайдалі на схід і вже там почнемо пробиватися крізь течію до материка.

В цю мить з шумом почалася злива, і нам треба було сховатися до печери. Останніми днями над островом по кілька разів на добу знімалися бурі, навальні, хоч і короткочасні, і ці бурі нагадували про наближення періоду дощів.

Злива швидко минула, знову засяяло сонце. Виходячи надвір, я заговорив про кукурудзу.

— Як ви думаєте, чи варто засіяти нове поле? — запитав я товаришів. — Трохи кукурудзяного зерна залишилось у нас на посів.

— То ти вважаєш, Яне, що ми ще стільки місяці з тут пробудемо?

— Не знаю, що й думати. Вас питаю, ви й радьте.

— Шкода праці! — напався Вагура. — Кукурудза дозріє, коли ми вже будемо в рідному селищі.

— А якщо знову щось стане нам на дорозі, якась непередбачена перешкода?

Нарешті ми вирішили спільно обробити поле і, скориставшись із дощової пори, засіяти його кукурудзою.

Наступні тижні минали, заповнені завзятою роботою. Ми полювали, збирали плоди і коріння, будували новий пліт і одночасно розчищали від кущів та бур'янів клапоть землі для посіву. М'яса тепер у нас було досить, бо, як і минулого року, в чагарник на північному боці злетілося безліч папуг (вони виводили там своїх дітей), а з західної частини острова ми привезли на старому плоті кільканадцять чималих черепах, яких держали живими.

Одного погожого дня ми засівали кукурудзяне поле; раптом усі троє, забувши про роботу, схопилися, мов ошпарені. Напружуючи слух, ловили незвичні звуки, які линули десь здалеку. Саме в цей період над островом часто гримів грім, але те, що ми почули, не було звичайним громом. Сонце світило, а все ж частий гуркіт розривав повітря.

— Це не буря! — вигукнув Арнак.

— З моря йде! — зауважив Вагура.

Ми кинули лопати і помчали до гори. Коли ми вилізли на схил гори і опинилися понад верхів'ями дерев, перед нами відкрилася приголомшлива картина: два кораблі виднілися на морі не далі, ніж за милю від острова. На віддалі чверті милі вони обстрілювали один одного. Видно було спалахи гарматних пострілів. Клуби диму від спаленого пороху оточували обидва кораблі. Напруживши зір, ми бачили навіть удари ядер, які, падаючи, розбризкували воду поблизу кораблів.

Затамувавши подих, ми стежили за битвою. По щоглах я пізнав, що то були двощоглові бригантини, добре озброєні гарматами. Канонада була пекельна.

— Ну й завзяті собаки! — сказав я.

Кораблі весь час змінювали своє положення, намагаючись, очевидно, так повернутися до противника, щоб якомога влучніше вести вогонь по ворогу. Деякі ядра влучали в палубу і канати, розриваючи ванти і частини парусів, але, якщо не зважати на ці, мабуть, не дуже серйозні ушкодження, боротьба точилася без особливих змін.

— Хто вони, Яне? — запитали мої товариші. — Може, це пірати?

На головній щоглі ближчої до острова бригантини висів корабельний флаг, і хоч дим, який стелився навкруги, обмежував видимість, але я розпізнав, що то іспанський флаг. На другому, дальшому кораблі я нічого не міг роздивитися і, мабуть, флага там зовсім не було.

— Ручаюсь головою, що той другий корабель — піратський! — сказав я. — А цей, ближчий, — іспанський.

Кораблі, весь час маневруючи, просунулися трохи на північ, в район п'яти невеликих скель, які стирчали з води менше ніж за півмилі від берега. Діялося це близько від узбережжя, і ми з гори виразно бачили всі деталі боротьби.

Це був завзятий, надзвичайно напружений бій. Піратський — якщо вже так його називати — корабель намагався підійти до борту противника і, мабуть, взяти його на абордаж, але іспанці береглися і хитро уникали зближення. Та як тільки їхній корабель трохи відходив, противник ще навальніше нападав. Була в іспанців хвилина тріумфу, коли вони влучним пострілом збили на кораблі противника передню щоглу і дуже зменшили його повороткість. Але через кілька хвилин на їх палубі з страшенною силою вибухнув порох, і весь корабель охопило полум'я. Це вирішило битву на користь піратів. Гармати замовкли.

Люди з палаючої бригантини рятувалися, стрибаючи в море. На воду спустили дві шлюпки. Моряки, поспішно веслуючи, відходили од місця пожежі. Прямували в сторону нашого узбережжя.

Арнак судорожно вхопив мене за плече, вказуючи на човни, застогнав:

— Нещастя! Це лихі люди!

— Тікаймо звідси! — крикнув Вагура і хотів бігти.

— Спокійно, друзі, спокійно! — стримував я їх. — Поки що нам не загрожує нічого поганого!

— Тобі може й ні! — зауважив Арнак, нахмуривши лоб. — А нам загрожує!

Виведений з терпіння, я гримнув на нього:

— Не говоріть дурниць! Між вами і мною немає різниці! Наша доля спільна! Що б не сталось, я не покину вас і не допущу ніякої кривди над вами. Живемо разом і захищаємось разом! Ваші вороги — то й мої вороги!

В очах Арнака щось блиснуло, немовби вогник вдячності. Індієць запитав мене:

— А ті, що в шлюпках, — це твої вороги?

— Мої вороги! — відповів я.

Ми не зводили погляду з човнів, які наближалися до узбережжя острова. В них сиділо близько двадцяти п'яти моряків. Жваво веслували і, видно, поспішали, бо поставили сторч якісь дрючки, мов щогли, розпинаючи на них паруси.

Не минуло й півгодини, як вони дісталися до суші майже за милю від нашої гори. Висадились усі, одну, більшу шлюпку поставили на якорі трохи далі від берега. Ми боялися, що вони захочуть піти в глиб острова, але прибулі розташувалися табором над самим морем, не сходячи з прибережного піску.

Здалеку ми бачили, що всі вони напружено стежать за тим, що діялось на морі. Там усе ще палав їх корабель. Друга бригантина підійшла до нього на відстань мушкетного пострілу, після чого від її борту відчалила шлюпка з озброєними людьми.

Бачачи це, люди, що прибули на острів, дуже занепокоїлись, мабуть, думаючи, що то погоня за ними. Бігаючи туди й сюди вздовж берега, вони шукали зручних для оборони позицій і готували зброю до боротьби. Ми помітили, що майже кожний другий моряк мав рушницю. Але побоювання їх не підтвердились. Шлюпка з піратського корабля залишилась біля палаючої бригантини і обпливала її довкола. Встановивши, що пробратись через полум'я на палубу не можна, шлюпка повернула до свого корабля, який незабаром підняв усі неушкоджені паруси і відійшов у східному напрямі. Надвечір він уже зник з очей за горизонтом.

А нас після цього огорнула нова турбота, велика небезпека нависла над нами. До якої міри кожна людина була на водах Карібського моря вовком для іншої людини, якщо цих чужих, невідомих людей, що прибули з палаючого корабля, ми заздалегідь вважали за ворогів і за джерело тривоги!

Найважливішим для нас було довідатись, хто вони і які у них наміри. Ховаючись у зарослях, ми підкралися на сто п'ятдесят кроків до їх табору і присіли серед густих кущів. Звідси все було видно, мов на долоні. На всякий випадок ми взяли з собою луки з отруйними стрілами.

Ми нарахували їх двадцять три. По одягу я пізнав, що це не англійці і не голландці. Відхід піратського корабля трохи заспокоїв їх, а проте зараз вони розмовляли дуже пожвавлено, і видно було, що між ними виникла палка суперечка. Одні кричали, вказуючи на північ, де на горизонті вирисовувались вершини гаданого острова Маргарита, інші махали руками в протилежному напрямі, в сторону материка. Нам неважко було відгадати, про що вони сперечалися, і нас дуже радувало, що прибулі мають намір швидко покинути острів.

Трохи осторонь від головної групи ми бачили їх вогнестрільну зброю, поставлену в козли. Там було кільканадцять рушниць різного калібру, і серед них великі мушкети. Жадним поглядом пожирав я ці скарби, про які цілий рік даремно мріяв, і мимоволі почав думати, як би ними заволодіти.

Хоч я й сказав, що вважаю прибулих за ворогів, але в голові у мене в якомусь куточку бився шалений задум — піти до них і поговорити. Адже, відірваний протягом довгого часу від людей свого світу, я страшенно прагнув зустрітися з ними. Дуже хотілося знати, як би вони прийняли мене! З приводу англійців я б не вагався надто довго. Та це були не англійці. Один із них, крикнувши голосніше, так, що слова його дійшли до нашого сховища, розвіяв усякі сумніви: то були іспанці. Люди, яких повинні були остерігатись, ніби вогню, і мої індійські товариші, і я сам.

Повністю захоплений принадним виглядом рушниць, я пильно стежив за поведінкою іспанців. Не почув навіть, що Арнак лагідно доторкнувся до мого боку.

— Яне! — шепнув нарешті індієць. — Глянь туди, на воду!

— На воду?

— Не бачиш?

— Бачу два човни.

— Авжеж, два човни!

Юнак сказав це так захоплено, що я відразу зрозумів хід його думок. Цей Арнак головатий хлопець, нічого не скажеш! Мав пильне око й умів швидко орієнтуватися. В той час, коли я пожирав поглядом принадну зброю, він думав про важливіші справи — про те, як вибратися з острова. Стояло там дві шлюпки з парусами, з яких менша немовби спеціально була створена для нашої мети. Але як нею заволодіти? До половини витягнута носом на пісок, лежала тут же біля людей, що сиділи на березі. До неї навіть миша не змогла б пробратися непомітно, не те що людина! Друга шлюпка — більша, з глибшою осадкою — стояла на якорі за двадцять з чимось сажнів од берега.

— Човен пригодився б! — промовив я більш до себе, ніж до товаришів. — Але добратися до нього неможливо.

Надходив вечір. З північно-східного боку на горизонті виростала над океаном чорна хмара з громом й блискавками. Небо в період дощів кожного дня посилало нам рясні зливи.

Помітивши, що надходить буря, кілька іспанців дістали з човна сокири й тесаки і побігли до чагарника. Ми ледве встигли непомітно втекти. В чагарнику почулися звуки ударів. Люди вмить притягнули стовбури та великі гілки і з них на краю гущавини збудували три просторі курені. Вони тільки закінчили цю роботу, як перші великі краплі почали бити по листях і піску. Люди швидко позносили під прикриття зброю та інші свої речі, сховалися самі.

Був вечір. Буря розгулялася. Шуміло море, завивав вітер. Човни лежали без нагляду; іспанці не виставили жодного вартового, впевнені, мабуть, що острів безлюдний. Курені стояли не далі, як за двадцять кроків од води, але густа злива була нам на руку. В темряві, яка швидко густішала, навіть з цієї невеликої віддалі не можна було побачити, що діється біля човнів.

Збуджені надією, що все чудово вдасться, ми тільки й чекали, коли стане зовсім темно. В таких умовах, коли нам допомагала ослаблена пильність іспанців, викрасти менший човен було неважко.

Дощ лив холоднуватий, нас трясло від холоду. Хвилини повільно минали у терпеливому чеканні. Ми думали про те, що буде пізніше, коли захопимо човен.

— Іспанці, — обізвався я до товаришів, — не знатимуть, хто вкрав шлюпку. Буря знищить усі сліди. Подумають, знесло хвилею. Але що ж далі? Може, завтра вони шукатимуть пропажу на узбережжі?

— Пустимось одразу в море! — підказав Вагура, — Тікаймо негайно з острова!

— Мелеш дурниці, — прикрикнув на нього Арнак. — За півночі, до ранку небагато пропливемо. Завтра іспанці легко нас помітили б. Та й як, нарешті, вирушати в таку погоду?

— То що зробимо?

— Негайно вирушати у відкрите море нам не під силу, — лагідно припинив я суперечку. — Треба спочатку навчитись обходитися з парусом і веслами. Тому ми повинні сховати човен…

— Але де?

— Може, переправити його узбережжям на другий бік острова? — підказав Арнак. — Там іспанці не шукатимуть.

— Навіщо так далеко? Думаю, треба затягнути його вверх по нашій річці і сховати в чагарнику.

— Слушно! Так буде найкраще! — сказали індійці. — Затягнемо його до річки!

— Іспанці поводились так, немовби вони хочуть незабаром вибратися з нашого острова. Але чи відпливуть вони, коли у них не стане одного човна?

— Відпливуть, Яне, відпливуть! Помістяться всі у більшому човні!

Я не був у цьому так впевнений. Питання про те, відпливуть чи не відпливуть іспанці, було для нас майже питанням життя і смерті. Якщо іспанці залишаться довший час на острові, то вони рано чи пізно помітять нас. Цьому за всяку ціну треба було запобігти.

— Єдиний вихід, — заявив я, — це переждати завтрашній день у схованці, а коли настане ніч — одразу ж покинути острів.

Тимчасом погода змінювалась і починала непокоїти нас. Грози на нашому острові, як я вже згадував, були дуже навальні, але нетривалі. Так і тепер — гроза швидко минула, небо прояснювалося, між хмарами блиснули зірки. Після шторму вітер піднімав ще високі хвилі, океан страшенно шумів, але на землі і на морі стало видніше, ніж раніше, на початку ночі.

Ми приступили до здійснення свого плану. Зі мною пішов тільки Арнак; Вагура повинен був чекати віддалік на березі. Скинувши з себе пов'язки, ми за кілька сот кроків од куренів увійшли по шию в воду, потім почали посуватися вздовж морського берега, місцями бредучи, місцями перепливаючи. Я взяв з собою мисливський ніж, який довелося тримати в зубах.

Небо дедалі більше очищалося від хмар, і хоч місяця не було, зірки світили достатньо, щоб розрізняти предмети за кільканадцять кроків. Коли попереду замаячили темні контури човна, ми стали ще обережнішими і намагалися пересуватися так, щоб з води виглядали тільки наші голови.

Насамперед ми добралися до більшої шлюпки, яка стояла на якорі здалеку від берега. Як ми й сподівалися, в ній не було жодної живої душі. Перестрибнувши через борт, ми забралися всередину. На дні було після бурі повно води. Біля носа виднілася купа згорнутих парусів. Ми швидко обшукали всю палубу, щоб знайти щось корисного. Нічого не знайшли.

— А під парусом? — шепнув я до Арнака. — Заглянь-но туди!

Незабаром я почув, як індієць пирхнув з радощів.

— Що там? — підскочив я до нього.

— Якась скриня…

Ми підняли віко і знайшли в ній частини старого одягу. Предмети ці в даний час не мали для нас ніякої вартості. Але, мацаючи в темряві далі, ми знайшли біля скрині щось тверде. Сокира!

— О-о-о! — зрадів молодий товариш і з насолодою махнув здобиччю в повітрі.

— Добре! Забери її з собою! — сказав я. — Пригодиться.

Нічого більше не знайшовши, ми нишком сповзли у воду і повернули до берега. Море ставало все більш мілке, ми поповзли далі рачки і так добралися до човна, який мали намір захопити.

Здалеку здавалося, що він не дуже великий і не важкий, але тепер, коли ми почали стягувати його з піску на воду, для цього довелося докласти неабияких зусиль. Нарешті вдалося його зрушити.

— Подивись, чи є в ньому весла і парус? — шепнув я до Арнака.

— Є! — пересвідчився він у той час, коли я намагався поставити човен проти хвиль.

Ми були настільки захоплені працею, що забули про все на світі. Раптом почувся підозрілий скрип піску на березі. Повернувши голову, я з жахом побачив чоловіка, який прямував до нас. Ішов од куренів. Помітивши, що човен не на своєму місці, затримався на мить, мов остовпів.

— Caramba![8] — заверещав на все горло і далі викрикнув ще кілька іспанських слів.

Одним стрибком, немов ягуар, кинувся у воду, щоб притримати відпливаючу шлюпку. Можливо, до цього часу він ще не помітив нас, бо мчав у наш бік, немов божевільний. Арнак спритно вдарив його сокирою по голові. Іспанець тільки тихо зойкнув і непритомний впав у воду. Але його крики розбудили людей у куренях. Вискочили і тепер бігли до нас.

Не було іншої ради, як тільки покинути човен і рятуватися втечею. Кинулись у воду. Непомітно і швидко ми віддалялись од човна. Спочатку плили на мілині, торкаючись колінами піску, потім уже все пішло нормально. За нами чулися безладні крики іспанців.

Впевнившись, що нас не доганяють, ми перестали пливти, зацікавлені подіями, які відбувалися в таборі іспанців. Там на піску розвели вогонь, шлюпку повністю витягнули з води, все ще непритомного іспанця приводили до пам'яті. Складалося враження, що вони не підозрівали нашої присутності.

— Прощай, човнику! — заскреготав я зубами.

Я був страшенно сердитий. Ми не тільки не здобули човна, але на додаток до всього під час втечі я загубив у воді мисливський ніж, втративши вірного приятеля, з яким не розлучався цілий рік.

— Сокира є? — буркнув я до Арнака.

— Є! — відповів той.

Молодець хлопець! Принаймні він не підвів.

— Бережи її мов зіницю ока! Я загубив ніж…

За кілька сот кроків од табору ми застали в умовленім місці Вагуру. Разом з ним знову прокралися до куренів і, припавши до кущів, стежили за іспанцями.

Тимчасом прибитий Арнаком чоловік опритомнів і, мабуть, розповідав своїм товаришам про напад, бо в таборі настало збудження. На більшу шлюпку негайно вислали двох озброєних вартових, а меншу затягнули на пісок ще далі від води. Боячись, мабуть, нового нападу, решту ночі вони не спали, снуючи поблизу куренів на березі моря.

— Пронюхали, дияволи, — одізвався Арнак, — що ми на острові!

— Може, вранці шукатимуть нас? — занепокоївся Вагура.

— Та вони ж не знають, скільки нас, — сказав я.

— То думаєш, — зауважив Арнак, — що в зв'язку з цим дадуть нам спокій?

— Авжеж.

Сталося ще краще, ніж я припускав. Перед світанком ми помітили шалену метушню в таборі, а коли підійшли ближче, нас охопила неабияка радість: іспанці збиралися від'їжджати. Гарячково бігали туди й сюди, поспішали, немов сам чорт насідав їм на п'яти.

— Лічіть уважно, скільки їх сідає! — доручив я індійцям.

Ми підповзли ще ближче, щоб нічого і нікого не пропустити.

— Ти боїшся, Яне, що вони можуть зробити якусь засідку? — запитав Арнак.

— Обережність не пошкодить.

Коли сідали в човни, нам важко було долічитись їх у метушні, але здавалося, що там були всі іспанці, ніхто не залишився. Нарешті відчалили од берега, на острові запанувала блаженна тиша. Як тільки розвиднілося, ми обережно обшукали все навколо, але нікого там не було.

Ми відчули велике полегшення. В перших променях сонця на горизонті виднілися два розгорнуті паруси, які посувалися на північ, в напрямі гаданого острова Маргарита.

Ми пішли на те місце, де нещодавно лежав на піску човен. Шукаючи навздогад у воді, ми мали щастя: Вагура знайшов на мілині мисливський ніж, і я настільки зрадів цьому, що міцно обняв юнака.

Якщо хтось подумав би, що на цьому закінчилась незвичайна пригода, то він помилився б. Виявилося, що вчорашня злива загасила пожежу на іспанській бригантині, а буря закинула рештки її корпуса на одну з п'яти скель, поблизу якої відбувалась остання боротьба, і там їх залишила. Ніс корабля, повністю згорілий, розпався, а корма немовби уціліла, хоч із середини її все ще йшов дим.

Того ранку ми розпочали звичайні заняття. Десь опівдні у мене в голові промайнула — аж дивно, що вона раніше не виникла! — думка: розбитий корабель! Серед решток бригантини, безсумнівно, було багато дуже корисних для нас предметів, може навіть дошки, молотки і цвяхи, якими вдалося б зробити непоганий човен. До розбитого корабля, який стояв за півмилі від узбережжя, легко можна було добратись, використавши наш пліт.

Негайно після обіду ми всі три приступили до діла. Взяли з собою сокиру, ніж, а також кілька порожніх кошиків. Морс було досить спокійне, переправа не обіцяла особливих труднощів.

З середини корабля через щілини все ще бухав дим, але надбудова на кормі, що стирчала високо в повітрі, була, як мені здавалося, не дуже знищена пожежею.

Ми причалили прямо до палуби. Куди не глянь — скрізь похмурі сліди спустошення. Але вогонь не поглинув усього. Деякі балки тільки обвуглились. Паруси згоріли вщент, але щогли частково уціліли. Каюти теж не скрізь були знищені.

— Дивись, Яне! Скільки тут канатів! — раділи хлопці. Я ще не мав ясної думки, що ми заберемо звідси, але врожай обіцяв бути багатим.

Прив'язавши пліт до щогли, ми піднялися на палубу. Вона була крута; хапаючись за різні поручні і канати, ми влізли на корму. Вогонь якось пощадив задню частину корабля, можливо, тому, що твердий дуб надбудови не піддався полум'ю. Там були каюти, в які можна було заглянути крізь круглі отвори, так звані ілюмінатори. Щоб добратися всередину, змушені були розбивати двері сокирою. Ми не шкодували сил. Жили тут, мабуть, офіцери бригантини, які, втікаючи, забрали з собою небагато речей. Тепер усе було тут безладно порозкидане і здалося мені після року дикого життя на острові таким багатством, що мені аж очі з радощів розбігалися.

Ми пустували і сміялися, як діти. Індійці понадівали на себе різноманітний одяг, мов на маскараді, я одягся в якийсь пишний мундир, багато вишитий золотими галунами. На голову надів розкішний капелюх іспанського гранда.

— Ти виглядаєш наче капітан під час параду! — кричали індійці, дивлячись на мене захоплено і трохи злякано. Стільки зазнали горя від людей, які носять такі мундири, що навіть вигляд одягу збуджував у них тривожні почуття.

— Досить забави! — сказав я. — Роздягатись! Назад у власну шкуру.

— Не візьмемо одягу? — запитували розчаровані хлопці.

— Ні! Нам потрібні більш корисні речі.

Ми шукали насамперед різних знарядь і зброї. Я знайшов пістолет, який лежав у кутку, але він був зіпсований — невистачало курка. Нас зацікавила торбинка, захована під койкою. Коли я заглянув усередину, мені аж гаряче стало від надмірного хвилювання: в торбині був порох! Кільканадцять фунтів пороху. Пістолет, який зберігався у мене в печері, тепер уже не тільки кресатиме вогонь. Ми знайшли також чималий запас свинцю. Вже не один місяць я не радувався так, як у цю мить. Немов важкий камінь спав мені з серця. Недаремно ж я був мисливцем у віргінських лісах; я знав, яка то цінна річ — справжня вогнестрільна зброя!

І знову я був готовий танцювати з хлопцями танець перемоги.

Нишпорячи далі в каюті, яка була, без сумніву, каютою капітана, ми знайшли підзорну трубу. Завдовжки метра з півтора, вона чудово діяла, бо коли я підкрутив її і спрямував на острів, листя далеких кокосових пальм було видно так виразно, що, здавалося, стріла з лука могла долетіти до нього. Товариші, які ніколи не дивилися крізь підзорну трубу, оніміли і готові були думати, що то якісь диявольські чари. Я насміявся з них від душі, потім старанно сховав підзорну трубу в футляр і подав Вагурі, щоб він беріг її, мов скарб. — Ми заберемо цю трубу? — запитав Арнак.

— Ну звичайно!

В каюті капітана не знайшли вже більш нічого цікавого. Зате, обшукуючи дальші приміщення — їх усіх було чотири, — ми натрапили з останньому з них на справжній арсенал. Там лежало кільканадцять рушниць різного калібру, починаючи від маленьких легких рушничок і кінчаючи важкими мушкетами. Руки у мене тремтіли.

— Нащо їм було так багато зброї?! — здивувався Арнак.

— Підозріваю, — висловив я припущення, — що й вони були піратами.

Вказуючи на зброю, я сказав:

— Усе це заберемо на пліт!

Арнак витріщив на мене здивовані очі.

— Все? — запитав. — Нас же тільки троє!

— Все! — я зробив рішучий рух рукою. — Жодної рушниці не залишимо.

— Але ж, Яне!.. Навіщо нам стільки? Шкода сил тягнути! З острова всього цього не вивеземо!

— Байдуже! — вперся я. — Якщо є зброя, то треба забрати її… Давайте переносити!

Признаюсь, що я був трохи схиблений на зброї, та що вдієш; ні на крок не думав відступати од свого наміру.

Арнак з непокірним виразом обличчя поставив свою умову:

— Добре, Яне, хай буде так! Але дозволь забрати на острів увесь одяг!

— Увесь? Може, й той мундир з золотими галунами?

— Так. І мундир, і капелюх!

Я махнув рукою — дозволив, адже на плоту можна було багато чого вмістити.

Ми швидко перенесли здобич. Я роздивлявся скрізь на палубі, шукаючи дощок для спорудження човна, але відповідного будівельного матеріалу не було. Зате ми дістали з кают кілька лав, столів та стільців і кинули їх у воду. Все це прив'язали на канаті, щоб можна було тягти за плотом.

Ми пробули на кораблі близько трьох годин. За останню годину дим, який ішов з середини корабля, збільшився, і це занепокоїло нас. Дихати ставало важко, очі застилало сльозами. Деякі місця на палубі були гарячі від вогню, який поширювався всередині.

Я хотів добути ще якісь знаряддя, але, крім сокири, нічого не знайшли. Тоді ми відпливли од корабля і спрямували навантажений пліт до острова. Погода була чудова, море спокійне, і ми щасливо добралися до берега.

Вночі червона заграва освітила небо над групою П'яти Скель. Вогонь продерся крізь палубу і знищував рештки бригантини.

ВИСАДКА ТАЄМНИЧИХ ЛЮДЕЙ

Ми продовжували свою роботу там, де перервали її, почувши звуки морського бою: на кукурудзяному полі. Використавши весь запас зерна, який у нас лишився, ретельно засіяли родючу землю над річкою, хоч кожен з нас сподівався, що ми, перш ніж дозріє урожай, покинемо острів.

З лав і столів, які ми притягли з бригантини, розраховуючи зробити човен, нічого не вийшло. У нас не було необхідних знарядь — пилки, рубанка, молотка, цвяхів, а крім того, будівельний матеріал виявився непідхожий, дуже твердий, отже, мусили знову повернутись до попереднього плану з плотом. Кілька разів перебудовували його, перевіряючи в мандрівках по морю. В цій праці ми вже набули неабиякого досвіду.

Протягом цих тижнів ми не забували і вчитися стріляти. Мені хотілося вивчити хлопців так, щоб вони стали чудовими стрільцями. Ще давно, під час своєї неволі, вони досить нанюхалися пороху і звикли до гуркоту гармат, хоч ніколи не тримали в руках зброї. Тепер я швидко навчив їх заряджати рушницю, прикладати, цілитись, стріляти, а також і чистити зброю. Ми стріляли завжди в мішень, зроблену з двох поставлених одна за одною дощок від стола. Таким чином, ми не втрачали свинцю: його можна було видовбувати з дерева.

Випробувавши всі рушниці, ми відкинули дві, як непридатні, а з тих одинадцяти, що залишились, вибрали для себе три, які били найкраще: дві легкі рушниці для хлопців, мушкет для мене. З цією зброєю вирішили не розлучатись під час подорожі до індійського селища, завжди тримаючи її напоготові.

— Тепер бачите, навіщо ми забрали на острів усю зброю! — пояснив я товаришам. — Рушниці є різні. І добре мати їх стільки, щоб було з чого вибрати найкращі.

— А з рештою що зробимо? — запитав Арнак, з жалем дивлячись на вісім легких рушниць і мушкетів, які лежали покотом.

— Залишимо тут, в печері.

— От шкода! Гарні рушниці! Вони ж теж непогано б'ють!

— Нічого не вдієш. Занадто важкі, щоб тягнути їх із собою. І з одягу ми візьмемо лише найпотрібніше, а решту покинемо.

Юнакам так сподобалося стріляти в мішень, що вони з радістю стріляли б безперервно, але я швидко припинив цю забаву. Підрахував, що пороху і свинцю у нас залишилось на якихось триста зарядів. Як тільки індій ці набули такої вправності, що з десяти пострілів на сто кроків у ціль влучало дев'ять, я, щоб не витрачати марно цінного пороху, визнав науку закінченою. Ми зробили собі з заячих шкурок на дорогу по два мішечки — один для пороху, другий для куль, — і спорядження було готове.

Тепер уже ніщо не перешкоджало нам вирушити в морс. Період гроз минув, погода встановилася, знову настали жаркі дні, а готовий пліт чекав на річці. Але нам жаль було розлучатися з кукурудзяним полем. Рослини виросли чудово. Ще три-чотири тижні — зерна повністю дозріли б. Тому ми вирішили чекати і, тільки зібравши урожай, залишити острів. Так само, як і минулого року, ми знову мусили стерегти поле, щоб шкідники не пожерли дозріваючого урожаю. При цьому не один ласун-птах падав од наших стріл. Я вже чудово стріляв з лука, не гірше, ніж Арнак і Вагура.

Незвичайні і хвилюючі події, що на багато днів мали, порушити спокій Острова Робінзона, несподівано впали на наші голови в тихий сонячний день, коли на голубому небі не було ні хмаринки, а лагідний вітерець, повіваючи з моря, напував нас справжньою насолодою. Вранці того дня Вагура вирушив на північну сторону, щоб заглянути до гаю папуг — чи виводяться ще там птахи. Через три години він прибіг задиханий, очі його були сповнені жаху.

— Люди… Люди… — белькотів незрозуміло, не в силі перевести подих.

Мов божевільний, показував увесь час назад.

— Що, люди?! Які люди?

— Багато людей… Багато… Багато…

— На морі?

— Ні!.. Причалили!

— Далеко звідси?

Вагура поперхнувся, губи у нього тремтіли, мов у лихоманці. Тільки через хвилину зміг відповісти.

— Біля гаю, де папуги…

— Скільки їх?

— Не знаю… Сила-силенна… Ціла хмара!..

— Гналися за тобою?

— Ні.

— Не помітили тебе?

— Ні.

— Це добре!.. А які люди? Іспанці?

— Так, іспанці!

— Як ти пізнав, що то іспанці?

Вагура не міг відповісти, як пізнав, але запевняв, що іспанці.

Мені спала думка, що то, може, з острова Маргарита прибула карна експедиція іспанців проти нас. Миттю ми скочили до печери по зброю. Три наші рушниці були готові до стрільби. Вісім інших ми швидко зарядили і поставили біля стіни так, щоб були під рукою.

Потім з підзорною трубою в руках вилізли на гору, але навіть з самої вершини її не змогли помітити будь-якого сліду прибулих. Гай з папугами, що розкинувся приблизно за три милі, ховався за мисом, який утворювало тут вигнуте, мов лук, узбережжя острова.

— Треба глянути на них зблизька, — заявив я. — Підкрадьмося до них.

— Як добре, що у нас є рушниці! — зітхнув задоволено Арнак.

— І як добре, що ви навчилися стріляти!

До обіду було ще далеко, а день обіцяв бути важкий і сповнений невідомих пригод. Отже, ми приготували собі трохи харчів на дорогу, старанно оглянули рушниці; я, крім того, заткнув за пояс заряджений пістолет, а на додаток до вогнестрільної зброї ми взяли й луки: можливо, нам доведеться стріляти, не виказуючи себе звуком.

Спочатку я думав залишити Вагуру біля печери захищати її на випадок чужого нападу, але хлопцеві це не подобалось і він дуже засумував.

— Що з тобою? Не хочеш залишатися? — здивувався я.

— Краще піду з вами!

— Ти, може, боїшся бути сам? — запитав я роздратований.

В'їдливі мої слова боляче вдарили його.

— Я не боягуз, Яне! — гаряче заперечив. — Я не боягуз.

Шкода мені стало, що я так необережно торкнувся його честолюбства. Який же з нього був би захисник нашої садиби, коли б йому довелося боротися проти зграї ворогів? Сам він не витримав би, а разом з нами міг би принести користь.

— Добре, Вагура! Підеш з нами!

Зброю, яка залишалася, ми для певності сховали так, щоб ніхто її не знайшов.

Ми вирушили в розвідувальну експедицію, тобто не думали ні на кого нападати, в крайньому разі — захищатися зблизька, якщо на нас нападуть, отже, важкий і далекобійний мушкет мені був непотрібен. Замість нього я взяв легшу рушницю. Замінили ми також заряди. Вийняли кулі і зарядили рушниці нарізаним свинцем, щоб на випадок сутички одним пострілом поражати кількох напасників.

Усі мовчки вийшли з печери. З самого початку кожен з нас був обережний. Ішли один за одним — я перший, Вагура останній, — тримаючись краю чагарника. Часто зупинялися, прислухаючись до звуків, але, крім шуму близького моря і звичайних криків лісового птаства, нічого не чути було.

Обійшовши мис, ми побачили їх на відстані милі. Я підніс до ока підзорну трубу. Чимало прибулих лежали на приморському піску в тіні кокосових пальм і спали, немов звалені смертельною втомою. Інші сновигали поблизу, очевидно, шукаючи їжі, бо кілька з них вилізли на пальми і зривали плоди. Я налічив близько тридцяти чоловік, але в гущавині могло бути більше. Я звернув увагу на те, що на морі не було видно жодного судна, на якому вони могли сюди припливти, і тільки три човни лежали на березі.

Знизавши плечима, я подав Арнакові підзорну трубу:

— Осліп я, чи що? Придивись-но добре! Як вони сюди припливли?

Індієць уважно вдивлявся в далечінь. Коли опустив підзорну трубу, його обличчя виражало остовпіння.

— Не видно судна! — сказав. — Може, висадило їх на острові і попливло.

— Сумніваюсь! В такому разі у них було б не три човни, а щонайбільше один…

— Ти думаєш, Яне, що вони здалеку припливли на цих трьох човнах?

— А як же інакше? Човни невеликі. Мали бути дуже перевантажені, якщо в них умістилося стільки людей!

— Пхе, у них навіть парусів немає! На самих тільки веслах припливли. Але звідки?

— Просто з острова Маргарита…

— В такому разі це іспанці?

Все це здалося нам дивним і таємничим. Хто ж розумний вирушав би у відкрите море, в далеку, як-не-як, мандрівку з таким нікчемним спорядженням, у таких вутлих човнах? І до того ж у такій великій кількості? Щоправда, погода була сприятлива для гребців, але хай би спокійне досі море хоч трошки розхвилювалось — і катастрофа неминуча. Дивно легковажні ці чужі люди.

— А може, то індійці? — вставив Вагура.

Глянули ми ще раз через підзорну трубу. Ні, не схожі були на індійців. Щоправда, з такої віддалі ми не могли розглянути їх облич, але на них був — принаймні деякий — одяг; то сорочка, то штани — ознака того, що це не індійці: тубільці в цих краях не носили такого одягу. Зрештою і три човни були виразно європейського походження.

— Ти не помітив у них рушниць чи якоїсь іншої зброї? — запитав я Арнака.

— Ще нічого не помітив, — відповів індієць.

— Невже вони без зброї?

— Так, справді, здається, Яне…

Раптом хлопець, що дивився якийсь час через підзорну трубу, здивовано скрикнув. Швидко подаючи мені трубу, пробурмотів тільки:

— Поглянь сам!

Один з тих, що до цього часу спали під пальмами, встав. Це була жінка. А біля неї з'явилося щось менше: дитина. Загадка ставала дедалі заплутанішою.

— Може, там на піску ще є жінки? — буркнув Арнак.

— Дуже можливо. Мабуть, це якась подорож сімей. У всякому разі ми повинні докопатися до суті і довідатись, чого вони сюди прибули.

Не забуваючи про обережність, ми розпочали свою подорож, крадучись, як і раніше, понад краєм заростей. Незабаром нас оточили густі колючі кущі. Росли тут велетенські кактуси. На відстані близько п'ятисот кроків од табору прибулих піднімалися збитою масою ці опуклі рослини, які були для нас надійним укриттям. Ми присіли. Звідси відкривався чудовий вид на гирло струмочка, який впадав тут у море, на високий ліс, на наш гай з папугами, який зеленів трохи далі від узбережжя, і на табір чужих людей одразу ж за гирлом струмка, з протилежного боку його.

Через підзорну трубу я уважно стежив тепер за всім, що діялось у таборі, жодна дрібниця не лишилася непоміченою. Про все побачене я одразу ж сповіщав товаришів.

— Серед лежачих є жінки й діти…

— Багато їх? — питав Арнак.

— Небагато. Три, чотири, і стільки ж дітей.

— А у чоловіків багато зброї?

— Не бачу її зовсім… Е ні, є! Один тримає довгий ніж, зараз саме зрізує ним гілля… Другий йому допомагає, у нього теж є ніж…

— А луки помітив?

— Ніякого сліду не знайшов!

— І жодної рушниці?

— Жодної!

— Може, вони сховали зброю?

— Е, хлопче! Навіщо ж би їм ховати і перед ким? На безлюдному острові? Зброю в таких випадках тримають під рукою, якщо тільки не мають наміру обдурити когось, щоб підготувати засідку. Тут же ніякого «когось» немає!

— Я б їм не довіряв! — вставив Вагура.

Він сказав це таким серйозним, таким поважним тоном, що я ледве не розсміявся. Але стримався, щоб не бентежити хлопця зайвою насмішкою.

— Запевняю тебе, — сказав я, — що ми весь час уважно стежитимемо за ними. Але ж не треба пересолювати в своїй підозріливості…

Дивлячись далі через підзорну трубу, я все більше дивувався:

— Чекайте! Це щось дивне! Ну що то за незвичайне товариство! Там немає жодного іспанця! Жодного білого!

— Як так?

— Ну немає! Там тільки індійці та негри.

— Негри?!

— Так, негри!

Я передав Арнакові підзорну трубу, щоб сам переконався. І він підтвердив моє спостереження.

— Що їх сюди пригнало? — міркував хлопець.

— У всякому разі вони припливли сюди з тих місць, де живуть білі люди, — сказав я.

— Чому ти так думаєш?

— Хіба не бачиш? У них поганий одяг, який носять звичайно раби на плантаціях, а до того ж ці негри. Вільних негрів тут немає!

— Це правда.

Те, що серед людей, які висадились на острові, було кільканадцять індійців, викликало в моїх товаришів зрозуміле збудження. То могли бути свої люди, але вони могли належати і до ворожого племені. Ненависть між деякими племенами так глибоко западала в душі тубільців, що часом навіть жорстока неволя у чужих не могла ні викоренити, ні придушити цих ворожих почуттів. Звідси неспокій хлопців.

Придивившись уважніше до табору, я переконався, що ці люди прибули сюди не з агресивними намірами. Вони були вкрай змучені, пригноблені і часто стурбованим поглядом обводили північний горизонт, звідки, безсумнівно, прибули. Побоювались, немовби звідти їм щось загрожувало.

— Бояться погоні! — сказав Арнак.

У мене теж склалося таке враження.

Один з чоловіків — високий на зріст, з розвиненою мускулатурою — підійшов до струмка. Ковтнув із жмені води, потім зняв сорочку і почав купатись. Арнак, який через підзорну трубу стежив за його рухами, в раптовому збудженні потряс Вагуру за плече і звелів йому дивитися через трубу. Обидва обмінювалися уривчастими, пройнятими чимсь важливим, аравакськими словами, то підтверджуючи щось незвичайне, то виражаючи сумніви, то сперечаючись між собою; потім знову хапали підзорну трубу, щоб ще раз впевнитись. Я тільки зрозумів, що вони часто повторювали слово: Манаурі. Незвичайне їх збудження зацікавило мене.

— Що з тим Манаурі, чи як там його? — запитав я їх.

— Ах, Яне! — відповів Арнак. — Той, що купається, дуже схожий на Манаурі.

— А хто такий Манаурі?

— Манаурі — це брат матері Вагури, один з вождів нашого племені.

— Значить, ваш близький родич!

— Ми не впевнені, чи це він. Мені здається, що він, але Вагура сумнівається… Чотири роки ми не бачили його. Міг змінитися, сам розумієш!..

— То не Манаурі! — рішуче запевнив Вагура.

— А я думаю, що Манаурі! Певно, що Манаурі! — наполягав Арнак.

Я звелів їм втихомиритись і сказав:

— Дуже важливо впевнитись у цьому. Сховайтесь у хащі і підійдіть до нього ще на сто кроків, он туди, до густих кущів! Може, тоді впізнаєте.

Кинулися з підзорною трубою в нетрі і якомога швидше попрямували до струмка. Жваво мчали, але допомогло це мало. Не встигли відбігти, як індієць вийшов із води, повернувшись до нас спиною, надів сорочку і підійшов до своїх.

Коли я добрався до хлопців, вони все ще були схвильовані і не знали, що думати про людину, яка купалась.

У гущавині кактусів ми нахилились один до одного і, пильно стежачи за чужим табором, почали радитися, що робити далі. Треба було вжити якихось рішучих заходів, бо прибулі, як про те свідчила їх поведінка, не мали наміру найближчим часом залишити острів.

Я вже давно ввів звичай перед кожним важливим кроком проводити спільні наради. Слід було вислухати думку хлопців — адже ми складали єдину братську сім'ю, а крім того, це довір'я до юнаків страшенно їм подобалося. Зрештою вони повністю заслуговували на нього: адже я неодноразово з успіхом використовував влучні і слушні зауваження їх, особливо Арнака.

Отож ми разом вирішили тепер, що краще відкрито показатися прибулим, перш ніж вони виявлять нашу присутність і задумають по підношенню до нас щось вороже. Здавалися нам не страшними, може навіть потребували нашої допомоги, може, й нам придалася б їх допомога — у них же було три човни.

Зібравшись виходити з густих кущів, я відклав свою легку рушницю на землю, щоб не лякати людей. Мені досить було пістолета, який, наполовину схований, стирчав за поясом.

— А ми теж підемо без рушниць? — спитав Арнак.

— Ви зовсім не підете!

— Що? Що ти говориш, Яче? Чому не підемо? — хотіли опиратися хлопці.

Я дивився на них з дещо глузливою посмішкою; це дуже збентежило і охолодило їх.

— Видно, — сказав я за хвилину, — що ви в пущі давно вже відвикли од життя… Треба сподіватись, що перед нами — приятелі, але поки що хто може ручитись за це? А що коли їм стукне в голову якась дурна думка? В лісі кожна чужа людина підозріла, і ніколи не слід відкривати всіх карт з самого початку.

— Яне, а що це означає — відкривати карти?

— Не слід показувати всіх своїх сил. Отже, вийду тільки я, — побачимо, як вони поводитимуться. Ви, моє військо, залишитесь у схованці, доки я не подам виразного знака. Краще, коли про вас вони нічого не знатимуть, хоч би це мало тривати багато годин… Зрозуміли? Ви, по суті — мій прихований резерв… Ну, іду!

Щоб не виказати схованки Арнака і Вагури, я відійшов густими кущами на добру чверть милі і тільки по тім вийшов на берег моря. Повільно, немовби прогулюючись, я йшов у напрямку табору. Спочатку переді мною були кокосові пальми, стовбури яких закривали мене від очей прибулих. Потім я вийшов на рівне відкрите місце. Але, видно, в таборі нікого з цього боку не сподівались, бо я пройшов частину дороги і був уже близько від струмка, коли нарешті мене помітили.

Зчинився переполох, якого не описати! Жінки з криком кинулися тікати. Бігли до чагарника, хапали по дорозі дітей. Чоловіки, побачивши тільки одного мене, не втекли, але кинулися до зброї. Одні схопили ножі, інші палиці, і кожен, мов остовпілий, залишався на своєму місці, пожираючи мене палаючим поглядом. Після метушні першої хвилини запанувала зловісна тиша.

Як і раніше, не прискорюючи і не уповільнюючи ходи, я йшов далі, аж поки не дійшов до гирла струмка. Від найближчих чоловіків мене відділяло не більше, ніж тридцять, сорок кроків.

День був надзвичайно тихий, безвітряний. Поверхня струмка навіть недалеко від гирла була гладенька. Я дійшов до його берега і, шукаючи, де б можна було перейти, глянув на воду; побачив свій відбиток. Неголена з минулого року борода виросла, мов буйний ліс, навколо нижньої щелепи, а довге волосся, немов у лева грива, звисало на шию. Аж злякався трохи самого себе, більш схожого на людоїда, ніж на християнина.

Зробивши приязний рух руками, я голосно привітав чоловіків:

— Welcome! Здрастуйте!

Звичайно, я говорив по-англійськи, бо знав, як відомо, тільки цю мову.

Вони навіть не ворухнулися.

— Good day! Добрий день! — сказав я і приязно, на весь рот усміхнувся, хоч дідько його знає, чи видно було цю посмішку через жахливу гущавину волосся, яким я обріс.

На моє «добрий день» — та ж сама глуха мовчанка.

— З вас ніхто не розуміє по-англійськи? — спитав я. Питання нерозумне, бо якби хтось розумів, то, напевно, уже відповів би.

Матрос Вільям навчив мене колись кількох іспанських слів. Я позбирав їх тепер у голові і крикнув:

— Buenos dias! Добрий день!

З того боку — тихо, ані мур-мур. Тільки хтось із тих, що стояли трохи далі, поворухнув рукою, а інший немов стиха зітхнув. З облич тих, які стояли найближче, я зрозумів, що ці люди знали іспанську мову.

За мить я знову розпочав:

— Amigo. Друг. Bueno amigo! Добрий друг!

При цьому я вказував на себе і бив себе в груди, щоб не було сумніву, що добрий друг — це я.

А вони ніби перетворилися на льодові бурульки. Я не чекав, що мене приймуть так недружелюбно. Невже вони так перелякалися, побачивши бородача, що зовсім остовпіли і не могли навіть язиком ворухнути?

Але я ще не здавався.

— Amigos! Друзі! — сказав я і, широко махнувши рукою, обвів у напрямку їх коло…..недвозначний рух, з якого легко було зрозуміти, що я всіх їх вважаю за своїх друзів.

В юрбі де-не-де почувся приглушений шепіт, але враз притихли, і я знову не діждався ніякої відповіді.

Мені вже невистачало ні слів, ні кмітливості. Що б його ще зробити, щоб розворушити і переконати цих людей?

Я догадувався, що в мені, зарослому волоссям, вони впізнали європейця, і саме це пройняло їх таким недовір'ям.

Лишився ще один спосіб, але дуже непевний.

— Манаурі! — вигукнув я.

Десь збоку долинув до мене вигук здивування.

Я вчепився за нього як за останню надію.

— Манаурі! — повторив я, вимовляючи ім'я якнайвиразніше.

— Го! — одізвався високий індієць, виходячи з-за пальми, за якою до цього часу стояв. Це був той самий чоловік, який недавно купався в струмку.

Хвиля радості залила мені серце. Значить, це земляк моїх хлопців, родич Вагури.

— Манаурі? — ще раз повторив я питальним тоном, щоб упевнитися.

— Si, si! Так, так! Манаурі! — відповів індієць. Величезне здивування відбивалося на його обличчі.

Я добре уявляв собі, що діялося в душі цієї людини; втік разом з іншими на безлюдний острів, а тут з'являється перед ним, мов привид, чужий, бородатий чоловік, європеєць, якого він ніколи й на очі не бачив, і гукає його по імені!

Манаурі, все ще з виразом остовпіння на обличчі, почав наближатися до мене, коли несподівано підскочив велетенський негр і затримав його. Збуджений, він щось швидко пояснював індійцеві, грізно вказуючи в моєму напрямку. Безсумнівно, остерігав його переді мною.

Манаурі був показний на зріст, але негр перевищував його ще на півголови. Це мав бути неабиякий силач; на широких плечах і випуклих грудях звивалися могутні клуби м'язів. Як я зумів оцінити на відстані, у нього були бистрі, проникливі очі, жваві рухи і владна, як у людей, що звикли наказувати, постава. Напевне, то був їх вождь.

Розмова між Манаурі і негром була дуже бурхлива. Сперечалися. Негр поривчасто, Манаурі спокійніше. Я відчував, що негр намагається затримати його, а він хотів піти до мене й поговорити.

— Манаурі amigo! — кричав я на все горло до індійця, розраховуючи на те, що він не піддається умовлянням негра. — Amigo Манаурі!

З напруженими вкрай нервами, я відчайдушно витискував з пам'яті різні іспанські слова, які будь-коли чув. Ішлося про те, щоб подолати опір завзятого негра і переконати всіх інших у моїх дружніх почуттях.

Вперті слова приходили до мене, мов полохливі птахи.

— Go… amigo… de todos! Я друг усіх вас! — ледве склеїв я і, радий, що мені це вдалося, голосно вигукував по кілька разів, немов урочисте заклинання.

Великий негр поспішно щось наказав кільком товаришам; ті бігом кинулися в зарості і почали продиратись крізь кущі, щоб одрізати мені відступ. Зрозумівши їх наміри, я голосом і рухами голови та рук виразив свій протест, а потім кинувся тікати. Я мчав за якихось сто кроків попереду погоні. Не могло бути й мови, щоб мене наздогнали: будучи колись відомим у Віргінії бігуном, я й на острові зовсім не втратив швидкості.

Обернувшись до своїх переслідувачів, я кивав їм, щоб перестали гнатися за мною, але ті мчали ще завзятіше. Їх було шестеро чи семеро. Якщо не опам'ятаються в останню хвилину, буде погано: проллється кров, їхня кров.

Біжучи до густих заростей кактусів, за якими чатували мої товариші, я вже здалеку почав кричати до них:

— Арнак! Вагура! Вийдіть мерщій з укриття!.. Рушниці! Покажіть рушниці!

Як багато залежало в цю мить від того, чи добре мене зрозуміють і чи швидко справляться! Від цього залежало і життя тих семи, що гналися за мною, а якщо б уже пролилася кров, то, мабуть, і наше життя.

На щастя, все склалось добре. Хлопці чудово зрозуміли, що відбувається. Вискочили із сховища, не тільки грізно вимахуючи легкими рушницями, але й з таким жахливим криком, що могли б нагнати страху і на численнішого противника. Коли я добіг до них, Арнак кинув мені в руки приготовану для мене рушницю і крикнув:

— Їх уже немає! Відступили!

І справді, вже тільки показавши рушницю, хлопці як слід виконали своє завдання: у моїх переслідувачів відпало бажання до дальшої авантюри. Ховаючись в заростях, вони втекли.

— Тікаймо звідси. Швидко! — шепнув я хлопцям.

— Ти думаєш, що вони гнатимуться за нами? — запитав Арнак.

— Зараз, мабуть, ні. Але коли опам'ятаються, то хто знає… В усякому разі нам треба зникнути з їх очей!

МАТЕО

Петляючи і затираючи, наскільки це було можливо, за собою сліди, ми повернулися до печери. Сонце стояло на половині дороги між півднем і вечором. Того дня ми не чекали неприємних відвідин.

Ми добре пополуднували, і я заходився гострити на камені свій мисливський ніж. Це заняття і та старанність, з якою я його виконував, здалися хлопцям настільки чудними, що вони спочатку придивлялися з недовір'ям, потім запитливо переглянулись між собою, і нарешті Вагура не витримав — запитав мене насмішкувато:

— Кого це ти хочеш зарізати таким гострим ножем?

— Себе.

Замовк. А за хвилину, вказуючи на своє горло і роблячи рух, ніби він перерізує його, пирхнув:

— Тут?

— Угадав, мудрець! Тут!

— Ти хочеш позбавити себе життя? — Ні, тільки бороди.

— А-а-а…

Індійці пирснули веселим сміхом. Я ще ніколи не бачив їх у такому чудовому настрої.

Навіть завжди похмурий Арнак майже розвеселився. Вони знали, що протягом кількох найближчих годин, незалежно від злої чи доброї волі великого негра, вони зустрінуться з своїм земляком Манаурі, і це сповнювало їх такої радості.

Нагостривши ніж, я знайшов дві підхожі дошки, і ми всі три пішли до річки. Я змазав волосся заячим жиром, щоб воно було м'якше, а потім, вкладаючи його поміж дошками, звелів зрізати якнайближче до шкіри.

— Ти будеш не такий красивий! — з удаваною турботою застеріг Вагура. — Будеш менше схожий на тигра!

— Зате їм більше подобатиметься! — оцінив Арнак.

— Кому?

— Ну, тим жінкам. Хіба ти не бачив їх? Глузували шибеники з мене і мого терпіння. Адже ніж, хоч і гострий, — не бритва, він більше виривав волосся, ніж різав. Після буйної колись бороди, від якої лишилися тільки жалюгідні рештки, дійшла черга і до волосся на голові. Щось там іще залишилось, але шия виглянула на світ божий. Глянувши після цієї операції на свій відбиток у воді, я побачив, що тепер у мене більш людський вигляд.

Цілком зрозуміло, що до своєї домівки ми прийшли не тільки для того, щоб пополуднувати і зрізати мені волосся. Йшлося про те, щоб на випадок нападу під час нашої відсутності сховати всі найважливіші речі. Отож обидва плоти ми перетягнули в такий закуток, де густі кущі, немов балдахін, звисали над річкою. Запасну зброю ми закопали в кутку печери під купою сіна. Що змогли — сховали в навколишніх заростях; ми навіть прив'язали там у сховищі кілька великих живих черепах, які були в нашому господарстві.

Заспокоєні тим, що досить надійно сховали своє рухоме майно, ми знову вирушили до табору. Дійшли туди, коли саме заходило сонце. Поки було видно, уважно оглядали гущавину поблизу нашої зупинки, щоб уникнути засади. Але все було в порядку, в гущавині ніхто не сидів, прибулі стояли на старому місці, по той бік гирла струмка.

На цей раз я з двома легкими рушницями під рукою залишився в сховищі, а товариші пішли до табору. Взяли з собою рушниці, щоб ті бачили, що ми озброєні, але обидві ці рушниці були зіпсовані і до того ж не заряджені: якби у хлопців насильно відібрали зброю, то вона б однаково не пригодилася ворогам.

Перед відходом я ще раз дав своїм молодим друзям останні вказівки, немов батько в хвилини прощання:

— Отже, ідіть і поговоріть з Манаурі! Нізащо в світі не проговоріться нікому, скільки тут нас. Навіть Манаурі цього поки що не повинен знати.

— А якщо вони запитають про це?

— Скажіть, що я суворо заборонив вам говорити — та й годі! Не відкривайте також, скільки у вас зброї!.. Переконайте і Манаурі, і того велетня, що я людина не тільки чесна, але й доброзичлива як до індійців, так і до негрів, і з радістю допоможу, якщо вони потребуватимуть моєї допомоги.

— Ми скажемо так, Яне! — пообіцяв Арнак. — Це щира правда!

— Ну, добре, добре… Вони, мабуть, у дуже скрутному становищі, їх щось жорстоко притиснуло. Розпочинати ще нерозумну війну зі мною було б верхом безглуздя.

— А якщо той велетень захоче нас убити?

— Це мало ймовірно, вже хоч би тому, що там є Манаурі. Але, може, він трохи божевільний! Якщо загрожуватиме, скажіть, що я чатую поблизу, і не встигне він заподіяти вам кривду, як сам дістане кулю в лоб. Ви тільки крикніть до мене…

— Дивись, Яне! Ми триматимемось біля вогнища, щоб ти весь час нас бачив.

— Чудово!.. Що б там не сталось, я боронитиму вас, як власне життя. Я вже вам колись казав, що ніколи не залишу вас у біді!

— Ми пам'ятаємо, Яне!

Пішли. Темрява дедалі густішала, і я підкрався за ними аж до самого струмка. Тут притулився за кущем. Табір розкинувся за кілька десятків кроків од мене, і я міг не тільки чути все, що було голосно сказано, але й бачити, незважаючи на ніч, бо там горіли два невеликі вогнища.

Незабаром до мене долинули чіткі, переривчасті голоси. То хлопці прийшли в табір. Я бачив, як ішли до вогнища і як навколо них збирався натовп людей.

Крізь натовп важко було стежити за тим, що там діялося: збиті в купу фігури затуляли хлопців. Я уважно оглянувся. За кілька кроків од мене росла кокосова пальма. Стовбур її біля землі піднімався похило, немовби по діагоналі, а вже значно вище йшов перпендикулярно. Босоніж я легко виліз на цю похилу частину — з висоти мені чудово було видно весь табір. Хлопці стояли біля вогнища, так, як вони й казали. Нас відділяло якихось вісімдесят кроків, трохи забагато, щоб уночі можна було зробити влучний постріл. Одну рушницю я взяв з собою наверх, щоб завжди мати її напоготові, а другу поклав на землі біля стовбура.

Я бачив, як Манаурі, впізнавши хлопців, схвильований, вітався з ними. З щирою радістю обнімало їх і ще кілька індійців, без сумніву, з того самого племені. Негри, що були свідками цієї зустрічі, раділи не менше, ніж індійці, і навіть велетень, на цілу голову вищий від усіх інших, дружелюбно приймав молодих гостей. Камінь звалився мені з серця, і, сповнений добрих думок, я чекав дальших подій.

Арнак щось голосно сказав людям, які його оточували, і ті присіли на землі. Тільки Арнак, Вагура, Манаурі і велетень-негр залишилися стояти.

«Спритний чорт!» захоплено подумав я про молодого індійця, бо внаслідок його дотепного розпорядження мені краще було все видно, а саме цього він, мабуть, і хотів.

До пізньої ночі точилась їх жвава і досить безладна розмова. Спочатку Арнак довго тягнув, розповідаючи, звичайно, про те, що з ним було на каперському кораблі і на острові. Показував вибиті капітаном зуби, а Вагура — шрами на спині і одірване вухо. Звичайно, Арнак говорив аравакською мовою, Манаурі ж перекладав майже слово в слово на іспанську, щоб було зрозуміло всім неграм. Потім Манаурі сам коротко, але чітко розповів моїм товаришам про свої пригоди, зв'язані, як я відчув, з великим островом на півночі, бо часто вказував у тому напрямку. Говорив він дуже вправно, видно було, що це людина, яка знає життя і звикла виступати перед народом, а голос його звучав серед пальм і кактусових кущів, мов швидкий гірський потік.

Коли він закінчив, знов одізвався Арнак; тепер він говорив, мабуть, про мене; індійці охоче слухали його, але серед негрів, коли Манаурі переклав їм, піднялося неприхильне бурчання. Виступив негр-велетень і страшно лаявся. Індійці перебивали його, заперечували. Зчинився страшний гармидер, аж доки Манаурі не звернувся голосно і розсудливо до тих, що посварилися, і втихомирив бурю. Дійшли до якоїсь згоди, напруження помітно спало, і Арнак попрямував у мою сторону, голосними вигуками запитуючи, де я.

Я одізвався. Підійшовши до мене, він коротко пояснив становище:

— Все гаразд, Яне!

— Як? — здивувався я. — А сварка?

— Індійці вірять тобі, і всі на твоєму боці. Негри, власне кажучи, теж, тільки…

— Тільки що?

— Бояться всіх білих. Але ми їх переконали.

— Це певно?

— Мабуть, так.

— А чого вся ця група сюди припливла? Що каже Манаурі?

— На півночі то справді острів Маргарита, ми не помилилися. Негри й індійці там у страшній неволі. Останнім часом були заколоти. Невільники повстали проти іспанців. Але програли. Рабовласники безжально карають їх, багатьох убивають. Цим людям вдалося захопити три човни, і вночі вони відплили. Через два дні добралися до нашого острова.

— І що збираються робити далі?

— Втекти на материк, але спочатку тільки відпочити і добути харчів. У них мало їжі…

— То будуть тут щонайменше кілька днів?

— Авжеж.

— І не бояться погоні?

— Є різні думки. Вони втекли вночі, ніхто їх не бачив. До того часу погоні не помітили. Сподіваються, що так буде й далі і вони цілі допливуть до материка.

— А чи знають вони про течію?

— Ми про це не говорили.

Не бажаючи створити враження смішного вояки, який ходить з двома рушницями, я взяв з собою лише одну, перевісивши її через плече, а другу залишив, приставивши до кокосової пальми. Ніхто цього не помітив: над струмком стояла густа темрява. Я перебрів через воду, яка досягала тут до литок, і пішов прямо до вогнища, біля якого стояли старшини.

— Buena noche! Доброго вечора! — привітав мене Манаурі.

— Buena noche! — відповів я і, підійшовши, подав йому руку.

Ми міцно потиснули один одному руки. Це був чоловік близько сорока років, із спокійним, розумним виразом обличчя, яке одразу викликало довір'я. На його посмішку я теж відповів посмішкою.

Навколо вогнища стояло кілька чоловіків індійців і негрів. Я по черзі підходив до кожного з них і вітався, подаючи руку. Великий негр, що стояв трохи осторонь, хотів нишком відійти, але я поспішив до нього і, простягуючи руку, сказав:

— Buena noche, amigo!

Всі дивилися на нас, і йому було незручно не подати мені руки. Ледве доторкнувся. Дивився при цьому вниз, на землю, і виглядав, як та надута сова. На його обличчі був вираз неабиякої прозорливості, якоїсь визивної гордості і разом з тим дикого завзяття. Коли б не похмурість, то в його рисах можна було б помітити щось привабливе. Здивований, я відзначив, що велетень порівняно молодий — йому було щонайбільше років двадцять п'ять, отже, був трохи молодший від мене.

— Amigos! — одізвався я до присутніх і зразу ж перейшов на англійську мову. — Amigos! Як людина, що потерпіла аварію корабля і з минулого року живе на цьому острові, я сердечно вітаю вас. Запевняю, що допоможу вам усім, чим тільки зможу, щоб ви знову були зовсім вільні…

Ця промова до всіх присутніх у таборі завдавала неабиякого клопоту, бо спочатку Арнак перекладав мою англійську мову на аравакську, а Манаурі потім — з аравакської на іспанську. Шлях, отже, не прямий, але вів до мети.

Слухаючи мої слова, індійці не приховували своєї радості, Манаурі ж висловив мені подяку і заявив, що добиватимемось цієї волі, — адже, як сказав йому Арнак, я теж думаю добратися до материка, а оскільки я людина досвідчена і знаю острів, то вони охоче прислухатимуться до моїх вказівок та порад.

Тоді вперед вискочив негр-велетень. Він аж трусився весь, очі його метали блискавки гніву.

— Люди! — вигукнув він. — Невже ви втратили розум?! Хіба не бачите, що це білий? Чи ж був коли-небудь білий вам другом?

— Заспокойся, Матео! — лагідним голосом стримував його Манаурі.

— Невже у вас така коротка пам'ять, курячі ви голови? — сердився невгамовним негр. — Чи ви вже забули ті кривди, яких зазнали від цих звірів у білій шкурі? Хто нам на все життя випалив на щоках клеймо рабів?.. Хто нам аж до кісток пошматував спини?.. І ви хочете йому довіритись?.. Ви, дурні, ще й вождем його обираєте?

— Тільки на острові! — обізвався один з індійців.

— Він не такий, як ті! — запевнив Манаурі.

— Чому не такий? Сам потрапив у біду, тому й підлещується. А нехай тільки вибереться звідси!.. Звідки ти знаєш, що він не такий, як ті?

— Арнак говорив.

— Арнак! Арнак! А може, Арнак — то пес, що їсть з панської руки, що своїх братів розірве, аби підлизатися до пана? Хіба мало таких прислужників? Звідки ви знаєте, що Арнак не такий?

— Знаємо Арнака…

— Знаєте, яким він був давно! Неволя змінює людей!

— Неволя, як я переконався, загартувала його.

— Він не такий! Він не такий! — гнівно глумливим голосом пирхав Матео (так звали негра), цідячи крізь зуби слова, які сказав раніше Манаурі. — Чому не такий? Хіба він не був на піратському кораблі? Був, сам Арнак про це проговорився. А хіба не нападають піратські кораблі на мирні села, хіба не хапають індійців у неволю? Чого ти був на піратському кораблі, скажи нам, ти?!

Він втупив у мене палаючий погляд і чекав, мов невблаганний суддя. Коли його запитання, перекладене з іспанської мови на аравакську, а потім — на англійську, дійшло до мене, я просто відповів: — Змушений був.

— Змушений був? Хіба ти був невільником?

— Майже невільником. Я тікав од посіпак, так само, як тікаєте зараз ви. І в мене не було іншого виходу, крім піратського корабля.

— Як це так? Хіба є білі раби? Вперше чую.

— Він англієць, а не іспанець! Не забувай цього! — вставив, пояснюючи, Манаурі. — У іспанців немає білих невільників, а в англійців, наскільки я знаю, є. Це правда?

То було питання до мене, і я відповів, що правда.

— І вони працюють на плантаціях, так само, як інші раби? — пирхнув з недовір'ям Матео.

— Працюють так само цілими роками, аж поки не викуплять себе.

— Все це мені здається дуже дивним!.. Я знаю, що англійці не кращі, ніж іспанці. На острові Ямайка вони винищили індійців і привезли тисячі рабів-негрів. Катують їх так само, як іспанці. Але про білих рабів я не чув… А ти був таким рабом, чи що?

Глумливий, погордливий тон його почав нервувати мене. Збуджував у мені почуття опору. Я міг відповісти, що був невільником, і одразу залагодити справу. Але мені не хотілося принижуватись до брехні, хоча б навіть і незначної, перед цією зарозумілою людиною.

— Таким рабом я не був! — відповів я.

— Чуєте, він признається? — тріумфуючи крикнув Матео до індійців.

— Але мене переслідували, — додав я збудженим, гнівним голосом, — і я мусив тікати на піратський корабель.

— І ти хочеш, щоб ми цьому вірили? — в'їдливо засміявся велетень.

— Так, хочу! Бо я сам чесна людина і вас вважаю за чесних!

Матео змінився на обличчі, став поважніший. Довгий час зважував щось у думках, задивившись на полум'я багаття. Потім підвів очі, сповнені глибокого суму, і сказав, звертаючись до індійців:

— Досі між нами була згода, спільна недоля єднала кас. Ми разом вирвалися з неволі і перепливли на цей острів. Тут на дорозі нам стала велика небезпека — з'явилася біла людина. Білі завжди були нашими ворогами. Ви кажете, що ця біла людина — виняток, що це наш друг…

— Матео! — умовляючи, перебив його Манаурі. — Це справді наш друг, повір мені!

— Як же я можу тобі вірити, коли ти знаєш його так мало? Подумай, друже!

— Повинен вірити!

— Не можу вірити, бо йдеться тут про надзвичайно важливі речі, про долю всіх нас… Але почекайте! Справа тут в чомусь іншому. Припустимо, що ти маєш рацію, Манаурі, що це порядна людина. Він англієць, так же? Пам'ятайте, що острови, які нас оточують, і материк, до якого ми добираємось, і все море навколо належить не англійцям, а іспанцям, ворогам Англії. Якби англієць потрапив тут у лапи іспанців, то його чекала б така сама, а то — хто знає! — може, й гірша доля, ніж нас.

— До чого ти ведеш, Матео?

— А ось до чого. Зараз-то він, може, й добрий. Але якщо ми зустрінемося з іспанцями — а це може незабаром бути, і, можливо, дійде навіть до боротьби з ними, — то чи не згадає тоді цей англієць, що він — біла людина, і чи не зрадить в останню мить усіх нас, щоб урятувати свою шкуру? Чи не купить він свого життя ціною нашого?

Запанувала глибока тиша. Слова Матео справили глибоке враження. В них була страшенна сила, яка немовби зачарувала слухачів і цим підкоряла їх. Матео був людиною міцною не тільки фізично, але, однаковою мірою, і розумово. Думки його були чіткі і логічні, не можна було не визнати їх слушності, якщо — і тут Матео помилявся — якщо б я мав слабку і непостійну вдачу. В цьому Матео був несправедливий.

На допомогу мені поспішив Арнак. Нагадав, що ми вже двічі стикалися з іспанцями — раз, коли біля узбережжя з'явилося судно і його легко можна було привабити вогнем, і вдруге — коли на острів висадились іспанці з палаючого корабля, — і я завжди поводився як щирий друг індійців і ворог іспанців.

— Підозрівати, — закінчив Арнак, — підозрівати цього чоловіка в тому, що він непостійний і має низький характер, прямо смішно!

— Події, про які ти говориш, — відповів Матео, — нічого ще не доводять: білий міг поводитись і так і сяк. Тоді він не був притиснутий до стіни і нічого не втрачав. Але коли до горлянки йому приставлять ніж, коли він зможе зрадою купити власне життя…

Не закінчив, хай слухачі самі догадаються, що потім буде.

Упертість і підозріливість Матео морозили душі стурбованих утікачів. То були зловісні слова, тим більш гнітючі, що здавалися правдоподібними.

Після довгої хвилюючої мовчанки, Манаурі одізвався до Матео:

— То що ти радиш робити? Є в тебе якась добра рада?

— Є!

Всі напружено дивилися на негра. Він дивився на мене злим, холодним поглядом. Такі холодні і примружені очі мають хижі звірі, коли готуються стрибнути на свою жертву. Я мимоволі доторкнувся до рушниці, щоб переконатися, чи висить вона на плечі.

— Чесний він чи нечесний, — заревів Матео, — злий чи добрий, це зараз неважливо. Зате саме його існування становить для нас велику загрозу. Ми були б у безпеці лише тоді, коли б він не жив!

Як тільки Арнакові і Вагурі переклали ці слова, хлопці суворим окриком виразили своє обурення і схопилися за рушниці. В нічній тиші, яка на мить настала, почулося клацання зведених курків.

— Спокійніше, хлопчики, спокійніше! — застерігаюче кинув їм Матео. — Я ще не закінчив… Знаю, що до білого у вас якась незвичайна симпатія. Знаю, що він обманув цих двох хлопчаків, а також і вас, дорослих, дивно обплутав. Отже, не вимагаю його смерті! Нехай живе! Але вимагаю іншого. Щоб не міг нам нашкодити, держатимемо його зв'язаним доти, доки будемо на острові. Звільнимо його тоді, коли залишимо острів. Хай собі тут живе!

— Ні! — заперечив раптом Арнак. — Цього не буде! Ви його не зв'яжете! І не залишиться він тут, а поїде з нами на материк.

— Мовчи, молокососе! — крикнув на нього велетень. — Тебе ніхто не питає!

Вагура прискочив на допомогу другові.

— Він не дасться! — заверещав, розгніваний. — У нього є зброя! У нас є багато зброї!

Матео знизав плечима і видихнув легковажно:

— То добре, що є! Нам пригодиться його зброя! Знову запало мовчання. Негр окинув індійських старшин нетерпеливим поглядом і сказав їм з докором:

— Хлопчаки язиком мелють, мов помелом, і пишаються, наче старі, а старі забули про язика в роті і мовчать!

— Мучиш ти нас! — з прикрістю в голосі сказав Манаурі.

— Я мучу?! Це він вас мучить своєю присутністю, а не я!

— Завдаєш нам клопоту…

— Може, й так! Але треба на щось зважитись! Я ясно висловив свою думку. Викладіть і ви свою!

— Зажди…

Так як стояли, індійці провели на місці коротеньку нараду. Майже кожен висловлювався. Говорили по-аравакськи, я нічого не розумів, але помітив, що одні немовби твердо стояли за мене, інші вагалися.

Та до чого б вони не прийшли, а становище моє було дуже непевне. Ми стояли недалеко від вогнища, але дров у нього вже давненько не підкладали, і полум'я трохи пригасло. Судорожно стискаючи рушницю, я непомітно роздивлявся, куди б його стрибнути в момент небезпеки. Напрям до струмка здався мені найбільш підхожим, бо людей там було мало і за кільканадцять стрибків я вже зник би в густій темряві.

На щастя, до цього не дійшло. Індійці висловились на мою користь. Матео, кусаючи губи і ледве стримуючи своє обурення, вислухав до кінця пояснення, які давав йому Манаурі. Потім крикнув на весь голос:

— Чи ви знаєте, що це означає? Це означає…

— Це означає, — перебив тими ж словами індієць, — що у нас є союзник, який при втечі дуже багато допоможе нам своїм досвідом і своєю зброєю, а її у нього багато.

— Ні, Манаурі! Це означає, що я на таке не згоден! Я не довіряю білій людині! Я не буду з нею разом! Я і мої люди!

— А що ж ти в дідька зробиш? Чи ти хочеш сіяти незгоду і погубити всіх нас у міжусобних чварах?

— Якщо ви не зміните свого рішення, то я з своїми людьми одійду від вас, ми підемо самі. Нічого про вас не хочу й чути!

— Відділишся?

— Так, відділюсь!

— Ти, певно, жартуєш, Матео?

Ні. Матео не жартував. Уперся, всі звернення до розуму були безрезультатні. Незабаром мав настати ранок. На світанку групи мали намір розділитись.

Я одізвав убік Манаурі і порадив, щоб він розмістив свій загін поблизу печери, де, враховуючи легкий доступ до Озера Достатку, неважко було добути їжу.

— А Матео куди збирається йти? — спитав я.

— Не знаю. Він сам, мабуть, ще не знає.

— Може б, він пішов на західний берег острова, бо моя печера лежить на сході. Так ми не стоятимемо один одному на дорозі, і кожному легше буде знайти в своєму районі їжу.

— А на заході достатньо їжі?

— О, достатньо! Рослинність там в основному та ж сама, що й тут, а тварин, мабуть, більше, бо ми там не полювали. До того ж на південно-західному виступі острова годується безліч морських черепах, які для Матео і для нас будуть у ці дні основним продовольством.

— Побачу, що скаже на це Матео. Поговорю з ним… Матео погодився — він хотів бути якнайдалі від мене.

Майна, яке треба було ділити, втікачі мали небагато; найважливіше з нього — три човни, один більший і два трохи менших розмірів. Через ті човни виникла сварка. Група Манаурі була значно більша, тому що складалась з двадцяти двох індійців, серед яких були жінки і діти, в той час коли Матео мав лише п'ятнадцять чоловік. Але, незважаючи на це, він вимагав для себе двох човнів, посилаючись на те, що в його групі більше жінок і дітей, ніж у Манаурі.

— Яка різниця? — сказав індієць. — У вас три жінки, у нас дві. У вас четверо дітей, а в нас троє. А жінки й діти займають у човнах менше місця, ніж чоловіки!

— Мені це байдуже. Нам потрібно два човни! Матео, лютий на індійця за те, що той не піддався йому при розв'язанні питання про білу людину, не хотів нічого бачити й чути. Його впертості не можна було зламати. Щоб утихомирити сварку і взагалі покласти кінець чварам, я шепнув індійцеві, щоб він поступився.

— У нас два плоти. Якось обійдемось! — пояснив я. — Тепер, коли гребців у нас досить, дамо собі раду!

Манаурі погодився віддати два човни з тією умовою, що він візьме собі найбільшу шлюпку, на що згодився й Матео. Велетень був задоволений, що воля його здійснилася.

Небо на сході зблідло, провіщаючи кінець ночі. Я послав Вагуру на другий берег струмка, щоб він приніс мені легку рушницю, залишену там під пальмою.

В той час, коли люди в таборі збирали свої убогі пожитки, Манаурі, Матео, Арнак і я стояли біля вогнища. Уже хотіли розійтись, але я попросив усіх лишитися ще на хвилинку. Я знав природу острова, знав усі можливості добувати їжу, і тому мої думки були зайняті питанням, як тут може прохарчуватись така велика кількість людей — сорок один чоловік.

— Дичини тут не так багато, щоб її вистачило для харчування, — повідомив я. — Необхідно збирати плоди, дикі овочі, коріння…

— Будемо збирати, — сказав Манаурі.

— Для вас це іграшка, бо ви тутешні, а ось товариші Матео, мабуть, не знають пущі: вони ж прибули з Африки.

— То нічого! — вигукнув Манаурі. — Виділю одного чи двох чоловік з наших, вони навчать їх… Зрештою і дружина Матео добре розуміється на цьому, бо вона родом з нашого племені!

— Не хочу вашої допомоги! — з обуренням відмовився велетень. — Самі собі дамо раду.

В цю мить прибіг схвильований Вагура і сказав мені на вухо, що він не міг знайти рушниці, пропала десь!

— Стояла біля пальми, — пояснив я.

— Я шукав там скрізь навколо пальми! Немає!.. — Погано шукав!

— Іди сам побачиш!

Я пішов. Справді, рушниці не було. Вночі хтось її забрав. Скажу точніше, вкрав. Мені стало дуже гірко, жаль було рушниці.

Повернувшись до табору, я повідомив Манаурі про втрату. Індієць зараз же почав допитуватись серед своїх. Рушниці ні в кого не було, ніхто її не бачив.

Ми пішли до Матео, я одразу прямо сказав йому, що пропала рушниця.

— Знаю! — зухвало блимнув очима. — Вона у мене! Принесли мені. Візьму її собі.

— Це моя рушниця, правда?

— Знаю!

— Ну, і що далі? — спитав я роздратований. Матео звернувся до присутніх індійців, немов до свідків:

— Тепер самі бачите, який він друг нам! Казав, що рушниць у нього багато. Сам знає, в якому скрутному становищі ми зараз перебуваємо і як нам потрібна зброя. А він хотів би у мене її відібрати… Ні, тепер це моя рушниця!

Я стримав своє обурення. Знову був спокійний. З жалем глянув на нього.

— Матео! — сказав я тихим голосом, пильно дивлячись йому в очі. — Ти дивак і йдеш поганою стежкою! Знаю, що тобі потрібна зброя. Але одне діло красти, і зовсім інше — говорити по-людськи. Якби ти по-людськи звернувся до мене, я, очевидно, не відмовив би тобі.

Бачачи, що на обличчі його з'являється вираз пихи, я додав:

— Зрештою, що тобі дасть ця рушниця? У ній пороху на один постріл. Вистрілиш раз і все.

— Може, ти хочеш, щоб я благав тебе на колінах? — буркнув злісно.

— Ні, не хочу, Матео!.. А оскільки ти, як бачу, не збираєшся віддати мені рушницю і я знаю, що вона пригодиться тобі, то дам тобі ще пороху і куль із своїх запасів.

Серед присутніх індійців і негрів почулися вдячні голоси. Зате на Матео мої слова справили зовсім несподіване враження. Очі його запалали гнівним вогнем, і велетень потряс кулаками.

— Дивіться-но, який добрий! — крикнув. — Ти не прибирай мене до рук своєю благородністю, не виставляй на посміховисько. Не хочу я твого пороху! Не хочу твоєї рушниці! Вдавися нею!

Гукнув до своїх, щоб принесли йому зброю, і наказав віддати її мені. Люди виконували це знехотя, а Манаурі заклинав, щоб він був розсудливий і взяв рушницю, але ж Матео — ні і ні!

Розвиднювалось дедалі більше. Розширювався горизонт. Я виліз на дюну поблизу і оглянув океан. Навколо, скільки бачить око, пусто. Погоні не було.

В човен індійців сіло тільки одинадцять чоловік, тобто жінки з дітьми та шість веслярів, а решта групи разом з нами вирушила пішки. Матео мав намір на човнах обійти острів з півночі, але я щиро не радив йому цього робити: дорога з протилежного боку — зі сходу і з півдня — була трохи коротша, а головне — безпечніша, бо коли б за ними вирушила якась погоня, то вона обов'язково прийшла б з півночі, від острова Маргарита. Велетень тільки вперто похитав головою і буркнув, що, незважаючи на це, він попливе північною стороною.

Коли жінки сідали в човни, мені показали дружину Матео. Це була молоденька і незвичайно вродлива індіанка; вона тримала в руках синка, якому було, мабуть, з рік. Матео з надзвичайною турботою, якої я ніколи не міг би чекати від такої нелюб'язної людини, взяв дитину і дбайливо допоміг жінці сісти в човен. Погляд, яким він дивився на дружину і дитину, був сповнений любові і відданості. Бачачи все це, я не міг надивуватися.

Манаурі підійшов до мене, запитуючи, чи не треба затерти сліди, залишені табором.

— Обов'язково, — відповів я.

Ми всі, чоловіки й хлопці, з допомогою гілляк протягом кільканадцяти хвилин знищили сліди перебування табору.

Коли згодом, ідучи вже по піску вздовж узбережжя, я глянув на море, то побачив, що не тільки великий човен індійців, але й обидва човни негритянської групи пливли на південь. Отже, Матео послухав моєї поради.

«Дивна людина!» подумав я.

ТІНЬ З МАРГАРИТИ

Хоч ми всю ніч не спали, але часу на відпочинок не було. Всіх нас чекала неабияка праця. Нагодувати в наших умовах двадцять п'ять ротів — це не дрібниця.

Як тільки ми під час припливу моря втягнули важкий човен у верхню течію струмка — до цієї справи всі доклали рук — і сховали його під ліанами, я побіг на кукурудзяне поле, з учорашнього ранку зовсім осиротіле. Разом зі мною був Манаурі; мені хотілося похвалитись перед ним нашим багатством.

Я не помилявся. Багато папуг сиділо на майже дозрілих початках, з насолодою пожираючи зерна. На землі ходила ціла зграя чорних птахів, схожих на великих курей. Я вже хотів прогнати геть цих шкідників, але Манаурі стримав мене.

— Зробимо облаву! — шепнув до мене по-іспанськи, але я легко все зрозумів з його рухів.

— Правильно! — сказав я в такий же спосіб.

Не виходячи з гущавини, ми нишком повернули і побігли до своїх. Кожен схопив, що йому під руку попало: хто лук і стріли, хто патик чи палицю, а хто взяв ножа. Мисливці стали цепом і причаїлись під лісом на краю поля, загонщики мчали з боку річки. Пощастило нам надзвичайно. Правда, з папуг, які з вереском піднялись у повітря і полетіли, впало тільки дві, збиті стрілами. Зате схожих на курей птахів, що рятувалися, втікаючи по землі, ми легко наздоганяли і набили їх близько двох десятків. Наше полювання супроводжувалось веселими криками і сміхом. Ми вважали, що такий успіх — багатообіцяючий початок.

Жінки негайно почали потрошити і готувати птахів і незабаром подали смачний сніданок. Снідаючи, ми, щоб не гаяти часу, міркували, як розподілити працю. Вирішили так: дві партії мисливців, одна з Арнаком на чолі, друга — з Вагурою, негайно підуть до Озера Достатку в глиб острова, а також на північ, в район Гаю Папуг; два рибалки, озброєні списами, випливуть на плоті в море до скель, біля яких згоріла іспанська бригантина; найстаріший — близько п'ятдесяти років — індієць залишиться в таборі і з допомогою жінок збудує курені; найкращий стрілець з лука вартуватиме на кукурудзяному полі; індієць, який на Маргариті був теслярем, розширить другий пліт і сокирою витеше нові весла, а я…

Найбільше тривожило мене питання безпеки. Якщо навіть не було б погоні з Маргарити, то все одно перехід через південноамериканський материк, де панували іспанці, потребував би величезної обережності. В запасі у нас було вісім справних рушниць. Це неоціненне багатство треба було мудро використати. Вісім, а разом з нашими — одинадцять рушниць у вірних і вмілих руках — неабияка сила в даних умовах. Треба було тільки зробити її дійовою, навчити людей.

Я звернувся до Арнака:

— Арнак, запитай, хто з них уміє обходитися з вогнестрільною зброєю!

Не всі спочатку добре зрозуміли питання.

— Хто вже стріляв із рушниці? — спитав я просто. Виявилось три чоловіки.

— Ви зможете обходитись із зброєю? Заряджати, чистити, добре цілитись?

— Зможемо.

— Мені треба ще п'ять чоловік, яких я навчу стріляти. Хто хоче?

Виявили бажання всі. Всіх приваблювала ця наука. Мати рушницю — то була мрія індійця. Манаурі вибрав чотирьох, сам був п'ятий.

Мені дуже важливо було, не гаючи часу, взятися до роботи, постала потреба змінити зроблений раніше поділ груп, особливо мисливських. Коли всі розійшлися до своєї праці, я і вісім учнів залишились недалеко від печери.

Я дивувався пристрасті цих індійців. Знаючи, наскільки безтурботно ліниві деякі племена на півночі, наслухавшись досхочу про сонних тубільців Південної Америки, я не міг тепер надивуватися, бачачи старанність своїх нових товаришів. Переді мною відкривався немовби зовсім інший людський світ, з'являлася в мені немов нова свідомість.

Мені здавалося неправдоподібним, що жахи неволі, пережиті цими людьми, викликали такі зміни в їх характері. Жорстока іспанська неволя нищила в людині все людяне. Тут було щось інше. Прагнення до волі — ось сила, якої не можна перемогти в людському серці! Ці люди хотіли бути вільними, тому все робили швидко, а очі їх блищали. Побачили перед собою дорогу до волі, світило їм ясне завтра — і це їх сповнювало запалом, перетворювало на нових, міцних людей.

Як колись, коли я лежав поранений пазурами ягуара і роздумував про Арнака та Вагуру, так і тепер я пригадав своїх земляків на півночі. І знову сповнив мене гіркий жаль до них. Скільки там було людей, безрозсудних у своїй ненависті до індійців, і не тільки серед упертих пуритан. О, якби ті засліплені були на моєму місці і бачили цих індійців, що рвуться на волю!

Навчаючи індійців стріляти, я звертав особливу увагу на вміння швидко заряджати рушницю і цілитись, а також на вміння оберігати порох від дощу, і тільки пізніше ми починали стріляти. Кожному я дозволив стріляти двічі, спочатку, щоб не налякати стрільця вибухом, незначною кількістю пороху, а потім нормальним зарядом. Це були старанні учні і, поморочившись кілька годин, вони вже дещо зрозуміли. Важко було б назвати їх досконалими стрільцями, а проте під наглядом їм уже можна було довірити рушницю.

— Щоденно вправлятимемось хоч по годині, але не стріляючи. Треба берегти порох! — заповів я.

До заходу сонця було ще кілька годин, і Манаурі з чоловіками пішли у ліс, щоб нарізати гілля та ліан для луків, а також очерету на стріли. Я дуже зрадів цьому, бо ж луки в нашій групі залишились основною зброєю, і їх треба було мати якнайбільше, причому доброї якості.

Перебуваючи цілий день поблизу печери, я приблизно щогодини піднімався на вершину нашої гори або посилав туди кого-небудь, хто потрапляв під руку. Але море блищало чисте і приязне; на величезній поверхні не було жодного ворожого знака. Я старанно додержував усяких заходів обережності, вважаючи це за свій обов'язок і як старожил острова, і як чесна людина, котрій щиро довірялися знедолені люди.

Надвечір почали сходитися ловці; несли різноманітну здобич — тут були і зайчики, і різні птахи, а крім того, ящірки і навіть вужі. Ягід і фруктів принесли кілька кошиків, яких, на жаль, у нас було надто мало. Особливими ласощами вважалися вершечки якихось пальм, і справді, відповідно приготовлені, вони мені дуже сподобались.

Улов рибалок, які попливли до П'яти Скель, був невеликий — всього кілька рибин. Зате в них трапилася хвилююча пригода з тюленем, чи якоюсь схожою на нього твариною, і ще трохи — й вони принесли б багато м'яса. Влучили в тварину списом, і вже майже впіймали, але в останню мить вона вирвалась.

Під час вечері ми обговорювали план на наступний день. Визначили постійний пост, який вів спостереження на вершині гори, і вирішили, крім звичайних мисливських груп, вислати пліт з кількома мисливцями ловити черепах на західній стороні острова. Там вони мали побачити, як влаштувалися Матео та його люди.

Мене цікавили подробиці життя на Маргариті. Я довідався, що там перебувало багато іспанців, які жили головним чином з улову перлин. Морське дно поблизу узбережжя було скелясте, на ньому водились молюски, які утворювали перлини; ласий кусок, дуже цінний для небагатьох і проклятий багатьма. Не в кожному молюску була перлина, сотні їх доводилось добувати з морських глибин, щоб натрапити на одного з коштовним плодом.

Ниряльниками працювали виключно невільники. Це була така важка праця, що навіть найздоровіші силачі через рік гинули, роздуваючи собі легені. Ниряльник у тих умовах був приречений на певну смерть, і через кілька чи кільканадцять місяців його життя закінчувалось у нелюдських муках.

Внаслідок такої смертності у іспанців на Маргариті завжди було мало невільників, тому вони безупинно полювали на людей по всьому Карібському морю, а сильних негрів купували за великі гроші, де тільки могли. При всьому цьому в них виробилась якась божевільна жорстокість. Знущалися над невільниками на кожному кроці, при будь-якій нагоді. Витончені муки давали їм якусь хворобливу насолоду.

Коли індійці розповідали про все це, на обличчі у мене був, напевно, вираз недовір'я. Вони помітили його й одразу ж показували мені покалічені тіла, пошматовані батогами спини, руки з відрубаними пальцями, глибокі шрами на ногах, плечах, на грудях. Де тільки їх не було…

Я вперше так близько зіткнувся з потворним світом неволі. Рабство було і на півночі, в моїй Віргінії теж одні кривдили і мучили інших, але я не бачив цього на власні очі. Живучи в західних лісах, серед вільних поселенців, я досі мало думав про це. Тепер мене ніби ножем ударили. Дивлячись на цих людей, я не міг собі уявити, що вони служили іншим виключно як робоча худоба, що в жорстоких муках гинули за чиїмсь наказом.

Того вечора біля вогнища на моєму Острові Робінзона вперше в житті я з глибоким болем побачив усю несправедливість, яка панувала між людьми. І хто чинив цю несправедливість, хто приносив у життя стільки жорстокості?

— Ти не хотів би почути, — звернувся до мене Манаурі, — як загинув брат Матео?

— Розкажіть.

Брат Матео був ниряльником — невільником найбагатшого на острові іспанця, якого звали дон Родріго — вже саме звучання цього імені проймало людей жахом. Пан весь час вимагав, щоб ниряльник ретельніше добував з моря молюски, але той уже не міг, бо він десять місяців працював і сили його були вже зовсім вичерпані. Пан, бачачи, що з нього вже мало візьмеш, і бажаючи застерегти інших ниряльників, засудив його до смертної кари. Розправитися з ним мали собаки. На Маргариті були великі собаки, спеціально треновані. В день покарання пан запросив кількох приятелів, іспанців, зігнав також усіх невільників, навіть малі діти мусили бути при цьому, і вчинив криваве видовище. Коли на арену привели приреченого, дон Родріго звелів нацькувати на нього грізного пса. Брат Матео оборонявся від звіра, як тільки міг, — хоч і він, і всі присутні знали, що жити йому лишилося лічені хвилини, — і тримався на ногах, не підпускаючи розлютованого собаку до свого горла. Коли іспанці вже досить наситилися жахом і розпачливою обороною негра, його пан звелів випустити другого собаку. Двом псам бідолаха мусив піддатися. В той час, коли він одбивався від першого, другий скочив на нього, звалив на землю і розірвав горло. То були страшні собаки, такі самі, як їх пани.

— Ідіть спочивайте! — попросив я індійців, коли настала мовчанка. — Завтра нас чекає важка праця!.. Пам'ятайте, що тут ви в повній безпеці! Спіть спокійно!

Хоч я й побажав їм спати спокійно, але сам довго перевертався з боку на бік, доки заснув. Гірка страва, яку я прийняв, мабуть, вплинула трохи на нерви.

ЗНАК ХИЖОГО ШУЛІКИ

На світанку другого дня всі були на ногах, і, похапцем поснідавши, кожний пішов у свій бік. Я вже вирушив у напрямку поля, щоб побачити, чи не бешкетували вночі на кукурудзі шкідники, коли індієць, який вартував на вершині гори, задиханий прибіг до мене і щось поспішно говорив, показуючи на північ.

— Hispanos! Hispanos!

— Іспанці! — тільки й розумів я, але й цього мені було досить.

Я вмить повернувся до табору, який весь уже був на ногах, і в супроводі індійця швидко виліз на схил гори. Не було потреби лізти високо, — з висоти близько п'ятдесяти кроків над рівнем моря було все видно.

— Там! — показав мій товариш рукою.

З півночі йшло судно. Воно було ще на відстані десяти-дванадцяти миль, але тримало курс прямо на наше узбережжя. За дві-три години могло підійти до острова. Корабель мав дві щогли з парусами, це була, мабуть, шхуна — швидке судно, значно менше, ніж звичайні в цих водах бригантини.

— Скликати всіх людей! Завернути мисливців! — вигукнув я до індійця, забуваючи, що це не Арнак і не Вагура, які розуміють англійську мову.

В таборі лишалося четверо дорослих: індієць, який повідомив мене про судно, дві жінки і я. Мисливці вирушили чотирма групами, і кожну з них треба було попередити: Арнак повів людей в глиб острова, до Озера Достатку, Вагура — на північ, в околицю Гаю Папуг, Манаурі взяв пліт і поплив на південь за черепахами, а рибалки на другому плоті вирушили знову до П'яти Скель, які були розташовані за милю на північ. Показуючи жестами і називаючи імена, я пояснював, хто до кого має бігти, щоб завернути його з дороги, сам же взяв собі найскладніше завдання — погоню за Арнаком в глиб острова. Мисливці вийшли з табору приблизно п'ятнадцять хвилин тому, отже, ми сподівалися, що скоро наздоженемо їх. На жаль, рибалки вирушили задовго до світанку і давно вже ловили біля П'яти Скель.

Ми побігли кожен у свій бік. Обидві жінки були порівняно молоді і мали здорові ноги, тому вони не під вели. Десь через годину одна з них привела групу Вагури, друга — Манаурі, який, пливучи недалеко від берега, вчасно помітив жінку, що подавала йому знаки. В той час, коли вони старанно ховали пліт у гущавині над струмочком, повернувся й я з групою Арнака.

— Немає ще рибалок! — зауважив я занепокоєно. До них побіг індієць, вартовий з узгір'я, він, як сам запевняв мене рухами, був чудовим плавцем, і я звелів йому пропливти до П'яти Скель, що стояли за півмилі од берега.

У моряків на судні, звичайно, була підзорна труба, тому я заборонив показуватись на березі моря і взагалі на відкритих місцях, що особливо стосувалося вартових на горі. Вогнища були погашені.

Я оглянув зброю. Був дуже радий, що напередодні показав рушниці тим кільком індійцям і трохи повчив їх стріляти. Тепер кожному з них я вручив рушницю, — причому найдужчим дав важкі мушкети, — і звелів зарядити їх. Кожному виділив пороху і куль на десять пострілів. Після цього сказав, що кожен повинен як зіницю ока берегти свою рушницю, порох та кулі і що зброя буде у них до того часу, поки я не розпоряджусь якось інакше.

— Рибалок ще немає? — допитувався я.

— Нема.

Манаурі послав двох юнаків-скороходів, вони повинні були з'ясувати, що сталося з рибалками і з тим індійцем, якого до них послали.

Не було сумніву, що шхуна — судно справді виявилося шхуною — мала на меті наш острів. Підійшла на якихось чверть милі до берега і, пливучи на цій віддалі, прямувала з півночі на південь уздовж східного узбережжя. Припавши до великого каміння на схилі гори, ми добре бачили корабель.

— Допливає саме до П'яти Скель! — зауважив Арнак.

— Дивіться! — сказав я. — Опустив головний парус.

— Невже вони хочуть зупинитись? — буркнув Вагура.

— Мабуть, так! — відповів я.

Ні. Не зупинилися, тільки зменшили швидкість. Очевидно, вони зробили це для того, щоб без поспіху оглянути острів. Дивлячись на них крізь підзорну трубу, я розрізняв групу людей, які стояли біля борту і пильно стежили за нашим островом. У одного з них теж була підзорна труба. Так, це погоня іспанців з Маргарити! Я намагався полічити їх. На судні було близько п'ятнадцяти чоловік.

Хоч я і взнаки не дав, але на серці у мене похололо. Озброєні до зубів іспанці, у яких до того ж, можливо, була ціла зграя лютих собак, легко могли б справитися з нашою, хоч і більшою, але незрівнянно гірше озброєною групою. Я вже не покладав таких великих, як раніше, надій на наших свіжоспечених стрільців, і, хто знає, можливо, в цьому становищі найвідповіднішою зброєю в їх руках був би лук. Я розповів про свої турботи Манаурі, Арнакові і Вагурі, які були на горі.

— Я думаю, — відповів Арнак, — що ті три, які вже раніше вміли стріляти, напевно не підведуть нас.

— А інші?

— Хіба я знаю?

— А як ти думаєш, Манаурі?

— З цими трьома все буде гаразд. З іншими — невідомо.

— То, може, в такому разі їм усім дати, крім рушниць, ще й луки?

— З лука кожен зможе добре стріляти, — підтвердив Манаурі.

— А може, ще інакше: з рушниць стрілятиме тільки шість чоловік, тобто ті троє, Арнак, Вагура і я, а інші тільки заряджатимуть і подаватимуть.

— Так справді буде найкраще! — згодились вони.

Тимчасом судно минуло П'ять Скель і поволі підходило до нас. Другий, неопущений парус дедалі виразніше вирисовувався на блакитному фоні океану. Він був білий, мов голуб; на таке невідповідне порівняння я тільки здригнувся і гірко посміхнувся: ні, то знак не голуба, то наближався знак хижого шуліки, символ смерті, яка чигала на нас, привид кровожадних гнобителів! Судно йшло зовсім повільно. В цьому скраданні було стільки прихованої погрози, що навіть у мене, хоч я тільки дивився здалеку, щось спирало подих.

— У них можуть бути собаки! — одізвався я. — Скільки у вас отруйних стріл?

— Штук тридцять, мабуть, буде.

— А отрута з них не вивітрилась?

— Невідомо. Треба випробувати.

За хвилину Арнак додав з наголосом:

— У них можуть бути собаки, але люди ці гірші від собак!

— Що ж…

— Насамперед потрібно вибити всіх людей, бо інакше вони нас винищать. А вбити можна й отрутою!

— Авжеж…

Шхуна була тепер напроти гори, все так же за чверть милі від берега і на неповних півмилі від нас. Крізь підзорну трубу я бачив на палубі все — жодна дрібниця не лишилась непоміченою. Перевірив ще раз: було п'ятнадцять іспанців. Собак я не бачив; якщо вони були, то десь сховані. Всі вийшли на палубу і весь час уважним поглядом оглядали острів. З лінивих рухів я зрозумів, що нічого підозрілого вони не помітили і що причалювати з якихось причин до берега не збиралися. Але очі витріщували на наше узбережжя — прямо жах!

Судно пересунулось на південь, і наше напруження зменшилося. Ми зійшли вниз, залишивши на вершині тільки двох індійців, які мали найкращий зір. Щогодини вони повинні були доповідати нам про стан справ.

Отрута на стрілах ще не втратила своєї сили: легко поранений зайчик за якусь хвилину загинув.

Нарешті повернулися рибалки і посланий до них індієць. Розповідь їх була дуже схвильована. Рибалки побачили судно дуже пізно, коли воно було за якихось півмилі від скель. Негайно кинулись утікати. Щоб їх не помітили, вони пливли у воді біля плоту, ховаючи за ним навіть голови, що стирчали з води. Непомітно підштовхували пліт. Так добралися до берега, сховали пліт і самі заховалися серед великих каменів, що виступали з води.

— То ви справжні недотепи! — гримнув на рибалок Манаурі. — Щоб так близько підпустити до себе ворогів! Як думаєте, вони бачили вас? Пліт це річ примітна, впадає в очі.

— Мабуть, не бачили. На П'яти Скелях лежить багато водоростей, викинутих з моря. Ми швидко прикрили ними пліт. Він був схожий на плаваючий острівець… Не помітили нас…

Перед лицем небезпеки у індійців з'явилося войовниче завзяття, в них одізвався дух війни, який до цього часу дрімав. Запал до боротьби з ненависним ворогом охопив увесь табір. Три мисливські групи одразу перетворилися в три загони воїнів під керівництвом Манаурі, Арнака і Вагури. Це не становило якихось труднощів, бо всі індійці були з того ж племені араваків, що й мої хлопці. Обачний Манаурі спочатку мав сумніви щодо Вагури, — їх викликав молодий вік хлопця, — і поцікавився моєю думкою.

— Треба взяти його! — сказав я. — Вагура вже не хлопчик, йому сімнадцять років. За останній рік він дуже змужнів! Розважливий. Йому можна довірити загін.

Шхуна тимчасом так само повільно, як і раніш, ішла собі далі на південь. Але, дійшовши до східно-південного краю острова, не повернула на захід, як ми сподівались. Одійшла від наших берегів і, піднявши всі паруси, попрямувала у відкрите море; спочатку на схід, потім на південь, у напрямку материка.

— Кружляє, мов шуліка! — зауважив я. — Хоче переконатися, чи немає втікачів у морі.

— Побачить, що там немає, і, може, дасть нам спокій. Поверне на Маргариту! — пожвавішав Манаурі.

Даремні надії! Судно, пробиваючись крізь морську течію, увійшло в води поблизу материка, але потім, пересвідчившись, що в морі немає нікого, повернуло і знову пішло до нашого острова. І з того самого місця на південному узбережжі, де нас залишив, корабель знову почав оглядати узбережжя. Ми зрозуміли, що він має намір обійти так довкола всього острова.

Кружляючи по океану, судно втратило чимало часу. Надходив вечір. До сутінків лишалося близько двох годин.

Шхуна ішла тепер на захід, тобто до того місця, в якому десь на березі моря розкинули свій табір Матео та його люди. Їх ніхто не застеріг; вони не могли досі помітити судно, яке йшло з боку східної частини острова. Мабуть, і обережності особливої вони не дотримувались.

Манаурі повністю поділяв моє занепокоєння.

— Треба попередити їх! — сказав він коротко.

Глибше обміркувавши становище негритянської групи, я не на жарт занепокоївся. Ми приблизно знали, де отаборився Матео, бо Арнак докладно описав йому Мис Черепах. Там було джерело прісної води, яке впадало в невеличку затоку, і над цією затокою, безсумнівно, розташувалася група Матео. А що як іспанці, пропливаючи мимо, заглянуть саме до цього сховища і знайдуть негритянські човни? Якщо їх залишили на березі, то вони повинні були впасти іспанцям в очі.

— Негайно вирушаймо! — вигукнув я. — Не тратьмо жодної хвилини!

— Вирушаймо! Але хто? — спитав Арнак.

Доки іспанська шхуна плавала з другого боку острова, нашому таборові нічого не загрожувало. Досить було залишити тут невеличку групу. Зате на заході, якщо іспанці помітили б утікачів, могло дійти до сутички. Там потрібні були наші сили.

На поспішно скликаній нараді, в якій взяли участь усі чоловіки, я запропонував план дії, як я уявляв його собі. Висунув на загальне обговорення думку, щоб Манаурі з своїм загоном, узявши три рушниці, залишився на місці, а Арнак і Вагура разом із своїми людьми пішли б зі мною на захід. Я сподівався, що швидким маршем дійду вночі до Матео раніше, ніж іспанці, які з сутінками, безсумнівно, стануть на якір і не попливуть далі.

Такий план викликав заперечення у Манаурі. Це був, як я вже згадував, чоловік квітучого віку, один з вождів свого племені, людина відважна, честолюбна, з гарячим прагненням до дії. Він не хотів лишатися позаду, коли мали вирішуватись такі важливі справи.

— Там, напевно, дійде до боротьби, ти сам це казав! — говорив ображений. — Як же ти міг думати, що я сидітиму в таборі з жінками й дітьми?

Я зрозумів свою нетактовність і прикрість, якої завдав воїнові. Щиро попросив у нього пробачення і виклав перед ним усі обставини, на яких я збудував свій план.

— Можливо, що дійде там до боротьби, але не обов'язково! Вірю, що нам вдасться вчасно попередити Матео і заховати його човни. Але у іспанців дуже швидке судно, і вони можуть раніше за нас повернутись назад сюди. Жінки і діти не повинні залишатись без захисту.

— Чого б це іспанці мали повертати саме сюди, до нашого табору?

— Манаурі, чи ти добре продумав те, про що рибалки говорили сьогодні вранці? Судно підійшло до них біля П'яти Скель на півмилі, поки рибалки помітили його і пірнули. А що коли іспанці їх бачили? Що з того, що не кинулись одразу ж у погоню! Може, вони хотіли спочатку подивитися, чи не знайдуть ще десь на острові втікачів, а коли не знайдуть, то хіба не можуть сюди повернути?.. Та досить про те, що може бути… Добре, Манаурі, ти підеш, мабуть, з нами, нас буде разом три загони, тільки все одно когось треба залишити тут для захисту.

Манаурі з задоволенням вислухав моє пояснення, а потім запитав, хто хоче залишитись добровільно. Ніхто не мав такого бажання, всі хотіли йти. Тому Манаурі сам призначив чотирьох чоловік, у тому числі двох з рушницями. Він користувався серед своїх людей повагою, його слухали.

Я видав стрільцям по двадцять патронів на рушницю, потім ми взяли на два дні їжі і, не зволікаючи, вирушили. Для кожної з трьох груп було виділено однакову кількість рушниць, а також отруйних стріл.

Швидкою ходою, майже бігом ішли ми один за одним (за індійським звичаєм) по прибережному піску. Наша група з шістнадцяти чоловік, утворювала ніби довгий ланцюг. Всього у нас було дев'ять рушниць, а крім того, я взяв свій старий, але справний пістолет.

До вечора ми пройшли чималу частину дороги. Біля джерела з чистою водою трохи відпочили і з'їли частину їжі, яку взяли з собою. Під час цього відпочинку я порушив питання, яке вважав надто важливим, щоб його не поставити ясно: хто керує походом?

— Це й мені спало на думку! — вихопився Арнак. — Ти!

— Ні, не я! — заперечив я. — По старшинству керувати повинен Манаурі. Він наш вождь.

Манаурі довгий час мовчав, лагідно дивлячись на мене, потім в його очах замиготіли насмішкуваті вогники:

— Ого, який ти хитрун! Чи ти думаєш, що навіть у цьому повинен годити моєму самолюбству?

— Я кажу цілком серйозно! — відповів я. Індієць беззвучно засміявся.

— Ей, Яне, не треба мені догоджати! Ми й без того любимо тебе, мов брата!

Потім звернувся до решти індійців, вказуючи на мене великим пальцем:

— Ми на цьому острові перебуваємо три дні, а він — понад рік. Він знає тут кожен закуток. У лісах своєї батьківщини він був великим мисливцем. Він дав нам вогнестрільну зброю. Хто ж краще поведе нас проти іспанців? Скажіть?

— Він! Він! Він! — гукнули звідусіль індійці. Манаурі зробив вигляд стурбованої людини, яка змушена підкоритися більшості.

— Чуєш? — крикнув до мене. — Вони самі висловились! Хочуть, щоб ти був! Думаю, що ти нічого не маєш проти?

— Ні, — відповів я весело.

Перш ніж вирушити в дальшу дорогу, я вважав за обов'язкове дати кілька загальних вказівок.

— Нагадую ще раз: я думаю, що до бою не дійде, бо іспанці не пристануть до острова. Та коли з якихось там причин причалять, то найголовніше наше завдання — якнайдовше не показуватись, не допускати, щоб вони довідались про нас. Ви досвідчені воїни і самі знаєте, що значить напасти на ворога зненацька. Тому боротимемось, скільки можна буде, за допомогою ножів, палиць, луків та отруйних стріл і тільки в крайньому разі застосуємо рушниці.

Настала ніч. Хмар не було, і безліч зірок тропічного неба досить непогано освітлювали все навколо. Ми без будь-яких труднощів ішли вздовж моря, дорогою, де кілька разів ходив я, Арнак і Вагура. Минала година за годиною, по зірках ми визначали час. Десь опівночі місяць виплив на небо і стало так видно, що я звелів приглядатись до моря, — чи не побачимо судно.

З гущавини линуло пронизливе сюрчання цвіркунів і шарудіння інших комах, захоплених гарячою ніччю; з моря долітав приглушений шум хвиль; чарівна, але якась недоречна краса кокосових пальм, залитих сріблястим сяйвом місяця, огортала нас; а до того ще й швидка наша хода в глибокій мовчанці — все це викликало сонне запаморочення. Ми повинні були безперервно вириватись з цього почуття напівреальності, щоб не впасти в сон наяву.

Давно вже лишилася позаду затока, біля якої я вперше зустрівся з двома хлопцями. Ми наближалися до мети. До Мису Черепах було ще з милю, може, півтори.

Раптом Арнак, що йшов попереду, зупинився так раптово, що я мало не впав йому на спину.

— Тихо! — цикнув він пронизливим шепотом на товаришів, які йшли за нами. — Тихо! Стійте!

Всі зупинилися, прислухались.

За мить десь здалеку долинув до нас відголос, розбитий луною. Загуркотіло раз, вдруге; затихло; потім знову гуркіт. Сумніву не було: це — віддалений звук пострілів. Доходив сюди з району Мису Черепах.

— Причалили! — шепнув Арнак.

— Ми запізнилися! — зойкнув хтось.

Всі були приголомшені, немовби то нас самих спіткало нещастя. Таки й спіткало. Повисла над нами близька, пряма небезпека. Скоріше, ніж ми сподівалися, настала та грізна хвилина, яка мала вирішити нашу долю.

Десь попереду все ще відгукувалась луна від поодиноких пострілів.

Наказу не треба було. Ми кинулися вперед.

ГАЛЯВИНА

Стрілянина, як це не дивно, все ще тривала, хоч стріляли з дедалі більшими перервами. А коли, підійшовши ближче, ми почали, краще розрізняти звуки, то змогли встановити, що вони йшли не з одного, а з кількох місць. Всі лунали десь попереду, але один раз далі від нас, другий — ближче, то прямо перед нами, то значно правіше, немовби з глибини острова.

Далі мчати мов навіженим не було рації, бо все це могло закінчитись дуже сумно: задихані і нездатні до боротьби, ми могли б потрапити прямо в руки іспанців. Я наказав зупинитись і трохи відпочити.

— Що там діється попереду? — запитав Вагура. Кілька хвилин уже не стріляли.

— Не розумієш? — Арнак блимнув на нього очима. — Ганяють їх по всьому лісі.

— Людей Матео?

— А кого ж іще?

Хтось з індійців висловив думку, що, може, нам не варто йти далі, якщо група Матео знищена.

— А ми що зробимо? Повернемось до табору? — обурився я.

— Повернемось і сховаємось у глибині острова.

— То ще питання, чи вся група Матео знищена! Може, не один з них утік і ховається в чагарниках. Треба б йому допомогти.

Арнак палко підтримав мою пропозицію, накинувшись на малодушного земляка:

— Чоловіче, що ти хочеш? Ти думаєш, що сховаєшся від них? На цьому острові? Знайдуть тебе!

— Не дізнаються, що ми тут!

— Не дізнаються? Хіба силою не примусять говорити тих, кого спіймають?

Я не хотів вживати ніяких заходів, доки не знав, що їх схвалюють і підтримують усі люди. Тому я звернувся до них із запитанням, що вони збираються робити.

— Повертатися зараз безглуздо! — відповів Манаурі. — Єдине, що лишається, — це йти далі.

— А твої воїни? Чи всі вони так думають?

— Усі! — гукнув за всіх хтось позаду.

Раптом я прислухався: до нас долетіли інші, не такі, як були досі, звуки. Крім різноманітних шелестів і голосів, невіддільних від тутешньої душної ночі, ми виразно почули якісь інші знайомі звуки. Слух не обманював нас: то було гавкання собак. Басовите, завзяте гавкання великих собак.

— У них є собаки! — пронеслося по загону, неначе морозний подих.

Я ще раз нагадав людям дані раніше вказівки, щоб запам'ятали їх якомога краще:

— Тільки луки, списи, палиці, ножі! А рушниці лише за моїм наказом! Іспанці не повинні догадуватись, що вони у нас є!

— Яне! — звернувся до мене Арнак. — А як ми порозуміємося, коли нас розділять, а голосно кричати не можна?

— Маєш голову на плечах, Арнак!.. Слушно зауважив, я забув про знак, при допомозі якого зможемо порозумітися! Який знак оберемо?

Якісь цвіркуни безупинно свистіли коротким: «тсс, тсс, тсс, тсс!» Їх легко було наслідувати. Нашим застережним сигналом на близькій віддалі стало триразове «тсс» цього цвіркуна, а на дальшій — голос чорної зозулі: «пйонг».

Перехід крізь зарості, хоч вони й були колючі, хоч і росло тут багато агав та кактусів, відбувався досить успішно. Це не була суцільна гущавина, кущі рідко сходилися, часто траплялися голі місця і галявини. Арнак вів нас чудово. З задоволенням, — ні, більше того — з подивом стежив я за його поведінкою. В ці тяжкі хвилини не обманув надії, яку я покладав на нього.

Ясне світло місяця полегшувало нам похід, але, з другого боку, воно могло виказати ворогам нашу присутність. Де тільки можна було, ми трималися тіні.

Собаки гавкали перед нами то тут, то там. Ми підходили до них усе ближче. В першу-ліпшу хвилину могли почути нас. Знову гризли мене сумніви. Я витягнув цих людей у небезпечний похід, але чи в усьому згоджувалося з цим моє власне сумління? Весь час мене мучила, немов кошмар, думка про те, як нікчемно, порівняно з іспанцями, були ми озброєні. Чи не був це похід з палицею проти гармат? А що якби все-таки повернутись?

Уважно глянув я на своїх товаришів. Арнак, ідучи на чолі всієї групи, прокладав дорогу. На обличчі у нього був вираз похмурої відваги і завзяття, кожен його рух свідчив про силу волі. Стиснуті уста Манаурі виражали впертість, якої досі я не бачив у цього поважного індійця. Вагура з суворим виразом прислухався до голосів попереду нас і, витягнувши з колчана отруйну стрілу, вже тримав її на тятиві лука. Наступний воїн, якого звали Райсулі, був одним із трьох індійців, обізнаних з вогнестрільною зброєю. Перевісивши через плече мушкет, тримаючи в руках лук, стріли і палицю, він ішов у якомусь натхненні. Палаючим поглядом пронизував нетрі, в яких сподівався побачити ворога. Досить! Я зрозумів, що ніяка сила не спинить цих людей. Вони йшли вперед, бо це була їх єдина дорога до волі. І мені стало соромно, що хоч трохи я міг сумніватися.

У світлі місяця перед нами заясніла галявина. Заросла нужденною травою, подекуди просто піщана, як у багатьох місцях на острові, вона розкинулася завширшки приблизно на постріл з легкої рушниці, але завдовжки була значно більша. Тягнулася прямою смугою майже від самого моря на тисячу, мабуть, кроків у глиб острова. Ми тільки почали міркувати, як зробити — сміливо перейти відкритий простір упоперек чи обійти його, — коли в чагарнику з протилежного боку різко затріщало гілля і зовсім близько почулося гавкання собаки.

— Біжить до нас! — застеріг Арнак.

— Ховайтесь! — пошепки наказав Манаурі.

З хащів на протилежному боці на галявину вибігла не собака, а людина. Спіткнулася, впала, але одразу ж схопилась і побігла в нашому напрямку. Було видно, що бігла з останніх сил, коліна у неї згиналися. Це була жінка. Негритянка з групи Матео.

Ледве добігла до половини галявини, як з гущавини за нею вискочила собака. За кілька стрибків догнала жінку і кинулася ззаду на неї. Жінка навіть не скрикнула, тільки, падаючи, придушено застогнала.

А далі все сталося з блискавичною швидкістю. Індієць з загону Вагури вискочив на галявину. Не встигло собачище встромити ікла в шию жінки, як лучник був уже рядом з ним і зблизька пустив стрілу. Пробита наскрізь тварина миттю загарчала, розкусила стрілу, але тут же безсило впала. Індієць вхопив напівпритомну жінку і, тримаючи її під рукою, великими стрибками повернувся до нас.

Радісний гомін між людьми був нагородою сміливцеві. Величезне собачище ворушилося ще, але було видно, що це його останні судороги. Чотириногий страх невільників здихав! Райсулі, який стояв за мною, розпалився. Завзято щось вигукнув. Йому заткнули руками рот, притиснули до землі.

— Що він кричав? — занепокоєний нахилився я до Арнака.

— Нічого. Тільки те, що собака вбита. Радів. Раптом ми зосередили всю свою увагу на заростях по той бік галявини. Знов якась людина пробивалася крізь гущавину. Мабуть, бігла за собакою. Щохвилини свистала. На краю чагарника зупинилася.

Собака ще жила і ворушила головою. Людина помітила її і помчала на середину галявини.

— Іспанець! — не стримавшись, вигукнув хтось у нашому загоні.

— Тихо! — засичав Манаурі.

Прибулий, бачачи собаку, яка безсило лежала на землі, тихо скрикнув од здивування. Нахилився над твариною, повернув її. Мабуть, побачив стрілу, бо рвучко схопився і на якусь мить кинув пильний погляд у наш бік.

Кілька стріл в один і той же час тихо просвистіли в повітрі. Мабуть, майже всі вони влучили, бо віддаль була не більша, ніж тридцять кроків. Іспанець упав. Одна із стріл, певно, пробила йому горло: хрипів, конаючи.

Перш ніж ми встигли затримати навіженого, Райсулі вибіг на галявину, вимахуючи палицею, і жахливим ударом розтрощив іспанцеві голову. В цьому не було потреби — ворог уже, певно, був мертвий. Та мало того. Перемога над ворогом, мабуть, помутила розум індійця. Райсулі замість того, щоб негайно повернутися, залишився біля вбитого. Почав танцювати навколо нього якийсь божевільний танець перемоги. Втратив відчуття дійсності.

Ми стояли в німому остовпінні і безпорадно дивилися на несамовите видовище. Арнак відклав зброю і готувався стрибнути, щоб силою затягнути його з галявини. Не встиг. З протилежного боку гущавини гримнув постріл. Райсулі поточився, немов продовжуючи свій божевільний танець, і впав, як сніп. Куля була смертельна.

Два іспанці вийшли на галявину. В руках у них були рушниці; мені здалося, що з дула одної ще йшов дим. Вони навіть не підозрівали нашої присутності. Всю свою увагу звернули на тіла, які темніли посеред лугу. Ішли прямо до них. Були настільки далекі від думки про небезпеку, яка їм загрожувала, що жваво і досить голосно про щось розмовляли, немовби сперечалися.

— Запитай Манаурі, про що вони говорять! — шепнув я до Арнака.

Ми стояли близько один від одного і тому легко могли перешіптуватись між собою, не боячись, що нас почують. За хвилину Арнак сказав мені на вухо:

— Манаурі каже, що один з них докоряє другому, бо той погано вистрілив.

— Та він же влучив! Райсулі вбитий.

— Це так, але той, що стріляв, повинен був тільки поранити в ноги, а не вбивати.

— Ага, вони хочуть захопити невільника живим.

— Авжеж!

— То, може, інших вони не вбивали?

Це давало деяку надію, що постріли, які ми чули досі, не обов'язково мали означати смерть людей Матео. Але на роздуми у нас не було часу.

Два іспанці підійшли до трупів і — ми бачили — остовпіли. Тільки тепер упізнали свого товариша, який лежав на землі. Прискочили, підняли його, побачили, що він мертвий.

Тепер треба було діяти якнайшвидше і покінчити з обома, поки вони не опам'яталися.

— Арнак! — нагадав я. — Пора!

— Знаю, — кивнув головою хлопець.

Швидкі притишені слова, короткі накази. Кілька найкращих лучників натягнули луки і на даний Арнаком знак вистрілили.

Результат, на жаль, був не такий, якого я сподівався… Тільки один іспанець, тихо застогнавши, впав на місці. А другий, помітивши, чим тут пахне, кинувся тікати. Дві стріли влучили в нього, але — як ми переконалися пізніше — жодна з них не була смертельна.

Тепер іспанець мчав, неначе дикий кабан, до заростей і кричав, мов божевільний.

Він зрозумів небезпеку, догадався, що десь поблизу — озброєний противник. Якщо б він устиг повідомити своїх товаришів про те, що знав, то це могло б стати нашою загибеллю. Все залежало від цієї однієї хвилини. Від того, чи добіжить утікач до гущавини.

Мчав через галявину великими стрибками. Я швидко приклав до плеча рушницю, взяв його на мушку. Хоч була ніч, але місяць освітлював галявину. Я старався прицілитись якомога краще. Мені видно було його спину, яка стрибала то вище мушки, то нижче. Він біг за п'ятдесят-шістдесят кроків од нас. Скільки лишилось йому до заростей? П'ятнадцять стрибків, десять?

Я затамував подих. Дуло мушкета вів за ним, то піднімаючи його, то опускаючи, відповідно до рухів іспанця. Коли він стрибнув найвище і мушка зупинилася прямо на його спині, під лівою лопаткою, я натис курок. Вибух, фонтан вогню, удар приклада в плече. У відблиску по стрілу я, здавалося, побачив, як він рвучко змахнув руками, але густий дим закрив усе переді мною.

— Лежить! — радісно вигукнув Вагура. — Впав! Ти зрізав його!

Луна від пострілу затихла, в ушах перестало шуміти. Дим розвіявся. Тепер і я бачив його. Не ворушився, був мертвий. Лежав щонайбільше за кілька кроків од темної стіни заростей.

— Чи цей постріл не зрадить нас? — підійшов до мене Арнак.

— А чому б він зрадив? Хто там у лісі розбереться, що це моя рушниця, а не одного з них? — заспокоїв я хлопця.

— Але ж іспанець кричав!

— Кричав, це справді гірше! Мабуть, його почули.

— Повинні були почути! Кричав, як чорт! — підтвердив Вагура.

— Але й це не пошкодить! Доки нас не побачать, то не знатимуть, чого він кричав.

— Три з них загинуло! — засміявся Вагура. — Ці три могли нас побачити, але вони вже мертві!

— Це правда! В цьому наша перевага!

Після мого пострілу на галявині стало зовсім тихо, не було ніякого руху і в хащах на тому боці. Настав спокій, він здавався страшним, хоч нічого неприродного в ньому не було: ми чули гавкання собак і немовби навіть вигуки людей, але вони були досить далеко, може, за півмилі від нас, а може, й більше. Мабуть, основний напрям погоні ішов десь в інший бік лісу, не до нас.

Те, що ворог нас не бачив, справді становило неабияку нашу перевагу, і це становище треба було зберегти якнайдовше. Труни, які лежали на галявині, а також сліди боротьби могли виказати нас. Слід було запобігти цьому. Та біда в тому, що ми не довіряли тиші: а що як за тими кущами ховається, чатуючи на нас, ворог? Я поговорив з Манаурі і хлопцями. Всі одностайно висловились за те, щоб діяти негайно.

— Оглянь край галявини через підзорну трубу! — порадив Арнак.

Крізь скельця тінь у гущавині під кущами і деревами вже не здавалася суцільною безформною плямою, в ній уже можна було розрізнити ясніші і темніші частини та смуги. Вітру не було, навколо — тихо, навіть листочок не поворухнеться. Десь там в нетрях ховалася нерозгадана таємниця, вчувалася там невідома загроза, можливо, засада, в глибині їх вирішувалась наша доля, але скраю гущавини в цю мить, здавалося, небезпеки не було. Я не помітив нічого подозрілого.

— До діла! — вигукнув я.

Тимчасом Манаурі і Арнак розподілили між людьми завдання: одні мали принести тіла забитих, другі — забрати стріли і здобуту зброю, треті — з рушницями бути напоготові.

Я швидко зарядив мушкет і став серед стрільців.

— Собаку теж принести? — запитав Арнак.

— Ну звичайно!

— А якби ми захопили той кінець галявини? — висловив думку Вагура.

— Навіщо? Щоб легше було потрапити в їх руки? Галявина для нас — неначе оборонний вал. З цього боку нам безпечніше.

Манаурі дав знак, і люди вискочили із схованки. Не зазнали жодної прикрої несподіванки. Так швидко справилися, що не минуло й п'яти хвилин з того часу, коли я вистрілив в іспанця, як трупи були заховані далеко за нами і галявина лежала така ж порожня, якою була з незапам'ятних часів.

Край гущавини тонув у повній тиші, яку переривало тільки монотонне сюрчання цвіркунів і цикад. Тепла місячна ніч розкрила навколо всю пишність тропіків і, напевне, викликала б лагідну задуму, якби не гавкання собак, що час від часу порушувало цей штучний спокій і недоречну ідилію.

НЕГРИ

До ранку було ще далеко. На небі з'явилися спочатку рідкі, клубчасті хмарки; вони на якийсь час закривали місяць, і тоді ставало зовсім темно. Після хвилюючої сутички настав відносний спокій.

Скориставшись з відпочинку, я звернувся, як звичайно через Арнака, до Манаурі:

— Де врятована негритянка?

Індієць вказав головою назад.

— Далеко звідси? — запитав я.

— Ні.

— Не знаєш, чи опритомніла вона?

— Не знаю.

— Ходімо до неї.

Ми взяли з собою Арнака і Вагуру, звелівши людям, які залишалися скраю галявини, під час нашої відсутності бути особливо пильними.

— Це за сто кроків, не більше, — заспокоював Манаурі.

По дорозі хлопці підійшли до мене і запитали, які у мене плани.

— Плани? — відповів я. — Зовсім не змінилися. — Тобто?

— Ідемо на допомогу Матео.

— Значить, підемо далі? Не залишимось на галявині?

— Ну звичайно! Тільки перед тим поговоримо з негритянкою. Може, вона пояснить нам дещо.

Негритянка сиділа на землі, спершись спиною об стовбур невеликого дерева. Почувши кроки, які наближались до неї, жінка рвучко схопилася, немов готуючись тікати. Але, впізнавши нас, одразу заспокоїлась.

— Долорес, як ти почуваєш себе? — Манаурі дружелюбно привітав її по-іспанськи. — Тобі краще?

— Краще, — зітхнула жінка.

— Наші люди дали тобі їсти?

— Дали.

Побачивши мене, Долорес затремтіла всім тілом.

— Заспокойся, дурна! — добродушно сказав Манаурі. — Це каш добрий друг. Він урятує Матео.

— Матео вбитий, — шепнула негритянка.

— Що ти кажеш? Ти впевнена в цьому?

— Впевнена. Я бачила, як його засікли. — Де це було?

— Там…

Обірвала, не могла далі говорити. Її знесилила згадка про страшні хвилини. Манаурі лагідно струснув її за плечі, заклинаючи, щоб вона оволоділа собою і не відбирала у нас часу.

Долорес, як запевняв мене індієць, було років тридцять, але виглядала вона на п'ятдесят: так зістарила її багаторічна неволя. Ще дитиною вивезена з Африки, вона знала тільки іспанську мову. Іспанці дали їй ім'я, а непосильною, надлюдською працею вони забрали у неї молодість.

Опам'ятавшись, жінка відповідала спокійніше. Події, як вдалося нам відтворити їх з розповіді негритянки, розвивалися так: Матео з своєю групою, послухавши нашої поради, розташувався табором поблизу Мису Черепах. Останнього вечора їх вогнище горіло, як завжди, недалеко від узбережжя, і приблизно через годину після заходу сонця всі пішли спати. Ніхто не помітив судна, яке, мабуть, у присмерках з'явилося на горизонті, зате іспанці зразу побачили світло вогнища. Причалили десь недалеко від мису і підійшли до сплячих. Але одна з собак, яких вони взяли з собою, передчасно заскавчала і підняла в таборі тривогу. Поки кати підбігли, люди з табору втекли в зарості. Найгірше було жінкам з малими дітьми. Щоб одвести від них погоню, Матео з трьома чи чотирма товаришами весь удар взяв на себе. Захисники мали тільки палиці та списи, а проти них були люті собаки і сила іспанців, озброєних рапірами, списами, рушницями. Матео та його товариші оборонялися завзято і довго, мабуть, ворог хотів узяти їх живими, і поки вони боролися, всі інші люди з групи могли далеко порозбігатись у лісі. Долорес, утікаючи, скоро втратила своїх з очей і бігла сама, весь час уперед. В неї двічі стріляли, але не влучили. Гналися — вона втекла від переслідувачів. Нарешті добігла до галявини, де наздогнала її собака і де ми врятували її.

— А чого ти думаєш, що Матео загинув? — запитав я.

— Та ж іспанці кинулися на нього! Я оглянулась і все виразно бачила. Його оточили.

— Його могли тільки поранити, могли взяти живим.

Але Долорес твердо була переконана, що Матео загинув, так само як і ті три чи чотири захисники, що боролися поруч з ним, хоч безпосередніх доказів цього вона не мала.

— Іспанцям потрібні живі невільники, а не вбиті, — зауважив Манаурі.

Арнак зробив нетерпеливий жест рукою і сказав:

— Поки не переконаємось у його смерті, я вірю, що він ще живе!

Кожен із нас хотів, щоб Матео жив, і, всупереч голосу розуму, ніхто не хотів допускати думки про його смерть. Люди ставилися до задирливого велетня з великою доброзичливістю і приязню.

— Незалежно від того, живий Матео чи ні, — сказав я, — його останній бій і самовідданість свідчить про те, що це справжній герой.

— Матео завжди мав мужнє серце! — запевнив Манаурі.

Легкий тріск хворосту з боку галявини перервав нашу розмову. Ми помітили невиразний силует людини, яка швидко наближалася.

— Це свій! — шепнув Арнак.

То був один з індійців, які вартували на галявині. Прибіг з важливою вісткою, яку повідомив з великим пожвавленням.

Арнак поспішо переклав її мені:

— Люди перейшли через галявину… Вони вже на нашому боці.

— В якому місці?

— Кроків чотириста направо від нас, туди, до середини острова.

— Іспанці? З собаками?

— Собак немає.

— Скільки їх?

— Чотири чи п'ять.

— Ого!

Це була тривожна звістка. Ми опинилися в кліщах. Ворог був перед нами, і хтось, кого теж треба було вважати за ворога, — позад нас. Ці чотири чи п'ять чоловік в нашому тилу могли залити нам сала за шкуру. Необхідно було якнайшвидше знешкодити їх, хоча б навіть застосовуючи вогнестрільну зброю.

Швидко, але обережно й тихо повертаючись до своєї групи, я пошепки давав накази. Манаурі та його загонові я доручив і далі пильнувати галявину на тому самому місці; Арнак і Вагура з своїми людьми мали йти за мною. Мушкети з довгими дулами, непридатні в заростях, ми замінили на легкі рушниці, заряджені шротом. Але головною нашою зброєю лишилися луки, списи і ножі (в наші руки потрапили три чудові кинджали, які ми відібрали у вбитих іспанців).

— Готові? — спитав я хлопців.

— Готові! — відповіли.

Нелегке завдання нам випало. Ворог був у хащах, в яких нічого не можна було побачити, десь недалеко поперед нас, може, за кількасот кроків, але точно невідомо де. Треба думати, що він так само, як і ми, напружував свій слух і зір, а ми ж повинні були не тільки підійти до нього, але й застати його зненацька так хитро, щоб із цієї битви ніхто не вирвався живий.

Спочатку ми йшли понад краєм галявини. Хмара закрила місяць, і це було нам на руку. Всі зусилля ми спрямували на те, щоб нічого не пройшло повз наші вуха і очі. Перед нами було зовсім тихо, противник нічим не виказував своєї присутності.

Пройшовши приблизно двісті кроків, Арнак, який завжди прокладав нам дорогу, раптом зупинився. Прислухаючись, підняв застережливо руку. Долетіло до нас гавкання собаки. Ішло звідти, звідки прибули ті п'ять чоловік. Незабаром почувся тріск гілля, яке ламав хтось на бігу. Не було сумніву: собака, ні, дві собаки мчали крізь кущі по сліду людей, які раніше пройшли через галявину.

— Невже вони женуться за нами? — шепнув Вагура. Собаки зрідка коротко, з гарчанням погавкували характерним гавканням гончих собак, які натрапили на свіжий слід дичини. Біжучи через галявину, за якихось двісті кроків од нас, вони бігли, нахиливши морди до землі. Зразу видно було — нюхаючи, мчали по сліду тих п'яти чоловік.

— Женуться за ними! Ясна справа! — сказав я.

На щастя, обидві собаки, зайняті погонею, не почули нас. Забігли в гущавину по нашій стороні, і незабаром пуща здригнулася від їхнього лютого і хижого гавкання.

— Наздогнали їх! — спалахнув Вагура.

— То наші! Негри! — зрадів Арнак. — Собаки оточили їх.

— На допомогу їм! — схопився Вагура.

— Почекай! — стримав я його. — За собаками можуть прибігти іспанці.

— То що ж робити?

— Арнак! Ти сховайся з своїми людьми в тому місці, де собаки перебігли галявину.

— Добре, Яне!

— Щоб ти ні душі не пропустив!

— А з рушниці мені можна стріляти?

— Можна, але тільки в крайньому разі! Краще обійтися холодною зброєю!

— Розумію!

Здавалося, що собаки сказилися, так шалено вони гавкали.

— Вагура! До них! Біжімо!

Ми помчали навпростець, пробиваючись крізь перешкоди. Вже не зважали на те, що нас почують. Дике гавкання собак усе ще роздирало повітря.

— Загризуть їх, поки добіжимо! — гукнув до мене Вагура.

— Пам'ятай про одне! — застеріг я його.

— Про що?

— Не стріляти з вогнестрільної зброї!

— Тільки з лука?

— Так.

Нас бігло шість чи сім. Заблудитись було неможливо — гавкіт гончих собак вказував нам дорогу. Ми швидко добралися до мети. Негри стояли збитою купкою, притиснувшись спинами до стовбура присадкуватого дерева, і палицями відбивались од розлючених собак.

Ми підійшли вже до них на кільканадцять кроків, але ніхто ще нас не помітив. Боротьба повністю захопила і людей і тварин. Бачачи, що людям, на яких нападали, безпосередня небезпека не загрожує, індійці спокійно зайняли вигідну позицію. Вони оточили учасників боротьби півколом на відстані не більше десяти кроків. Йшлося про те, щоб ненароком не влучити в людей.

— Го! — голосно крикнув Вагура, коли всі були готові і луки натягнуті.

Собаки, неначе вражені громом, замовкли, завмерли в русі. То були дужі собачиська, доги, сильніші, ніж вовки в північноамериканських лісах. Одна з них, помітивши нового ворога, наїжила на шиї шерсть і збиралася стрибнути на найближчого індійця. Три стріли — в морду, в шию і в груди — звалили її на місці. Друга собака злякалась і хотіла втекти. Кинулася вбік, але при цьому наскочила на останнього в півколі індійця. Удар палицею в голову приголомшив її, а потім собаку пронизали одночасно кілька стріл, і вона так само швидко, як і перша, впала нежива.

— Добра робота! — зрадів я.

Хіба можна описати, наскільки здивовані і вражені були негри, коли замість іспанців перед ними з'явилися захисники! Врятованих було п'ятеро. Три негри і та молода індіанка, дружина Матео. На руках вона тримала свого синка, який страшенно верещав.

— Верещить, значить, живий! — сказав я з терпким гумором. — Але благаю вас, заспокойте його, якщо вам дороге життя! Дайте йому їсти!

Виявилося, що ні індіанка, ні негри не мали ані крихти їжі.

— У вас є що-небудь? — звернувся я до індійців. Всі харчі ми залишили біля Манаурі, але у когось із індійців у мішечку були солодкі фрукти.

— Давай сюди! — сказав я. — Думаю, що вони не пошкодять дитині.

Знову світив місяць, стало видніше. Я підійшов до індіанки і подав їй солодкий плід. І знову вразила мене незвичайна її врода, риси обличчя, сповнені, незважаючи на страждання і втому, солодкої краси. Приглянувшись уважніше до дитини, я мало не скрикнув, стривожений: личко її було залите кров'ю. Не дивно, що хлопчик так плакав.

— Що з ним? Поранений? — запитав я.

— Так, пане, — шепнула мати. — На лобі. Виднівся там довгий і глибокий рубець, з якого все ще сочилася кров. — Від чого це?

— Колючки кущів роздерли…

На щастя, на мені була випрана напередодні сорочка — здобич із палаючої іспанської бригантини. Недовго думаючи, відірвав од неї рукави, порізав їх на смуги і вміло обв'язав голівку дитини. Я говорю це не без деяких хвастощів: уміло, бо непогано навчився цієї потрібної справи ще в лісах Віргінії.

Перев'язаний хлопчик незабаром перестав плакати, а коли дістав солодкий плід, личко його проясніло від великого задоволення. Я доторкнувся пальцем до його підборіддя: він усміхнувся.

— Бачиш? — весело глянув я на його матір. — Він не боїться мене.

— Я теж не боюсь! — відповіла вона тихо й спокійно.

В її великих очах світилося почуття вдячності, але враз вони затуманились, на чолі з'явилася похмура зморшка.

— Де Матео? — вирвалось у неї.

Якусь мить я не знав, що їй відповісти. Жінка пильно глянула на мене. Спитала:

— Його вбито?

— Ні! — відповів я. — Мабуть, не вбито.

— Де ж він?

— Точно ми не знаємо. Треба тобі сказати, що Матео — великий герой, ти можеш пишатися ним!

— Пане, кажи ясніше!

— Матео кинувся на іспанців! Щоб полегшити вам втечу, він затримував їх і завзято боровся з ними… — То він загинув?

— Нічого не відомо. Вірніше, є дані, що він живий.

— Живий?

— Так, мабуть, живим. Потрапив у неволю…

Індіанка зойкнула. Ця звістка сповнила її таким невимовним жахом, що я аж пожалкував, сказавши необережні слова. Судорожно притиснула до себе дитину.

— Замучать його на смерть! — шепнула з гірким болем.

Я міцно взяв жінку за плече.

— Як її звати? — звернувся до Вагури, який перекладав нашу розмову.

— Лясана, — відповів хлопець.

— Лясана! — сказав я переконливо. — Ти повинна вірити нам! Не зупинимось доти, доки не знищимо бандитів або самі не загинемо. Якщо Матео живий, то він буде вільний.

Обох визволених жінок — Лясану і Долорес — я хотів одіслати до табору біля моєї печери, пославши з ними для захисту двох негрів; третього мав намір залишити при собі як провідника. Але негри запротестували: всі вимагали зброї і хотіли боротися разом з нами, а Лясана вирішила залишитись поблизу. Просила, щоб їй дали лук і ніж, і вона сама себе захистить. Її місце було там, де вирішувалась доля всіх.

З усієї її постави била неабияка рішучість і відвага. Кінець кінцем я дозволив залишитись жінкам у схованці над морем, більш ніж за півмилі від галявини, а трьох негрів узяв до загону.

Коротка нарада, яку ми, повернувшись до Манаурі, провели з участю нових союзників, дала нам небагато. Вважаючи, що під час нападу іспанців єдиним порятунком була втеча, три негри разом з жінками втекли з табору одразу ж після тривоги і, хоча й чули якісь вигуки Матео, не розуміли, що то заклик до боротьби. В заростях вони розгубили один одного, і тільки три негри та Лясана продовжували бігти разом.

— Скільки собак привезли іспанці? — запитав я. Цього вони точно не знали, але в усякому разі припускали, що більше, ніж три.

— Чи зможете ви провести нашу групу до табору, в якому на вас напали іспанці?

— Зможемо.

— Ходімо туди! Якщо Матео живий і його тримають десь зв'язаним, то, мабуть, саме в тому місці, де його піймали.

Негри не вміли стріляти ні з лука, ні з рушниць, зате добре кидали спис, тому я звелів кожному з них дати, крім ножів і палиць, по два списи. Найстарший, якого звали Мігуель, підійшов, стурбований, до мене і запитав, чи може він просити про щось дуже важливе.

— Слухаю! — прихильно глянув я на нього.

— Ми три… — вказав він на себе і двох своїх товаришів, але завагався, не знаючи, як говорити далі. — Нас троє… Розумієш, пане!

— Нічого не розумію! — підбадьорював я його посмішкою.

— Ми в дурному становищі… Ми не боягузи!.. Повір нам!.. Ми справді не розуміли вигуків Матео!

— За це вам ніхто не докоряє і не докорятиме! — запевнив я його.

— Нам соромно, що він загинув, а ми втекли.

— Нічого не вдієш! Так вийшло!

— Ми хочемо це виправити!

— Виправити? Як?

— Відзначитись у боротьбі! Накажи нам зробити щось дуже важливе! Пошли нас туди, де небезпечно!

Тепер я в свою чергу зворушено дивився на схвильованого Мігуеля та його товаришів. Мене зворушив простий вияв лицарства, якого в цій людині не змогло вбити довголітнє приниження тяжкої неволі. Хіба не утверджувало це віри в людство, хіба не сповнювало довір'ям до всіх без винятку людей, незважаючи на колір їх шкіри?

Це був короткий ліричний відступ моїх думок, недозволений у цю напружену хвилину. Я швидко опам'ятався і повернувся до дійсності.

— Послати туди, де буде небезпечно? — повторив я слова Мігуеля. — То думаєш, що тут безпечно?.. Говори тихше, бо невідомо, чи там, за цим кущем, не причаївся ворог! Тут кожен із нас, без винятку, повинен зробити все, що тільки може!

— Але дозволь нам все ж таки…

— Мігуель, кожен може відзначитись, аби тільки нагода була! Винятків серед нас немає!.. Бо це боротьба на життя і смерть! Ворог жорстокий, безжалісний! Досить допустити найменшу необережність, і він знищить нас… Був тут такий, що хотів відзначитись, Райсулі. Підвів і себе й нас! Загинув! Іспанці на наших очах застрелили його!

— Ми будемо обережними, пане!

— Добре, Мігуель! Пам'ятай, що перше наше правило — не показуватись ворогові! Іспанці ще й досі не знають, що ми тут, і в цьому наша перевага!

Я знову піймав себе на зайвій балакучості. Досить цієї розмови з Мігуелем, нас чекали більш невідкладні справи, важливіші турботи були на нашій голові.

Чи справді іспанці ще не догадувались, що ми тут? Собаки, які бігли в нашому напрямі, раптом замовкали, люди, які поспішали за ними, пропадали безвісти. За останню годину від нашої руки загинуло троє ворогів і стільки ж собак. Чи не насторожило це решти їх товаришів, чи не викликало у них підозри?

Вже порівняно довгий час у пущі панувала глибока тиша. Гавкання собак зовсім затихло. Важко було відігнати передчуття, що в тих раптом замовклих лісових нетрях приховується зловісна небезпека, яка зовсім близько нависла над нами.

Раптом до нас приповз індієць з правого флангу. Повідомив, що з того боку галявини він почув щось підозріле — немовби скавучання собаки, яку тримають на прив'язі і яка нетерпеливо рветься вперед.

— Ти не помилився? — окинув його твердим поглядом Манаурі.

— Біля мене всі чули! — запевнив індієць.

Я підніс до ока підзорну трубу. Було темно, місяць сховався за хмари. Але, незважаючи на це, я помітив якийсь невиразний рух у заростях за якихось сто кроків праворуч од нас.

— Увага! — наказав я.

Минуло небагато часу, і звідти одірвалася скулена постать і розмірено побігла, навпростець перетинаючи галявину. Я навів на неї підзорну трубу. Одного погляду було досить, щоб по одягу впізнати людину, яка бігла через галявину.

— Іспанець! — повідомив я товаришів.

На наш бік галявини перебіг тільки він один. Якщо там було більше іспанців, то, певно, вони вислали розвідника, який би довідався, що діється в цій частині хащів.

— Треба негайно знищити його! — шепнув я.

— Я! — Мігуель поривчасто нахилився до мене. — Я беру його на себе!

— Чудово! — погодився я. — Але не сам! Ідіть утрьох!

— Добре.

— Пам'ятай, що то їх шпигун. З таким нелегко! Він обережний і добре озброєний!

— Постараємось!

— І не забувайте умови: зробити все тихо!

Вони пішли, а ми залишились на тій самій позиції, уважно пильнуючи, чи не пройде ще хтось через галявину. Ніхто не з'явився.

Здавлене коротке хрипіння сповістило про тиху драму, яка розігралася в глибині кущів. Незабаром повернулися негри; обличчя їх сяяли.

— Вдалося! — пирхнув Мігуель і поклав переді мною на землю добуту рушницю та пістолет, не забуваючи про торбинки з порохом і свинцем.

— Чудово! Спасибі вам!

— А це мені! — сказав і показав гарний двосічний ніж. Я кивнув йому головою на знак згоди.

— Це наш четвертий! — засміявся Вагура і через Манаурі звернувся до Мігуеля. — Але чи ви напевно вбили його?

В цю мить різке гавкання поблизу розірвало повітря, вдаривши нас по нервах. Дві собаки вискочили з гущавини в тому самому місці, де перед тим вийшов іспанець. Але тварини не пішли по його сліду, вони бігли навскіс по галявині, прямо на нас. Мабуть, вони давно вже нас винюхали.

— Стріли! Отруйні стріли! — шепнув Арнак до індійців.

Ми заховалися не на самому краю галявини, а — для більшої безпеки — за кілька або кільканадцять кроків у глибині чагарника. Добігши до перших кущів, собаки одразу ж скажено загавкали, даючи знати, що вони прискочили до дичини. Раптом, вражені багатьма стрілами, вони жалібно заскавучали і попадали, але це сталося трохи запізно: ми були викриті.

Тоді я допустив грубу помилку, першу в цьому поході. Знаючи, що іспанці, які були поблизу, нацькували собак і що тварини точно виказали їм місце нашого перебування, я повинен був наказати негайно відійти. Я не зробив цього. Дозволив кільком індійцям спочатку забрати нишком стріли, вирвавши їх з убитих собак.

— Швидше! — квапив я.

Раптом прямо навпроти нас, з другого боку галявини, сліпучі спалахи роздерли темряву, і повітря струсонув оглушливий вибух кількох пострілів. Їх було вісім, може, десять, і пролунали вони майже одночасно, залпом. Під градом свинцю зашуміли кущі, в яких ми заховалися. Рушниці ворога були заряджені шротом.

Лежачи на землі, я відчув гарячий удар у ліву лопатку. На щастя, куля пішла боком, зачепивши тільки шкіру. Справа і зліва почулися приглушені окрики і стогін поранених товаришів.

Я думав, що після залпу іспанці підуть штурмом. Але, мабуть, вони не були впевнені в своїх силах. З диму, яким затягнуло протилежну частину галявини, ніхто не виходив.

— Чи стріляти в них з рушниць? — запитав Вагура.

— Ні! — рвучко заперечив я. — Не стріляти! Ні в якому разі!.. Всім тихенько відступити на сто кроків від галявини! Здорові нехай заберуть поранених. Швидко!

Виявилося, що, крім мене, поранено ще п'ять чоловік, у тому числі один, поранений в голову, був у безнадійному стані, і коли його відносили в тил, він втратив свідомість.

— Що робити з собаками? — звернувся до мене Арнак. — Мабуть, заберемо їх.

— Так, заберемо.

Я вирішив до кінця дотримуватися свого правила і не залишати за собою ніяких слідів. Іспанці могли догадуватись багато про що, але чим менше знали про нас, тим було краще. До цього часу вони не знали напевно, хто їх противник і яка у нього зброя.

Відійшовши од галявини більш як на сто кроків, ми зупинилися. Виставлені на всі боки дозори повідомляли, що ворога не видно і не чути. Це занепокоїло нас, бо давало підстави припускати, що в цій тиші іспанці задумують щось нове. Я звелів усім зібратись і відійти з цього місця. Тимчасом поранений індієць помер. Поховали його поруч з Райсулі. Трупи іспанців і собак закинули в таку гущавину, що навіть у ясний день їх і чорт не знайшов би. Всіх поранених, у тому числі й самого себе, я сяк-так перев'язав. Одного з них, нездатного до бою, відправили в тил до жінок.

Ми вирушили в напрямі до моря, виславши на кілька десятків кроків уперед розвідників. Нас було шістнадцять чоловік. Зброї ми мали більше, ніж раніше.

Що найбільше тішило мене в цю хвилину, це бойовий запал людей. Поразка не зламала їх духу. Палали бажанням боротьби й помсти. Я пізнавав по цьому природжених воїнів, звиклих до війни.

ЗАПАХ ПОРОХУ І КРОВІ

Підійшовши до моря, ми перебралися на другий бік галявини і краєм її обережно посувалися до місця, де були іспанці, які так успішно обстріляли нас. Але ми вже не застали їх там. У гущавині не було нікого.

— Куди ж би вони могли піти? — нахмурився Арнак.

— Не маю поняття! — буркнув я. Потім покликав до себе негра Мігуеля.

— Ти добре знаєш, як нам пройти до вашого табору? — допитувався я у нього.

— Знаю.

— Але так, щоб по дорозі не зустрітися з іспанцями. Мігуель розмірковував. Я підказав йому:

— А якби прокрастися кущами близько до моря?

— Цей шлях, мабуть, найбезпечніший! — визнав Мігуель.

Ми знову попрямували до узбережжя. Для більшої бойової готовності я доручив двом загонам підкрадатися на відстані кількох десятків кроків один від одного, в той час як третій загін повинен був іти трохи позаду, як резерв.

Незабаром права колона, з якою був і я, натрапила на труп, який лежав серед кущів. Умовним знаком — трикратним сичанням — ми зупинили всі загони. Коли з-за хмар виглянув місяць, ми впізнали негритянку, мабуть, загризену собаками і на додаток порізану чимсь гострим. Поблизу лежали трупи трьох дітей, так само по-звірячому знівечені.

Я здригнувся. Зміг промовити на це тільки одне слово:

— Звірюки!

Поспішно хоронячи в землі забитих, ми всі думали про одне: така доля спіткала б і нас, якби іспанцям вдалося перемогти.

Від галявини до табору було ще добрих півмилі. Ми пройшли вже більше ніж половину цієї відстані, коли побачили попереду якийсь підозрілий рух. Дотримуючись тиші, кілька іспанців ішли в тому самому напрямку, що й ми. Місяць усе ще світив, і їх постаті за якихось сто кроків од нас було добре видно.

— Доженімо їх! — загорівся Вагура.

— Ми дуже близько від табору, — відповів я.

— Швидко їх переб'ємо! Біжім!

— Ні, Вагура! Боротьба в цих умовах не може обійтись без шуму.

— З шумом чи без шуму, а легко з ними справимось!

— Поблизу можуть бути інші, які нападуть на нас із тилу! Не можна!

— Можна!

Певно, жахливий вигляд трупів негритянки і дітей так вразив хлопця, що він не володів собою, бо не хотів слухати. Замішання, яке викликав Вагура, вчасно помітив Манаурі; підійшовши до нас, він довідався, про що йдеться. На щастя, вождь міцно тримав у руках своїх людей. Сказав на вухо Вагурі декілька переконливих слів, і хлопець, не заперечуючи, трошки засоромлений, уступив.

Тимчасом іспанці зникли з очей. Побоюючись якоїсь засідки, я послав за ними двох розвідників, а ми всі пішли далі, трохи іншим, ніж до цього часу, шляхом, ближче до узбережжя. Так ми були повністю прикриті з боку моря, а спереду, з правого боку і ззаду нас захищали патрулі.

Коли я глянув позад себе на схід, небо там уже посіріло, провіщаючи близький світанок, хоча на острові стояла ще густа ніч. Раптом я зрозумів, що протягом наступної години обов'язково мусить вирішитись наша доля і що за кільканадцять чи кількадесят хвилин настане вирішальний бій. Повітря було тихе, без вітру, і хвилі ледве плескались об берег, а місяць, який перейшов уже на захід, посилав на землю скісне проміння.

Якийсь темний предмет на морі впав нам в очі. То не далі, ніж за два-три мушкетних постріли від берега, стояла перед нами на якорі шхуна.

— Стоїть якраз навпроти табору, — буркнув Мігуель. Уже чути було невиразні голоси, які долинали від табору попереду нас.

— Мені здається, — сказав я до негра, — що іспанці розташувалися в тому ж самому місці, що й ви.

— Так! — підтвердив Мігуель.

Незважаючи на напруження, я усміхнувся задоволено. Розсудливість, завдяки якій ми трималися в укритті, давала свої наслідки: ворог усе ще не знав, з ким він має на острові справу, поводився вільно, ніби на звичайному привалі.

Хоча час і підганяв нас і зорі вже блідли на небі, не можна було нам проминути нічого, що б забезпечувало бажаний поворот справи. Насамперед треба було докладно розвідати обстановку, тому, відклавши рушниці, ми вп'ятьох пішли на розвідку: Манаурі, Арнак, Вагура, Мігуель і я.

Місцевість тут теж заросла колючими кущами, але вони рідшали в міру того, як ми підходили до табору. Грунт ставав кам'янистим, і чим ближче до моря, тим дрібнішою була рослинність, яка здіймалася серед численних великих каменів. Тут не було навіть кокосових пальм, невід'ємних прикрас узбережжя в будь-якому іншому місці острова.

На відкритому місці стояв табір Матео. Тут ще виднілися рештки трьох куренів, які збудували негри і які були зруйновані внаслідок подій останньої ночі.

Прикриття не було, і нам не вдалося підійти ближче, ніж на сто кроків. Загін іспанців, який кілька хвилин тому ішов перед нами, саме повернув до табору, й іспанці з помітним збудженням розповідали про те, що вони пережили, кільком своїм товаришам, які вже були тут. Біля розпаленого вогнища готували якусь страву.

— Скільки їх? Лічімо! — обізвався я.

Рахував кожен з нас. Було їх одинадцять або дванадцять.

— То, мабуть, усі! — сказав я. — Четверо загинули, отже, разом шістнадцять. Приблизно стільки ж ми бачили на шхуні.

— А чи не залишили вони вартових на судні? — втрутився Вагура.

— Мабуть, ні. Тим більше можна припускати, що в цю хвилину ноші всі тут перед нами. Більше, напевно, їх нема!

Була це надзвичайно важлива обставина. Все говорило за те, що в лісі за нами немає нікого.

— Собак не видно?

— Ні, собак ми не помітили. Значить, було їх тільки п'ять і всі загинули від наших рук.

Іспанці були надзвичайно збуджені. На жаль, ми стояли надто далеко, щоб Манаурі міг почути, про що вони сперечалися. А втім, з їх жестів неважко було відгадати. Одні, схвильовані, говорили щось про небезпеку, інші не вірили їм.

Нарешті кілька з них встали і відійшли трохи вбік. Ми напружили зір, а серця наші забилися швидше. Там на землі лежали зв'язані люди. Одного з них іспанці піднесли.

— Матео! — здавлено промовив Мігуель. Мігуель помилявся. То був не Матео, а інший негр з його групи.

Іспанці закидали його запитаннями. Не діждавшись відповіді, притягли його ближче до вогнища.

До цього часу сидів там, присівши, молодий чоловік, який вирізнявся багатим одягом, безсумнівно, їх начальник, бо всі зверталися до нього з пошаною. Я глянув на нього через підзорну трубу. Це був юнак, мабуть, років двадцяти, не більше, з тоненькими чорними вусиками, а його обличчя з правильними рисами було таке гарне, що я в першу мить міг подумати, що то вродлива дівчина, якби не вусики.

Юнак підвівся. З вогнища витягнув палаючу головешку. З жорстокою посмішкою, яка зовсім не в'язалася з його красивим обличчям, підійшов до зв'язаного негра і почав припікати йому тіло, тикаючи палаючою головешкою то в обличчя, то в живіт, то під пахву.

Я зрозумів небезпеку, яка нам загрожувала: ворог хотів примусити полоненого розповісти про нас. Якби це вдалося йому, ми були б викриті.

— Не можна гаяти часу! — я рвучко одвів підзорну трубу від ока.

Товариші самі бачили, що діється в таборі, і зрозуміли становище. Не треба було багатьох слів, щоб пояснити план, який виникав сам собою.

— Біжіть по людей і якнайшвидше повертайтесь назад! Оточимо іспанців так, щоб ніхто не пробрався до заростей! Тут, біля мене, буде Арнак із своїм загоном! Там, з правого боку — Вагура, з лівого — Манаурі! Всі одночасно нападемо на них за поданим знаком! Я крикну або стрельну…

— Добре! — зловісно засміявся Вагура.

— І не забудьте моєї рушниці! — кинув їм перед відходом.

Я залишився сам з Мігуелем. Іспанці й далі припалювали тіло нещасного негра, суворо і нахабно щось вигукуючи над ним. Потім молодий чоловік наказав принести другого полоненого і мучив його ще більше: припалював йому все обличчя. У цього було менше витривалості, ніж у першого, і він почав кричати.

Я оглянувся: індійців ще не було! Повітря сіріло; велике каміння перед нами було видно все виразніше, кущі поблизу нас уже набирали властивого їм кольору. Досі я розрізняв на обличчі Мігуеля тільки білки його очей на фоні зовсім чорної плями. Тепер на ньому все виразніше виднілися окремі риси. Світало!

Мігуель мимрив під ніс іспанські слова, сповнені розпачливого нетерпіння. Там, біля вогнища, всі іспанці збитою купою оточили негра, якого допитували. Серед них запанувала тиша: з таким захопленням слухали, що казав полонений.

«Коли б в них зараз вистрелити, — подумав я, — то кількома пострілами можна було б вибити до ноги всю банду».

Негр, якого мучили іспанці, розказав щось цікаве, бо в таборі загуло, немов у вулику. Дехто схопився і побіг до зброї, яка стояла поблизу в козлах. Інші гарячково радилися, що робити. Я аж тремтів при думці, що вони зберуться і підуть у ліс. Тоді не тільки не бачити нам перемоги, але сумнівно, чи зберегли б ми свою шкуру.

Шелест за нами. Арнак. За ним його люди. Камінь спав мені з серця.

— Де Вагура? — видавив я.

— Пішов на своє місце, як ти йому звелів.

— Добре!

— Ось тобі два мушкети і легка рушниця…

Позиція Вагури, призначеного на праве крило, була найдальша, і треба було переждати деякий час, доки він дійде до мети.

Навіть секунди мали тепер значення і могли вирішувати успіх.

О благословенна балакучість іспанців! Стоячи біля вогнища, вони безупинно говорили, вимахуючи руками, а також часто задумувались і поглядали на небо, немов чекаючи, доки більше розвидниться. Вже було настільки видно, що коли я для проби взяв на мушку вродливого молокососа, пестунчик сидів на ній дуже добре.

Якби це були досвідчені мисливці з віргінських кордонів, вони давно б уже із зброєю в руках зайняли оборону або вирушили на ворога. Але іспанці в своїй безмежній бундючності не могли зрозуміти, що, сподіваючись знайти заляканих невільників, вони, замість того, натрапили на острові на організованого, грізного противника. Зволікали.

— Чи дійшов уже Вагура? Як ти думаєш, Арнак? — запитав я.

— Вже давно.

Ці слова прозвучали як вирок для іспанців. Я саме вибирав поглядом ціль для сигнального пострілу, коли в таборі почалося заворушення. Іспанці нарешті щось вирішили, і ті, у кого була вже напоготові зброя, швидко пішли ліворуч від нас, до позиції Манаурі.

— Арнак! — шепнув я. — Крикни на все горло!

Я саме взяв на мушку першого з іспанців, на відстані якихось вісімдесяти кроків од нас. Громовий окрик хлопця затримав їх усіх на хвильку на місці. Цієї миті вистачило, щоб зробити влучний постріл. Перш ніж розвіявся дим, я побачив, що ворог падає.

З трьох боків пролунали постріли і почувся крик індійців. Беручи запасну зброю, мушкет і легку рушницю, я намагався окинути поглядом усе поле.

На жаль, вогонь індійців не дав тих наслідків, яких я сподівався. Чи то вони погано прицілювались, чи, правдоподібніше, віддаль була надто велика, але ніхто з ворогів, крім того, якого я влучив, не впав на місці. Було, можливо, кілька легко поранених, а решта іспанців неушкоджені уникли куль.

Вистріливши, наші люди, мов ураган, кинулися прямо на ворога. Іспанці ледве опам'яталися від першого жаху, вже почали стріляти. Але стріляли перелякані, надто поспішно і невлучно. Та, незважаючи на це, завдали нам шкоди. Два, три індійці впали. Потім іспанці відкинули рушниці, взялися за списи й пістолети.

Разом з іншими із схованки вискочив Арнак. Мов шалений, я мчав за ним, ледве наздогнав його. Поспішно вхопив його за шию.

— Стій! — вигукнув я. — Зостанься тут!

— Чого? — гнівно крикнув у відповідь.

— Зостанься!!!

Зупинився, здивований суворим виразом моїх очей. Не було часу на пояснення. Я подав йому легку рушницю.

— Бери! — гукнув. — Заряджена! Я вказав на поле бою:

— Пильнуй їх здалеку! Щоб який не втік у зарості!

— А-а-а! — крикнув Арнак, зрозумівши.

Невдачу з рушницями індійці виправили, стріляючи з лука. Лук — зброя, яка ніколи їх не підводила. Луки вирішили боротьбу цього дня.

Із несамовитим криком і нестримним запалом кинулись вони до ворогів, з трьох боків оточуючи їх. Не бажаючи наколюватись на їх шпаги, за кільканадцять кроків випустили стріли. Вбивчі стріли: три, чотири іспанці, зойкнувши, впали на землю. Решта, бачачи поразку, подалися назад. Одні тікали до моря, і за ними не можна було гнатися. Інші намагалися пробитись до лісу. Даремно. За ними летіли стріли, доганяли їх воїни. І, догнавши, палицями, ножами, списами били, різали, кололи. То той, то інший з утікачів обертався розлючений, щоб шпагою проколоти переслідувача, але гинув: переможний запал охопив месників, ніщо не могло устояти проти їх завзяття.

Хрипіння вмираючих, стогін поранених, прокльони тих, що билися, клуби диму і куряви, які закривали поле, гострий запах пороху і крові — все це утворювало страшенний хаос. Показний іспанець, непомічений в цьому хаосі, вибрався з натовпу і щосили побіг до гущавини. Був, мабуть, не поранений, мчав стрімголов. Ніхто не догнав його.

— Арнак! — крикнув я до хлопця, вказуючи йому на втікача. — Дивись!

Арнак могутніми стрибками кинувся вперед, перетинаючи іспанцеві дорогу. Був приблизно за сорок кроків од нього. Вистрілив з легкої рушниці. Влучив. Іспанець упав, піднімаючи хмару куряви. Хлопець підбіг до нього. Дав мені здалеку знак, що все в порядку.

Ще один хотів утекти. Але перш ніж я взяв його на мушку, Мігуель рвонувся за ним і, з силою розмахнувшись, кинув спис. Вістря його глибоко застряло в спині втікача. Іспанець упав, мов підкошений.

Радий, що заощадив постріл з мушкета, я негайно помахав Мігуелю рукою, поздоровляючи його з перемогою, але негр не мав часу на відпочинок. Збуджений, він вказував рукою в напрямку моря і кричав:

— Туди втекли! Туди втекли!

Я згадав, що справді кілька іспанців, тікаючи від стріл наступаючих індійців, бігли до узбережжя.

— За ними! — кричав Мігуель. — Не випустити їх!! І перший помчав. Інші бігли за ним. Боротьба в таборі вже закінчилась. На полі не було живих іспанців. Поранених добивали, ніхто не втік до заростей.

Коли поранені індійці перерізали пута зв'язаним неграм, ті з них, хто не постраждав, кинулися до моря. За якихось сто кроків од табору три втікачі-іспанці добігли до човна і з божевільним поспіхом зіпхнули його на воду. Коли ми досягли берега, вони гребли вже так далеко, що кулі наших рушниць не досягли б їх.

Пливли через малу затоку, яка біля моря звужувалась до кількох десятків кроків. З одного боку цієї протоки піднімалися невисокі скелі, а другий бік був плоский і піщаний.

Всі наші люди мчали до скель. Але ж Манаурі швидко оцінив становище і направив частину індійців на протилежний, плоский берег протоки, щоб обстріляти човен з двох боків.

Іспанці трохи випередили нас. Гребли мов навіжені, щоб добратися до протоки раніше за нас. Спочатку здавалося, що це їм удасться. Але довго веслувати з таким шаленим поспіхом вони не могли. Гребці швидко ослабли, і човен посувався вперед усе повільніше.

Коли перші індійці добралися на скелю, іспанці саме минали протоку за якихось п'ятдесят кроків од берега. В повітрі замелькали перші стріли, випущені з луків. Два завзятих індійці скочили у воду, щоб допливти до ворога. На ходу я помітив, що кулі влучили в човен.

Іспанці докладали відчайдушних зусиль. Хотіли відійти од фатальної скелі, але необережно підпливли до другого берега протоки. Тимчасом сюди вже добігла завзята погоня — воїни, вислані Манаурі.

Пролунали постріли. Іспанець вистрілив у плавців з пістолета. У одного з індійців на піщаному березі була легка рушниця, видно, ще заряджена. Він примірився, мить прицілювався, вистрілив. У човні — хрипіння і спустошення. Шріт, мов серпом, зрізав гребців. Їх спіткала доля, якої заслужили.

Коли я добіг до скелі, човен притягали вже до берега. На дні його лежали іспанці. Один з них був той вродливий молодик. В той час, коли ми викидали трупи з човна, виявилося, що хитрий молодик був тільки легенько поранений і лише вдавав неживого. Індійці пізнали його й оскаженіли. Хотіли негайно вбити іспанця, але я рішуче почав заперечувати.

— Чому ти його захищаєш? — прискочили до мене, розлючені.

Я затулив іспанця власним тілом. Оскаженілі, вони грубо вхопили мене за плечі і силою намагалися відтягти.

— Арнак! Вагура! — крикнув я до хлопців.

Арнак прискочив до мене, Вагура був по той бік протоки.

— В чому справа? — жах відбився на його обличчі.

Арнак кінцем лука пхнув найближчого індійця так сильно, що той, випустивши мене, поточився, мов п'яний. В той же час хлопець вигукнув кілька гострих слів по-аравакськи. Мабуть, говорив про повагу до мене, бо всі, хоч і з неохотою, відійшли на кілька кроків. Але не поступалися і, гнівно вказуючи на молодого іспанця, вимагали його смерті.

— Чому ти не хочеш, щоб його вбили? — звернувся до мене Арнак.

— Спочатку хочу добитись від нього деяких відомостей! Добре було б дізнатися, які наміри мають люди на Маргариті. Може, планують ще одну експедицію?

— Маєш рацію, Яне! Але потім ти дозволиш його вбити?

— Та хай йому чорт! Робіть з ним, що хочете…

Арнак пояснив індійцям мої задуми щодо полоненого, але розлютовані люди мало його слухали. Тільки тепер з'ясувалася причина їх збудження і неслухняності: цей молодик був сином жорстокого багача на Маргариті, дона Родріго, того, який наказав публічно зацькувати собаками нещасного брата Матео, — і сам, такий же злий мучитель, як його батько, відзначався потворною жорстокістю щодо невільників.

Манаурі, на щастя, трохи втихомирив гарячі голови, пообіцявши, що іспанця не мине справедлива кара. Отже, люди поки що залишили його. Зв'язали йому руки і ноги, кинули знов у човен, і два індійці повеслували до табору.

Після глибоких хвилювань і велетенських зусиль останніх годин напруження спало. Нами оволоділа дивна слабість. Часом не вірилося, що ми перемогли і що жорстокий ворог уже не загрожує нам. Але досить було глянути на табір в кінці затоки, де відбувся вирішальний бій, щоб повернутись до дійсності.

Ми все ще стояли на вершині скелі. Стиснувши кулаки, стежили за шхуною. Вона давно вже підняла якір і розгорнула паруси. Саме сходило сонце; подув ранковий вітерець. Та й цей легенький вітер наповнив паруси, і струнке судно швидко рушило. Не могло бути й мови, щоб наздогнати його на човнах, які стояли в затоці.

Я глянув на шхуну через підзорну трубу. Там було тільки два іспанці, не більше. Метушилися, немов ошпарені кип'ятком, один біля парусів, другий біля керма.

— Тікає судно! — сказав похмурим голосом Арнак. — Якби було в наших руках, ми легко добралися б на материк!

— Так, тим двом пощастило!

Але у мене їх втеча викликала значно більше занепокоєння. Не приховував своїх думок перед Арнаком і Манаурі:

— Ті два іспанці попливуть, очевидно, на острів Маргарита. Там піднімуть усіх на ноги, і за два-три дні сюди прибуде стільки бандитів, що миттю нас прикінчать. Є тільки один порятунок для нас!

— Знаю.

— Ну?

— Тікати на материк!

— Отож бо! Не можна тратити жодної хвилини! У нас чотири човни і два плоти!..

Обидва індійці були тієї ж думки, що і я. Арнакові очі засвітилися рішучим блиском.

— Одне розумію! — процідив. — Наша боротьба за життя ще не закінчилася.

— Ні! — підтвердив я.

ОСТАННІЙ БІЙ І СУД

Повернувшись до табору, ми насамперед зайнялися звільненими неграми. Їх було троє, тяжко поранених, але живих; четвертий, на жаль, був мертвий: Матео. Іспанці страшно знущалися над його тілом і зовсім розвалили йому голову, так що було майже неможливо його пізнати і страшно дивитись на нього. До табору щохвилини могла прибути його дружина, по яку вже послали, тому я звелів якнайшвидше поховати тіло Матео, щоб молода жінка не бачила цього жахливого видовища.

Невистачало ще двох негрів. Манаурі послав у гущавину кількох індійців добре оглянути все навколо, і справді, вони знайшли тіла негрів. Ми остаточно переконалися, що нікого живого, хто б заблудився в гущавині, за нами не лишилося.

В той час, коли індійці готували човни до виїзду — на човнах ми мали намір перевезти поранених до моєї садиби на східному узбережжі острова, — я в присутності Манаурі, Арнака і Мігуеля допитував полоненого. Скільки ж безсоромності, цинізму і зухвальства було в молодого виродка! На мої запитання відповідав тільки грубою лайкою, і я не переставав дивуватись, як із таких гарних вуст може бризкати, мов той потік, стільки гидоти.

Пихатість цього чоловіка не мала меж. Коли я сказав йому, щоб чемніше відповідав людині, яка, що б там не було, врятувала його від вірної смерті, він тільки глумливо пирхнув. Не вкладалося в його зарозумілій голові, що хтось може посягти на його життя.

— Ти, мабуть, збожеволів! — сказав я зовсім спокійно. — Глянь на трупи своїх товаришів!

— Пхе, вони!.. Не забувай, хто я такий!

— А хто ж ти такий?

— Син губернатора! Ніхто з цих невільників не сміє торкнути мене! А ти, паршивий зраднику нашої раси, перший висітимеш!

У мене було велике бажання дати цьому негідникові в морду, але стримався.

— Отже, думаєш, що син губернатора недоторканний?

— Авжеж! — гордовито скривився.

Дивне лице у нього було! Навіть скривлене, воно було майже таке саме красиве. Що за незвичайне явище: огидний демон в образі ангела!

— Помиляєшся! — сказав я. — Твоє життя висить на волоску.

Молодик нахабно засміявся.

— Завтра прибудуть сюди люди, які навчать вас, голодранців, хто тут пан, а хто висітиме на гіллі…

— Які люди?

— Не знаєш які? З Маргарити.

— Чого б вони мали сюди прибути?

— Ти що, сліпий? Хіба ти не бачив, як відійшло наше судно? Як думаєш, куди воно пішло, га?

Отже, на цьому грунтувалася його впевненість у собі! Впевненість не зовсім безпідставна і помилкова, хоч він і не знав моїх планів відносно свого майбутнього. А я вирішив за всяку ціну зберегти його життя, хоча б навіть усі індійці виступили проти мене, і зберегти, звичайно, не заради його красивих очей, а заради нашої безпеки. Він — син знатного іспанця, отже, не було сумніву, що перебування його в наших руках живим як заложника могло зробити нам велику послугу на випадок нападу на острів банди з Маргарити. Могло стати ключем до нашої волі.

Під час цього допиту з боку моря почулися голосні крики. Звідти щодуху бігло кілька індійців.

— Судно! — кричали. — Судно!

Ми вже думали, що це — про вовка промовка, а вовк тут — іспанці з Маргарити припливли на допомогу своїм, але виявилось, що зовсім ні. Навпаки, це був надзвичайно приємний сюрприз для нас.

Вранці, на сході сонця, піднявся на морі вітерець, але не більше як через півгодини зовсім стих. На морі запанував непорушний спокій. Такі моменти не раз бували поблизу острова, але тривали вони не довше, ніж годину, дві. Десь опівдні завжди зривався великий вітер.

Шхуна не пропливла навіть милі, як паруси її безсило повисли і судно зупинилося. В нашому таборі всі заворушилися. Звістка про корабель, який не міг рухатися, збудила слушну надію, що ми все-таки здобудемо його. Всі, хто лишився в живих, хапали будь-яку зброю і щодуху мчали до човнів.

Серед загального запалу і шуму не можна було втрачати розуму. Покликавши Арнака, Вагуру і Манаурі, я виклав їм такий план: візьмемо обидва човни, на яких прибув сюди загін Матео, в більший сяду я з Арнаком, у менший — Вагура. Всі здорові індійці та негри, за винятком нас трьох, гребтимуть. А ми втрьох стрілятимемо, тому наші руки не повинні тремтіти. Візьмемо всі далекобійні мушкети і, щоб вони далі били, покладемо більше пороху і зарядимо одні кулями, інші шротом.

— А інші зовсім не повинні брати зброї? — запитав Вагура.

— Нехай візьмуть, це не зашкодить, аби тільки нам трьом вони не заважали прицілюватись.

— Так! — вигукнув Арнак. — Точно прицілюватись — то головне!

Манаурі висловив свою повну згоду і негайно прийняв команду над гребцями. Розмістив їх на обох човнах, сам сів на кермі більшого човна. В цей час ми знову заряджали зброю. Мушкетів ми взяли вісім, причому спочатку повинні були стріляти з тих, влучність яких уже добре знали.

— Візьмімо також малий човен із шхуни! — запропонував я.

— Для когось із нас, стрільців?.. — запитав Арнак.

— Ні. Просто для того, щоб відвернути увагу іспанців.

Для екіпажу цього човна досить було трьох чоловік.

Ми вирушили. Гребці енергійно працювали веслами, тільки вода по боках бризкала. Я став на носі човна. Арнак — на кормі. Покинувши затоку, ми вийшли у відкрите море, спокійне, мов озеро у тихий день. Тільки зрідка на кілька хвилин здіймався легенький вітерець, який морщив місцями поверхню моря, але й він швидко вщухав. Шхуна стояла, мов на якорі. Паруси в'яло звисали.

Помітивши нас, іспанці одразу забігали по палубі мов навіжені, то переміщаючи паруси, то пересуваючи якісь речі. Я бачив через підзорну трубу, як вони готували мушкети.

Ми підпливали швидко. Гребці працювали справно. Піт лив з них струмками. Спека страшенна. Неволя з'їла їх м'язи, надірвала здоров'я. Були страшно виснажені, але тепер, у цю вирішальну хвилину, вони відчули в собі несподівані сили.

Ми наблизились на чверть милі до судна. На морі було так само тихо. Вже не лишалося сумнівів, що ми досягнемо своєї мети і шхуна від нас не втече. Два іспанці, обороняючись, могли, звичайно, завдати нам шкоди; але остаточно перемогти повинні були ми.

Я обмінявся поглядом з Арнаком і ще раз велів йому нагадати гребцям, як вони повинні поводитись: якщо розпочнеться стрілянина, витягти весла з води, сховатися на дні човна і не ворушитись.

В носовій частині шхуни борт був високий, він захищав судно від хвиль, зате корма була низька, без захисту. В зв'язку з цим ми заходили до корабля ззаду. Передбачаючи цей маневр, іспанці поставили на кормі два сундуки і сховалися за ними.

— Дивись! — крикнув я хлопцеві. — Я спробую обдурити їх.

— Цікаво, як? — запитав Арнак.

— Вистрілю в них шротом з надто великої відстані. Може, це виведе їх з рівноваги, і вони теж почнуть стріляти. А знову зарядити рушниці не встигнуть…

Так я й зробив. За якихось двісті кроків од корми шхуни я вистрілив із мушкета, цілячи високо над головами противника. Ми бачили, як шріт ударив по парусах і палубі судна.

Я схопив другий мушкет і прицілився, немовби збираючись знову стріляти, збуджені іспанці не витримали. Поспішили вистрілити. Кулі їх пішли низько, як я й передбачав. Ударились об воду за кільканадцять кроків поперед нас.

— Гребіть! Швидко! — крикнув я до індійців. — Прямо до них!

Кілька дужих ударів веслами наблизило нас до судна на потрібну відстань.

— Увага! — вигукнув я. — Стріляю!

— А я теж? — запитав Арнак.

— Тільки тоді, коли добре буде видно ціль. Гребці принишкли на дні човна, який плив далі за інерцією. Ішов рівно, мов по столу, анітрохи не хитався.

У іспанців було, мабуть, тільки ті дві рушниці, з яких вистрілили, тому що, ховаючись за сундуками, вони поспішно заряджали їх знову. З-за укриття часом було видно то верх голови, то лікоть, то ногу, та й то тільки на мить. Не встигали ми прицілитись, як ціль уже зникала. Противник хоч і поспішав, але був насторожі.

Та ось один із них більш ніж до цього часу виставив спину. Не встиг він сховатися за сундук, як я вмить вистрілив у нього, цілячи в нижню частину хребта. Куля влучила, почувся пронизливий крик. Поранений, не володіючи собою, виставив голову. Ще один постріл, цим разом з рушниці Арнака, і противник упав мертвий.

Тимчасом другий іспанець, скориставшись із замішання, вистрілив. Рушниця у цього негідника була заряджена шротом. Цілив, мабуть, у мене, але дісталося моїм сусідам. Два з них, хоч вони й лежали на дні човна, були поранені в спину.

Зброя у противника була тепер незаряджена, і я думав штурмом узяти судно. Але до того не дійшло. З корабля знову вистрілили. Очевидно, іспанець стріляв, узявши заряджену рушницю вбитого товариша. На щастя, його на хвилину випередив Вагура — вистрілив з другого човна — і хоч і не влучив, але й противник промахнувся.

Під час цієї перестрілки я не встиг зорієнтуватись, яку зброю ще має противник. А я хотів це знати напевно. Тому, не спускаючи погляду зі шхуни, ми стріляли щоразу, як тільки ворог хоч трошечки висувався з-за сундука. Так ми зовсім позбавляли противника можливості рухатись і розраховували на те, що рано чи пізно його дістане наша куля.

Не знаю, скільки хвилин ми так чатували, пострілюючи раз у раз, коли рішення прийшло зовсім з іншого боку. Зайняті боротьбою, ми зовсім забули про малий човник і трьох гребців. Ніхто не зважав на них. Великим колом вони терпеливо обійшли шхуну і в той час, коли ми привернули на себе всю увагу іспанця, підпливли до судна спереду і нишком піднялися на борт. Як же ми здивувались і навіть налякались, почувши на шхуні воєнний клич трьох індійців, які кинулись на противника. У них були луки і списи. Вмить розправилися з іспанцем.

Шхуна була наша.

Хіба можна описати мою радість, більше того, захоплення, яке оволоділо мною в той час, коли я, піднімаючись на палубу іспанського судна, усвідомив собі всю важливість цієї хвилини? Підходячи до вірних друзів — Арнака, Вагури, Манаурі і решти індійців, я схвильовано тиснув їм руки.

— Ми перемогли! — тільки й промовив я тихо.

— Дорога відкрита! — сказав Арнак, кинувши погляд на південь, де на горизонті виднілася повита серпанком лінія материка.

— Так, тепер відкрита!

Кілька індійців, які, перебуваючи в неволі, навчилися морської справи, залишились на палубі, щоб, коли подує вітер, підвести шхуну ближче до табору, всі ж інші сіли в три човни і попливли до берега.

Коли ми ввійшли в затоку, Манаурі дав мені знак, що хотів би поговорити зі мною віч на віч, тільки в присутності Арнака, як перекладача, тому, висадившись на берег, ми одразу відійшли вбік.

— Повітря очистилось, — почав вождь, — на нашому шляху вже немає перешкод. Як думаєш, коли ми покинемо острів?

— Якнайшвидше, за два, три дні.

— А може, ще раніше? Чи ти не боїшся, що з Маргарити прийдуть нові люди?

— Зараз іще ні. Але пізніше, десь за тиждень чи днів за десять, можуть прибути.

— Отже, чим швидше звідси відпливемо, тим краще для нас?

— Безсумнівно.

Я глянув на Манаурі пильним поглядом, бо не уявляв собі щоб він одкликав мене вбік для обговорення часу від'їзду. І я вгадав. Йшлося про життя молодого полоненого.

— Раніше ти захищав його, — сказав Манаурі, дивлячись мені в очі з якимсь непохитним, особливим завзяттям, — тому що хотів дістати від нього відомості про Маргариту. Він ображав тебе і нас і нічого не сказав. Ти думаєш, що тепер буде інакше і він щось скаже?

— Треба спробувати.

Манаурі примружив очі і з незламною твердістю похитав головою:

— Яне! Нема чого пробувати, він нічого не скаже! Зрештою, це вже й неважливо!.. Уб'ємо його!

Вперше на цьому острові Манаурі сказав щось з такою рішучістю. Звичайно, боротьба останньої ночі принесла йому ще й іншу перемогу, не тільки збройну: вбивала в ньому невільника, визволяла вождя.

Я сказав те, про що вже раніше думав, а саме, що молодого іспанця слід було б якнайдовше тримати як заложника.

— Як заложника?

— Так.

— Хіба ж ти сам хвилину тому не казав, що ми вирушаємо через два, три дні і що в цей час ворог на нас не нападе?

— В наших умовах можуть трапитись несподіванки, а добрий вождь передбачає всі можливості.

Вираз обличчя у Манаурі був скоріше лагідний, добродушний, але в цю хвилину його риси стали тверді, немов тесані з каменя:

— Добрий вождь зважає передусім на те, що думають і говорять його воїни. Тому, Яне, є тільки один вихід: треба знищити полоненого.

— А ти не думаєш, що це буде свого роду вбивство?

— Ні. Зате вважаю, що ти не повинен так говорити.

— Я маю на думці добро всіх нас…

— Вбивство? — ображений Манаурі повторив це слово. — Справедливість ти називаєш вбивством? Ні, Яне! Ми вчинимо над полоненим справедливий суд. Кожен, — так само й ти, якщо захочеш, — зможе висловити свою думку на захист його, але справедливість має взяти своє.

Потім додав насмішкувато:

— Адже й білі люди судять, тільки те, що ми бачили в них, було далеке від справедливості.

Чого я так захищав молодого іспанця, створюючи враження, ніби ця злочинна потолоч користується моєю винятковою симпатією? Я ж не його хотів захищати, а нашу безпеку!

Під час боротьби за табір загинули два індійці й один негр. Ми поховали їх біля Матео. Над могилою велетня насипали високий курган, віддаючи честь цій незвичайній людині. Я сам немало доклав рук до цієї праці, щоб було видно, що у мене немає на нього образи. Я добре розумів його принципову ненависть до білих людей.

В міру того, як сонце піднімалося, вітер дужчав. Десь опівдні шхуна підійшла до затоки і кинула якір. Усі, за винятком трьох вартових, зібралися в таборі. Манаурі негайно наказав судити полоненого.

Недалеко від табору стояло самітнє невисоке дерево, під яким розмістилася наша громада. Біля мене з обох боків сіли хлопці — Арнак і Вагура. Поблизу кинули під кущами зв'язаного іспанця. Обличчя солодкого чванька, який передчував, до чого йдеться, зблідло, зухвалець уже не осипав нас прокльонами. Мовчав пригнічений.

Манаурі коротко перелічив кілька його злочинів по відношенню до невільників на острові Маргарита і зажадав од присутніх, щоб вони висловились щодо його долі. Всі без винятку, здорові і поранені, чоловіки і жінки (було їх дві: негритянка Долорес і вдова Матео, індіанка Лясана) одноголосно висловилися за смерть іспанця.

Потім Манаурі глянув у мій бік і попросив, щоб я останній сказав свою думку.

— Навіщо тобі моя думка? — вигукнув я. — Адже всі вимагають його смерті, отже, буде так, як хоче більшість. Моя думка тут зайва!

— Помиляєшся, Яне! Твоя думка для нас дуже важлива.

— Не розумію, чому?

— Тому, Яне, що перемогою над іспанцями всі ми завдячуємо насамперед тобі! Тому, Яне, що цінимо твою мужність і розсудливість. Тому, Яне, що ти наш друг і приятель! І ще тому, що ти належиш до тієї самої раси, що й він, отже, найкраще його осудиш.

— То чого ти від мене вимагаєш?

— Ти повинен сказати, чи заслужив молодий іспанець смерті, чи ні.

— Заслужив! — заявив я без вагання.

Коли Арнак переклав присутнім мою відповідь, усі дуже зраділи і не знали, як виразити свою радість. Я попросив утихомирити їх і заявив, що маю ще щось сказати.

— Говори, прошу!

— Молодий іспанець заслужив смерті, і смерть од нашої руки не мине його. Але він повинен загинути не тепер, не тут.

— А коли ж, де?

— Пізніше, коли ми щасливо прибудемо до вашого рідного селища.

У відповідь на ці слова зірвався справжній ураган заперечень. Ні, вони вимагали його негайної смерті! Їх серця були сповнені такої ненависті, в них було стільки полину і жовчі, що мов божевільні опиралися будь-якому голосові розсудливості і гнівно відкидали думку про заложника. Я зрозумів, що приборкати цю бурю не вдасться. Питання про негайну смерть полоненого було вирішене.

Не встигли люди заспокоїтись, як спалахнула нова суперечка навколо питання, якою смертю має загинути приречений. Багато хто вимагав застосування різних витончених тортур, але кінець кінцем більшість погодилась на те, щоб закопати іспанця живого у мурашник, щоб мурашки поволі заїли його насмерть.

Манаурі кидав до мене неспокійні погляди, помітивши, як я зблід від обурення.

— Слухайте! — крикнув вождь до людей. — Треба придумати для нього іншу смерть! Так не можна.

— Чому не можна? — загули. — Можна! Мурашник! Тільки мурашник!

— Ні! — заперечив Манаурі. — Смерть у мурашнику триває багато годин, а у нас немає часу чекати. Ми повинні якнайшвидше відплисти звідси!

Думку про мурашник відхилили, бо аргумент вождя переконав усіх: не можна було відпливти, не впевнившись у смерті іспанця, а це зайняло б багато часу. І знову поставало питання, яким мукам піддати молодого злочинця; але з мене було вже досить цієї дурної, гидкої балаканини. Я схопився на рівні ноги і гримнув, мов грім.

— Не буде тортур! Не буде мук! Якщо чесна людина мусить убити, то вбиває без мук! Так само загине й іспанець!

Яка буря вибухнула, які блискавки засвітилися в очах цих людей! Але я вперся і не думав уступати ні кроку. Коли балакуни трохи стихли, я гримнув до них:

— Вимагаю від вас чесності, тільки озвірілі виродки знущаються над беззахисними! Якщо ви хочете бути моїми приятелями, вимагаю од вас гідної поведінки! Якщо хочете, щоб я зберіг свою дружбу, будьте чесними воїнами! Будьте розумні! Подумайте про те, що я кажу! Це останнє моє слово!

Обидва хлопці і Манаурі енергійно мені допомагали, проте кілька завзятих безумців наполягали на своєму та ще й інших підбурювали проти нас.

Я поставив питання ребром, хоча б це й викликало згубні для мене результати.

Тоді раптом стало тихо. Слова попросила жінка. Молода, вродлива індіанка Лясана, вдова Матео, наблизилась трохи до мене і, вказуючи в мій бік, почала щось говорити до людей. Вона підкоряла людей силою волі і своєю чарівністю, голос у неї був глибокий і сильний, приємний своєю мелодійністю. Деякі її слова я розумів, але докладно не знав, про що говорить ця жінка.

— Що вона каже? — шепнув я до Арнака.

— Що ти маєш рацію… Що повинні тебе слухати, що вона, дружина Матео, рішуче вимагає цього… Що… ого-го…

— Що: ого-го? — запитав я тихо.

— Яне, що ми дізнаємось про тебе!

Арнак глянув на мене скоса, і, що рідко у нього бувало, жартівлива посмішка пробігла по його обличчю.

— Ось який ти, Яне! — підтримав його Вагура.

— Який? Може, нарешті, ви мені скажете, бузувіри?

— Вона каже, що ти велика людина… Що дружбу такої незвичайної людини треба високо цінити… Що…

Я не знав, насміхалися хлопці наді мною чи ні. В усякому разі слова індіанки справили величезне враження на слухачів і зламали впертість підбурювачів. Вдячний жінці, я здалеку подякував їй усмішкою.

Потім усе відбулося гладко і швидко. Вирішили повісити іспанця на тому самому дереві, під яким відбувався суд. Розрізали йому пута на ногах, підвели під товсту гілляку і накинули на шию вірьовку з ліани.

Очі іспанця застигли з жаху, він хотів щось крикнути. Повис і одразу ж сконав; і тоді його обличчя огидно змінилося: риси, до того часу такі красиві і принадні, пройнялися потворним, відразливим виразом жорстокості — почуття, яке, мабуть, наповнювало за життя всю його огидну істоту.

Ця сцена могла викликати гнітюче враження, але я правильно розумів її смисл: не була то звичайна помста понад двадцяти скривджених індійців і негрів, ні, це був справедливий самозахист пригноблених людей.

Я ВІДКРИВ ЛЮДИНУ

Після виконання цього неприємного акту ми перевезли поранених з табору на шхуну і навколо острова вирушили в дорогу. Вітер був північний, отже, в той час, коли ми пливли, він дув з лівого борту, а потім спереду. Шхуна була швидка і поворотка, паруси поставлені добре, тому непогано йшла проти вітру, посуваючись зигзагами. Три човни ми взяли на буксир, прикріпивши їх до корми судна.

Десь після обіду ми прибули в район моєї домівки і стали за чверть милі від берега, навпроти гори. В печері застали все в порядку. Індіанки зраділи нашому поверненню й одразу ж приготували нам їжу, а поранених перев'язали.

Всіх здорових людей я скликав на коротку нараду і знову запитав їх, коли маємо залишити острів.

— Якнайшвидше! — відповів Манаурі. — Завтра вранці!

— Добре, завтра вранці вирушаємо! Сьогодні до заходу сонця лишається тільки три години, а роботи у нас дуже багато!

Насамперед треба було зібрати з поля кукурудзу. Щоправда, на шхуні ми знайшли великий запас їжі, але шкода було кидати стільки дозрілої кукурудзи, яку ми протягом багатьох тижнів берегли, мов зіницю ока.

Ми всі гуртом заходилися збирати і незабаром наповнили золотим зерном кільканадцять кошиків.

Інше питання постало перед нами. У нас було тепер чотири шлюпки, флот аж надто великий. Що зробити з найбільшим, важким човном, який, напевно, тільки утруднював би рух шхуни?

Порадившись, вирішили залишити його на острові, а щоб човен зберігся довший час — затягнути його до печери і тут закласти камінням.

Одразу ж, не чекаючи заходу сонця, ми всі разом перетягнули човен до печери. Сонце ще не заховалося, коли ми, щоправда змучені, завершили свою роботу. І тоді мені прийшла в голову думка залишити по собі пам'ять і на борту човна вирізати ножем своє ім'я. Займаючись цією справою, я, дорослий чоловік, відчув, що мною оволоділо якесь смішне хвилювання. Зворушено дивився на свій мисливський ніж — єдине, що залишилось у мене з часів перебування в лісах Віргінії, і, тримаючи в руці вищерблене, спрацьоване, любе мені знаряддя, думав про велику заслугу цього вірного приятеля. Не один раз у важкі хвилини першого періоду мого життя на острові я завдячував йому життям.

На борту човна я глибоко вирізав слова: John Bober, але одразу ж спинився: чому John, а не Ян? Але вже зроблено, не можна було виправити, і я додав слово: Polonus. Під прізвищем вирізав рік: 1726.

Під час вечері Манаурі з урочистим виразом обличчя попросив на хвилину уваги. Звертаючись до негрів, Манаурі висловив сумнів, чи дадуть вони собі раду, відокремлено живучи на материку, чи не попадуть знов у руки іспанців. У зв'язку з цим він запропонував неграм не тільки скористатися з гостинності й опіки в індійському селищі, але й увійти в плем'я араваків на однакових правах з усіма іншими. Негри прийняли його слова з великою вдячністю.

Потім Манаурі звернувся до мене і запевнив, що плем'я подасть мені всіляку допомогу, необхідну для того, щоб я щасливо дістався на острови поблизу гирла ріки Оріноко, де жили англійці. Потім додав:

— Але якщо сказати тобі щиро, то ми б хотіли, щоб ти залишився гостювати у нас якнайдовше і навіть на все життя! У нас, Яне, тобі не бракуватиме ні дружби, ні пошани, ні їжі!..

Я щиро подякував йому за доброзичливі слова і запрошення.

В останній день перебування на острові ми прокинулися задовго до світанку і почали перевозити на шхуну речі, а також поранених. Вогнестрільну зброю, яка у нас була, я вирішив подарувати індійцям після того, як прибудемо до їхнього селища, тому особливо уважно доглядав, щоб її не пошкодили, щоб вона була в доброму стані. Ми мали близько тридцяти мушкетів і легких рушниць з великим запасом пороху і свинцю, а це була сила, яка, при вмілому використанні, могла забезпечити існування і волю араваків на багато, багато років. Арнакові і Вагурі, які найбільше розуміли значення такої зброї, я доручив доглядати за нею.

Ми підняли якір десь тільки опівдні, коли вітер подужчав. Взяли курс прямо на схід, щоб якнайдовше пливти віддалік од материка і не потрапити на течію, яка йшла в протилежному напрямі. Виїхало нас із острова тридцять чоловік, напад іспанців коштував нам життя одинадцяти чоловік, в тому числі однієї жінки і трьох дітей. Дорогою ціною купили ми дорогу до волі.

Арнак, Вагура і я стояли, спершись на борт, і дивилися на острів, який усе відходив і відходив, Острів Робінзона, як колись я його назвав.

Ми прожили на ньому понад чотириста днів, гарячих і напружених, днів завзятої боротьби з хворобою, з хижаками, з людьми, днів, протягом яких ми майже не знали відпочинку, днів, сповнених важкої праці і хвилювань, а часом навіть відчаю. Який же тяжкий був той шлях, що привів нас до перемоги через лабіринти подій, таких же заплутаних і колючих, як ті зарості на острові! Але що дав мені цей шлях? Може, я даремно продирався крізь гущавину, може, єдине, чого досягнув у цій боротьбі, це те, що я зберіг своє життя?

— О ні!

Прощаючись із пальмами, вже оповитими голубим серпанком, дивлячись на далеку гору, з якої стільки разів марно виглядав порятунку з моря, я не проклинав острова за те, що він ув'язнював мене. Не проклинав, бо я відпливав звідси багатший, щасливіший. На безлюдному острові — дивна річ! — я відкрив великий скарб, відкрив людину в собі і в ближньому своєму. Саме тут із моїх засліплених очей спала полуда упередження до людей іншої раси; тут я збагатив серце новою дружбою.

Ні, я не проклинав безлюдний острів!

Хтось тихо підійшов до нас і став біля мене. Лясана. Одною рукою притискала до себе дитину, другою сперлась, як і ми, на поручні борту. Якийсь час дивилася в напрямі острова, потім глянула на мене. І здалося мені, що її великі чорні очі сяяли теплом.

Я поклав свою руку на руку індіанки. Лясана не прийняла своєї руки.

Примітки

1

Well — добре (англ.).

2

Каперським зветься корабель, який займається каперством, тобто переслідуванням і захопленням купецьких суден ворожої держави у воєнний час.

3

Тут: так (англ.).

4

В книжці скрізь мається на увазі морська миля, що дорівнює 1852 метрам.

5

Йдеться про туканів, характерних птахів, які живуть у Південній і Середній Америці.

6

Ці птахи, досить поширені в Південній Америці, охоче живуть поблизу людських осель. Індійська їх назва «ані» перейшла до португальців у Бразілії, а звідти і до офіційної орнітологічної номенклатури. Латинська назва їх — Crotophaga ani.

7

Немає сумніву, що то були капібари, або, як їх ще називають, водяні свині (Hydrochoerus capybara).

8

Прокляття! (ісп.).

Content

Фідлер Аркадій Острів Робінзона

Аркадій ФІДЛЕР ОСТРІВ РОБІНЗОНА

ВІД АВТОРА

БІЛЯ ГИРЛА ДЖЕЙМС-РІВЕР

ПІРАТСЬКИЙ КОРАБЕЛЬ

КАПІТАН І ДВА ІНДІЙЦІ

ШТОРМ

ПЕРША НІЧ НА СУШІ

Я НА ОСТРОВІ

ЗАКОН ЖИТТЯ

ОЗЕРО ДОСТАТКУ

УДАВ

ВОГОНЬ

Я ПОБАЧИВ ДВОХ ЛЮДЕЙ

АРНАК І ВАГУРА

«Я НЕ П'ЯТНИЦЯ»

БУНТ МОЛОДИХ ІНДІЙЦІВ

БОРОТЬБА З ЯГУАРОМ

ЗГУБНА ТЕЧІЯ

МОРСЬКИЙ БІЙ

ВИСАДКА ТАЄМНИЧИХ ЛЮДЕЙ

МАТЕО

ТІНЬ З МАРГАРИТИ

ЗНАК ХИЖОГО ШУЛІКИ

ГАЛЯВИНА

НЕГРИ

ЗАПАХ ПОРОХУ І КРОВІ

ОСТАННІЙ БІЙ І СУД

Я ВІДКРИВ ЛЮДИНУ

Примітки