Patterson James

Sekmadieniai pas Tifanį

James Patterson

Gabrielle Charbonnet

Sekmadieniai pas Tifanį

ROMANAS

Iš anglų kalbos vertė Dalia Judita Vabalienė

VILNIUS 2009

Kai mano sūnui Džekui buvo ketveri, o aš turėjau trumpam išvykti į Los Andželą, paklausiau, ar jis manęs pasiilgs.

Nelabai, - pasakė man Džekas.

Nepasiilgsi? - nustebau.

Džekas papurtė galvą ir tarė:

-Jei myli, visada esi kartu.

Manau, tai ir yra šios istorijos esmė. Ji sukasi apie įsitikinimą, kad nieko nėra gyvenime svarbiau, kaip mylėti ir būti mylimam. Taip bent jau rodo mano patirtis.

Taigi su didele meile skiriu šią knygą tau, mano išmintingasis sūnau. Ir tavo mamai Sjuzei, kuri yra ir mano žmona, ir geriausia draugė.

Galiausiai dėkoju Richardui DiLallo, nepaprastai daug padėjusiam svarbią akimirką, plėtojant galutinį istorijos variantą.

j. p.

PROLOGAS

Džeinės Maiklas

Maiklas dūmė kiek įkabindamas, bėgo pilnomis žmonių gatvėmis į Niujorko ligoninę - ten merdėjo Džeinė - ir staiga jam iškilo vaizdas iš praeities, užplūdo tokie svaiginantys prisiminimai, kad vos neišvertė iš kojų. Prisiminė, kaip jis sėdi su Džei- ne St. Regis viešbučio Astor Court restorane, dviese, pernelyg neįtikėtinomis aplinkybėmis, kad galėtum įsivaizduoti.

Viską prisiminė kuo puikiausiai: Džeinės kavos ledų desertą su karštu karameliniu padažu, ką jie kalbėjo, - tarsi tai būtų vykę vakar. Beveik neįmanoma patikėti. Taip, tikrai neįmanoma.

Tai neišaiškinama paslaptis, kaip ir visos kitos gyvenime, - persekiojo vis greičiau bėgantį Maiklą mintys.

Kaip dabar jo mirštanti Džeinė, kai jie šitiek patyrė, kad būtų drauge.

PIRMA DALIS

Kadaise Niujorke

Pirmas

Kiekviena tų sekmadienių popietės smulkmena tebėra gyva mano atmintyje, bet, užuot puolusi aiškinti apie save ir Maiklą, pradėsiu nuo pasaulyje skaniausio, kvapniausio ir turbūt pavojingiausio figūrai ledų deserto, patiekiamo Niujorko St Regis viešbutyje.

Jis visada toks: du kumščio dydžio kaušai kavos ledų, ant jų liejasi upė karšto karamelinio padažo, kuris nuo ledų ima stingti, darosi lipus ir klampus. Ant viršaus plakta grietinėlė, tikra. Net būdama aštuonerių galėjau atskirti tikrą plaktą grietinėlę nuo to dirbtinio ne pieno produkto, švirkščiamo iš skardinio indelio.

Astor Court restorane prie mano staliuko priešais sėdi Maiklas, gražiausias vyras, kokį pažįstu ar kada pažinojau, pasiduodu. Be to, maloniausias, geriausias ir gal išmintingiausias.

Tą dieną jo skaisčiai žalios akys su neslepiamu susižavėjimu stebėjo mane, įsispitrinusią į ledus, kai padavėjas baltu švarku kankinamai lėtai juos dėjo priešais mane.

Maiklui - skaidraus stiklo dubenėlis su meliono kamuoliukais ir citrinų šerbetas. Jo gebėjimas atsilaikyti prieš ledų de- šerto skanumą buvo kažkas, ko mano vaikiškas protelis negalėjo aprėpti.

Be galo dėkingi, - pasakė Maiklas, pridėdamas prie savo pavydėtinų gebėjimų sąrašo nepaprastą mandagumą.

Padavėjas į tai nereagavo - nė žodeliu.

St Regis viešbučio restoranas Astor Court išsvajotam desertui tinkamiausia vieta. Tą popietę jis buvo pilnas oriai atrodančių žmonių, aptarinėjančių svarbius dalykus. Salės gilumoje du smuikininkai, verti groti simfoniniame orkestre, veltui stengėsi, tarsi čia būtų Linkolno centras.

Ką gi, - tarė Maiklas, - metas Džeinės ir Maiklo žaidimui.

Nušvitusi suplojau rankomis.

Žaisdavome taip: vienas iš mūsų rodo į staliuką, o kitas turi papasakoti apie prie jo sėdinčius žmones. Kas pralaimi, moka už desertą.

Varyk, - pasakė jis rodydamas.

Pažvelgiau į tris paaugles, apsirengusias beveik vienodomis gelsvomis lininėmis suknelėmis.

Nedvejodama išklojau:

Debiutantės. Pirmasis sezonas. Ką tikbaigė vidurinę mokyklą. Gal Konektikute. Galimas daiktas... tikriausiai... Greniče.

Maiklas atmetęs galvą nusikvatojo.

Tu tikrai per daug laiko leidi su suaugusiaisiais. Tačiau puiku, Džeine. Tavo eilė.

Tvarka, - pasakiau rodydama į kitą staliuką. - Ta porelė tenai. Tie, panašūs į Kliverius iš „Nevykėlio Biverio". Ką pasakysi apie juos?

Vyriškis vilkėjo pilkų ir mėlynų langelių kostiumą, moteris - skaisčiai rožinį švarką prie žalio klostyto sijono.

Vyras ir žmona iš Siaurės Karolinos, - nerūpestingai bėrė žodžius Maiklas. - Turtingi, tabako parduotuvių tinklo savininkai. Jis čia - verslo reikalais. Ji atvyko apsipirkti. Dabar jis jai sako, kad nori skyrybų.

Štai kaip, - pasakiau nudelbusi akis į stalą. Giliai atsidususi, pakabinau dar šaukštą ledų ir leidau puikiam skoniui pasklisti po burną. - Taip, atrodo, visi skiriasi.

Maiklas prikando lūpą.

Ak, Džeine, palauk. Suklydau. Jis neprašo skyrybų. Sako turįs jai staigmeną - užsakęs kruizą. Į Europą laivu „Karalienė Elžbieta Antroji". Tai bus jų antras medaus mėnuo.

Ši istorija kur kas geresnė, - pasakiau šypsodama. - Gauni tašką. Puiku.

Pažvelgiau į savo lėkštutę ir pamačiau, kad mano ledų desertas kažkodėl išnyko. Kaip visada.

Maiklas dramatiškai apsižvalgė.

Dabar tau nepavyks gauti taško, - pasakė jis.

Parodė į vyrą ir moterį už dviejų staliukų nuo mūsų.

Pasižiūrėjau.

Moteris buvo apie keturiasdešimties metų, skoningai apsirengusi ir nepaprastai graži. Galėjo būti kino aktorė. Vilkėjo ryškiai raudona dizainerio modeliuota suknele, prie jos didelė juoda rankinė ir priderinti bateliai. Viskas tiesiog šaukte šaukė: Pažiūrėkite į mane!

Vyras, su kuriuo ji sėdėjo, buvo jaunesnis, išblyškęs ir labai liesas. Jis vilkėjo mėlyna striuke, ryšėjo raštuotą šilkinę kaklas- karę, kokių niekas nebedėvėjo net tais laikais. Kalbėdamas jis entuziastingai mosavo rankomis.

Nejuokinga, - pasakiau, bet negalėjau nenusišypsoti, neužversti akių.

Suprantama, juk porelė buvo mano motina Vivjena Margo, žymi Brodvėjaus prodiuserė, su to meto žvaigždžių kirpėju Džeisonu. Šiltnamio gėlelė Džeisonas pavardei neturėjo laiko.

Pažvelgiau į juos dar kartą. Vieno dalyko nenuneigsi - mano mama buvo tokia graži, kad pati galėjo būti aktorė. Kartą, kai paklausiau, kodėl netapo aktore, ji pasakė:

- Brangute, aš nenoriu traukiniu važiuoti. Noriu traukinį vairuoti.

Kiekvieną sekmadienio popietę, kai mes su Maiklu St. Regis valgydavome desertą, mano motina su draugu valgė desertą ir gėrė kavą. Taip ji galėdavo paplepėti, padejuoti ar sutvarkyti reikalus, nepaleisdama manęs iš akių, bet iš tikrųjų ji būdavo ne su manimi.

Pabuvus St. Regis, sekmadienius vainikuodavo apsilankymas Tiffany. Motina mėgo deimantus, puošėsi jais visur, kolekcionavo juos, kaip kiti kolekcionuoja krištolinius vienaragius ar tas keistas keramines japoniškas kates su pakelta letena.

Suprantama, tais sekmadieniais buvo gera, nes kompaniją man palaikė Maiklas, geriausias pasaulyje draugas, gal vienintelis draugas, kai man buvo aštuoneri.

Mano išgalvotas draugas.

Antras

Pasislinkau prie staliuko arčiau Maiklo.

Žinai ką, - pasakiau, - prasti reikalai.

Kas? - paklausė jis.

Numanau, apie ką kalbasi mama su Džeisonu. Apie Hovardą. Manau, kad Vivjenai jis nusibodo. Jai metas atversti naują gyvenimo puslapį.

Hovardas buvo mano patėvis. Trečias motinos vyras. Bent jau kiek aš žinau, trečias. Pirmas jos vyras buvo profesionalus tenisininkas iš Palm Bičo. Jis pabuvo tik metus.

Paskui atsirado Kenetas, mano tėvas. Jam pavyko ištempti ilgiau negu tenisininkui - trejus metus. Jis buvo tikrai mielas, aš jį mylėjau, bet Kenetas verslo reikalais daug keliavo. Kartais jaučiausi, lyg jis būtų mane pamiršęs. Girdėjau motiną sakančią Džeisonui, kad tėvui trūksta „stuburo". Nežinojo, kad nugirdau. Ji pasakė:

-Jis gražus vyras ištižėlis, kuris nieko nepasieks.

Hovardas jau išbuvo dvejus metus. Jis niekada nekeliavo verslo reikalais ir, atrodo, neturėjo kito darbo, kaip tik padėti

Vivjenai. Masažavo jai kojas, kai buvo pavargusi, tikrindavo, kad maistas būtų be druskos, prižiūrėjo, kad mūsų automobilis su vairuotoju visada atvyktų tiksliai laiku.

Kodėl taip manai? - paklausė Maiklas.

Matyti iš smulkmenų, - paaiškinau, - pavyzdžiui, Vivjena visada jam viską pirkdavo. Išeiginius batus iš Paul Stuart, kaklaraiščius iš Bergdorf Goodman. Seniai nieko jam nebeperka. O vakar vakarieniavo namie. Viena. Su manim. Hovardo net nebuvo.

Kur jis buvo? - pasiteiravo Maiklas.

Akyse išskaičiau užuojautą ir susirūpinimą.

Nežinau. Kai Vivjenos paklausiau, ji pasakė: „Dievai žino, man nerūpi." - Pamėgdžiojau motinos balsą, paskui papurčiau galvą. - Tiek to, - pasakiau. - Kita tema. Spėk, kas per diena antradienis.

Maiklas kelis kartus pabaksnojo pirštu smakrą.

Neturiu supratimo.

Eik jau... Puikiai žinai. Žinai, Maiklai. Nejuokauk.

Valentino diena?

Baik, - pasakiau stųkteldama po stalu jam į koją. Jis nusišypsojo.

Žinai, koks tai antradienis. Turi žinoti. Mano gimtadienis!

Ak, teisybė! Vaje, tu sensti, Džeine.

Linktelėjau.

Manau, kad mama rengia man vakarėlį.

Hmm... - numykė Maiklas.

Tiesą sakant, vakarėlis man nesvarbu. Ko aš iš tikrųjų norėčiau, tai tikro, gyvo šuniuko.

Maiklas linktelėjo.

Ko tu nieko... - pradėjau, bet vidury sakinio nutilau.

Akies kampučiu pamačiau Vivjeną, išrašančią čekį. Po minutės ji su Džeisonu stovės prie mūsų staliuko ir krapštys mane lauk. Šis sekmadienis St Regis baigiasi. Baigiasi dar viena nuostabi mano ir Maiklo popietė.

-Ji ateina, Maiklai, - sušnibždėjau. - Pavirsk nematomu.

Trečias

Vivjena žygiavo prie mūsų staliuko taip, tarsi St Regis būtų jos nuosavybė. Niekas Astor Court nebūtų patikėjęs, kad šią gražią, tobulai pasidažiusią, tobulai įdegusią, nepaprastai gražios odos moterį kas nors sieja su garbanota aštuonmete storuliuke karameliniu padažu išterliotais skruostais.

Bet ryšys buvo. Motina ir duktė.

Vivjena pabučiavo man į skruostą ir ėjo prie reikalo. Tas reikalas buvau aš.

Džeine Aukseli... - ji visada mane vadino Džeine Aukseliu, lyg tai būtų tikrasis mano vardas. - Ar būtina visada užsisakyti du desertus?

Džeisonas, žvaigždžių kirpėjas, bandė man padėti.

Na, Vivjena, antras desertas buvo melionas. Tai ne blogiausia. Aišku, angliavandeniai, bet...

Džeine Aukseli, mes esame kalbėjusios apie tavo svorį, - pradėjo motina.

Man tik aštuoneri metai, - pasakiau. - O jei pažadėčiau būti anoreksiška vėliau?

Maiklas taip kvatojo, kad vos nenuvirto nuo kėdės.

Nusišypsojo net Džeisonas.

Vivjenos veide nekrustelėjo joks raumenėlis. Ji visada stengėsi nesiraukyti, bijojo per ankstyvų raukšlių. Tarkim, nesulaukus devyniasdešimties ar panašiai.

Tu man nesenauk, Džeine Aukseli. - Ji pasisuko į Džei- soną: - Ji per daug skaito knygų. - „Taip, šiuo atžvilgiu aš baisi" - pagalvojau. Vivjena atsigręžė į mane. - Aptarsime tavo valgymo įpročius namie. Vienos dvi.

Bet, - pasakiau jai, - tas melionas buvo net ne man. Jį užsisakė Maiklas.

Ak, štai kas, - pavargusiu balsu atsiliepė Vivjena. - Maiklas, nuostabusis visur esantis išgalvotas draugas. - Dabar ji kreipėsi į greta manęs stovinčią kėdę, kuri buvo tuščia, nes Maiklas sėdėjo iš kitos pusės. - Sveikas, Maiklai, kaip gyvuoji?

Sveika, Vivjena, - atsakė Maiklas, žinodamas, kad ji negali jo nei matyti, nei girdėti, - ačiū, puikiai.

Staiga pajutau, kaip Džeisonas timptelėjo man už plaukų.

Ei, - protestavau.

Reikia su jais ką nors daryti, - pasakė jis. - Vivjena, duok man šiems plaukams valandą. Kaip galima vaikščioti tokiais plaukais? Ji atrodys kaip manekenė iš žurnalo Vogue.

Puiku, - tarė Maiklas. - Pasauliui to tik ir reikia - aštuonmetės, atrodančios kaip Vogue manekenė.

Susiraukiau ir patraukiau nuo Džeisono plaukus.

Būk protinga, Džeine Aukseli, - pasakė Vivjena. - Šįvakar vyksta repeticija su visais aktoriais, ir aš privalau pažiūrėti, kaip jiems sekasi. - Jos naujausio miuziklo, milžiniško spektaklio „Kanzaso problemos", premjera Brodvėjuje įvyks artimiausiomis dienomis.

Bet pirmiausia, brangioji, kaip visada užsuksime į Tiffany. Leisime laiką kartu.

O kaip su Džeinės plaukais? - reikliai perklausė Džeisonas. - Kada man skirsite laiko ją pagražinti?

Maiklas papurtė galvą.

Puikiai atrodai tokia, kokia esi, Džeine. Nereikia gražinti. Visada tai prisimink.

Nesigražinsiu, - pasakiau.

Kodėl? - paklausė Vivjena. Paėmusi servetėlę, pamirkė ją taurėje su vandeniu ir nubraukė man nuo skruostų karamelės padažą. - Pasigražinti puiki mintis, Džeine Aukseli. Gal tavęs laukia prašmatnus vakarėlis.

Ji nepamiršo! Gimtadienio vakarėlis! - pagalvojau aš ir jai viską atleidau.

Dabar eime. Girdžiu, mus kviečia Tiffany. - Vivjena apsisuko ant keturių colių aukščio kulniukų ir patraukė prie durų su Džeisonu iš paskos.

Mudu su Maiklu pakilome. Jis pasilenkė ir pabučiavo mano viršugalvį, tą garbanotą kuodą, kuris taip erzino Džeisoną.

Iki rytdienos, - pasakė jis. - Jau tavęs pasiilgau.

Ir aš tavęs.

Pažvelgusi tolyn, pamačiau, kaip dailios, įdegusios motinos kojos dingsta besisukančiose St. Regis duryse. Ji žvilgtelėjo atgal.

Džeine Aukseli, einam! Tiffany.

Leidausi vytis.

Visada taip darydavau.

Ketvirtas

Vargšelėj vargšelė, vargšelė Džeinė! Vargšė mergytė! Kitą rytą Maiklas kaip visuomet laukė prie Džeinės puošnaus namo Parko aveniu. Gerai, kad jis buvo nematomas, nes jo raukšlėtos chaki spalvos kelnės, išblukę melsvi marškiniai ir nudrengti sportbačiai visai nederėjo prie tokios prabangos.

Jis mąstė apie vieną nuostabų dalyką, kurį Džeinė pareiškė būdama ketverių metų. Tada Vivjena rengėsi mėnesiui iškeliauti į Europą. Jam rūpėjo, kaip Džeinė su tuo susitaikys. Tačiau Džeinė neėmė to į širdį ir pasakė: „Kai myli, visada esi kartu." Maiklas suprato, kad niekada to nepamirš - kaip gali pamiršti tokius žodžius iš keturmetės galvelės ir lūpų. Bet tokia jau ta Džeinė. Nepaprasta mergytė.

O ką jam vienam šią gražią dieną veikti, kol Džeinė uždaryta mokykloje? Gal sočiai papusryčiauti valgykloje Olympia - ten blynai, dešra, kiaušiniai, karšti ruginiai skrebučiai su sviestu. Galėtų net pabendrauti su pora kitų „išgalvotų draugų" dirbančių kaimynystėje. Kokios konkrečiai yra išgalvoto draugo pareigos? Svarbiausia - palengvinti vaikui prisitaikyti prie pasaulio, kad jis jame nesijaustų pernelyg vienišas ir išsigandęs. Darbo valandos ? Tiek, kiek reikia. Atlygis ? Neįtikėtinai tyra vaiko ir išgalvoto draugo meilė. Nieko daugiau ir nereikia. Kokia jo paties vieta didžiajame visatos plane? Na, niekas jam to nepasakė.

Maiklas pažiūrėjo į laikrodį, senamadišką Timex, jis tiksėjo kaip reklama ir kažką žadėjo. Rodė 8.29. Džeinė nusileis į apačią 8.30, kaip kiekvieną darbo dienos rytą. Niekada niekam netenka jos laukti. Ne vaikas, o tikras lobis.

Paskui ją pamatė, bet apsimetė, kad nemato.

Pagavau! - sušuko ji, apkabindama jį per liemenį.

U, pagavai! - pasakė Maiklas. - Tu sėlini mikliau už kišenvagį iš „Oliverio Tvisto".

Ji nusišypsojo, veidelis nušvito taip, kad jis negalėjo atsigėrėti. Džeinė užsimetė ant petelio kuprinę, ir jie patraukė į mokyklą.

Aš nesėlinau, - pasakė ji. - Tu buvai paskendęs savo įdomiose mintyse. - Būdama su juo, Džeinė mokėjo žaviai kalbėti puse lūpų, todėl žmonės nemanė, kad ji kvaištelėjusi. Kartais Maiklas leisdavo žmonėms jį matyti, kartais - ne. Ji niekada nežinojo, kada ar kodėl. „Gyvenimas - paslaptis", - sakydavo jis.

Vos jie išnyko durininkui iš akių, ji paėmė jį už rankos. Maiklui tai buvo mieliausia akimirka. Jis pasijusdavo... nežinia kuo. Tėčiu?

Ką Raulis tau įdėjo priešpiečių? - paklausė jis. - Palauk... leisk atspėti: nesmulkintų kviečių duonos su riešutiniu sviestu, suvytusių Aisbergo salotų su trijų dienų senumo majonezu?

Džeinė timptelėjo jo ranką.

Tu - pakvaišėlis, - pareiškė ji.

Ne-e, aš išrankus.

Sakyk, trenktas, - nusijuokė Džeinė.

Po poros minučių - per greitai - jie atsidūrė prie aukštų įspūdingų mokyklos vartų tik už pusantro kvartalo nuo Džei- nės namų. Prie durų būriavosi marios mergyčių tamsiai mėlynais kombinezonais ant baltų palaidinukių, avinčių arba sandalais, arba margais pusbačiais, su tvarkingai atraitytomis puskojinėmis.

Rytoj ypatinga diena, - tarė Džeinė, žiūrėdama į savo batus, kad klasės draugės nepastebėtų jos kalbančios su išgalvotu draugu. - Galiu gauti šuniuką. Man nesvarbu, kokį. Gal jis atsiras per mano vakarėlį. Bet pirmiausia turėsime pažiūrėti „Kan- zaso problemas". Aišku, kviečiu ir tave.

Suskambo mokyklos skambutis.

Puiku. Nekantrauju pamatyti „Kanzasą". Dabar eik, o aš grįšiu tavęs pasitikti trečią. Kaip visada.

Gerai, - pasakė ji. - Galėsim aptarti, kuo ryt vakare vilkėsime.

Taip, tu padėsi man išsirinkti iškilmingus apdarus. Kad nepadaryčiau tau gėdos.

Džeinė pažiūrėjo tiesiai jam į akis. Jam švystelėjo vaizdas, kokia ji atrodys suaugusi: rimtas veidas, šilta šypsena, protingos akys, žvelgiančios tiesiai į jo sielą.

Tu niekada negali padaryti man gėdos, Maiklai.

Paskui ji paleido jo ranką ir nubėgo į mokyklą. Maiklas žiūrėjo nemirksėdamas, kol jos šviesi garbanota galvelė dingo už durų. Jis laukė. Kaip visada Džeinė pasirodė. Pamojavo, nusišypsojo ir dingo amžiams.

Staiga Maiklui prireikė sumirksėti. Tiesą sakant, keletą kartų. Pajuto, tarsi ant krūtinės būtų užmynęs milžinas. Širdyje jautė tikrą skausmą.

Kaip jis pasakys Džeinei, kad... rytoj privalo ją palikti? Tai buvo dar viena išgalvoto draugo pareiga, gal pati sunkiausia.

Penktas

Niekada nepamiršiu tos dienos, kaip neįmanoma pamiršti dienos išsigelbėjusiajam iš skęstančio „Titaniko". Žmonės visada prisimena baisiausias savo gyvenimo dienas - jos tampa jų dalis visam laikui. Taigi prisimenu savo devintąjį gimtadienį nepaprastai aiškiai.

Tą dieną po pamokų mes su Maiklu pasiruošėme, paskui ėjome į teatrą ir sėdėjome „Kanzaso problemų" premjeroje labai svarbių svečių vietose. Nebuvau mačiusi Vivjenos visą dieną, todėl ji neturėjo progos manęs pasveikinti su gimtadieniu. O Maiklas pasitiko mane prie mokyklos su rožėmis. Prisimenu, kokia suaugusi dėl to pasijutau. Tos abrikosų spalvos rožės buvo gražiausios, kokias man kada teko matyti.

Spektaklio beveik neprisimenu, bet žinau, kad publika juokėsi, verkė ir aikčiojo ten, kur reikia. Mes su Maiklu laikėmės už rankų, aš iš susijaudinimo jutau širdyje virpulį. Tuoj prasidės puikūs dalykai - ateis ir mano eilė. Gimtadienio vakarėlis, jei pasiseks - šuniukas, Maiklas su manim, motina džiaugsis spektakliu. Viskas atrodė nuostabu, viskas įmanoma.

Nusileidus uždangai, Vivjena su aktoriais užlipo į sceną. Apsimetė sutrikusi, labai nustebusi, kad jos naujasis spektaklis visiems taip patiko. Ji nusilenkė, o publika plojo stovėdama. Aš taip pat atsistojau, plojau iš visų jėgų ir taip karštai ją mylėjau, kad net silpna. Buvau įsitikinusi, kad vieną dieną ir ji mane karštai pamils.

Paskui atėjo mano gimtadienio vakarėlio metas mūsų apartamentuose. Pagaliau!

Pirmieji atvyko šokėjai iš motinos spektaklio. To ir reikėjo tikėtis. Šokėjai nedaug uždirba ir, kai tiek daug šoko, tikriausiai labai išalko. Prieškambaryje balto ir juodo marmuro grindimis jų grupelė vilkosi paltus - kūnai liko ploni kaip pagaliukai. Net būdama devynerių žinojau, kad niekada taip neatrodysiu.

Tu tikriausiai Vivjenos duktė, - pasakė vienas iš jų, - Dži- lė, tiesa?

Džeinė, - pataisiau, bet su šypsena, rodydama, kad nesu visiška snarglė.

Nežinojau, kad Vivjena turi vaiką, - pasakė vienas „pagaliukas". - Sveika, Džeine. Tu žavi kaip sagutė.

Jie visi sugarmėjo į didžiulę svetainę, pulkas gazelių, o aš likau mąstyti, ar esu mačiusi sagutę, kurią galima vadinti žavia.

Šventas Stivenai Sondheimai! - sušuko vienas šokėjas. - Žinojau, kad Vivjena turtinga, bet ši salė didesnė už Brodhers- to teatrą.

Kai vėl užsukau į svetainę, kambaryje buvo apie šimtas žmonių. Ieškojau Maiklo ir galiausiai pamačiau jį stovintį šalia pianisto.

Kambaryje buvo triukšminga kaip teatre per pertrauką. Pianino per tą šurmulį beveik nesigirdėjo. Prie durų į biblioteką

pamačiau Vivjeną, priėjusi ji kalbasi su vyru sidabriniais plaukais, vilkinčiu smokingo švarku ir mėlynais džinsais. Buvau jį mačiusi poroje „Kanzaso" repeticijų, žinojau, kad jis kažkoks rašytojas. Jie stovėjo labai arti vienas kito, ir mane apėmė liūdna nuojauta, kad jis bandomas ketvirtojo Vivjenos vyro vaidmeniui. Ak!

Smulkutė sena ponia, vaidinanti „Kanzaso problemose" močiutę, užkabino mane lazdos rankena.

Atrodo, tu gera mergaitė, - tarė ji.

Ačiū. Stengiuosi tokia būti, - pasakiau. - Ar jums ko nors atnešti?

Gal paėjėtum prie gėrimų baro atnešti man Jack Daniels ir vandens, - paprašė ji.

Aišku. Gryno ar su ledu?

Dievulėli! Tu tikrai sumani mergaitė. Gal tu nykštukė?

Nusijuokiau ir pažvelgiau į Maiklą. Jis kažką šnabždėjo pianistui. Ką jis sumanė?

Eidama prie vieno iš barų išgirdau garsiai sakant:

Prašyčiau dėmesio! - Tai buvo pianisto balsas, ir minia tučtuojau nuščiuvo. - Man sakė... tiksliai nežinau kas... kad šiandien vienam žmogui ypatinga diena... šiandien jai sukanka devyneri metai... Vivjenos dukrai.

Vivjenos dukrai. Juk tai aš!

Šypsojausi laiminga ir susidrovėjusi. Visų akys krypo į mane. Pagrindinis veikėjas iš spektaklio mane pakėlė ir pastatė ant kėdės - staiga tapau už visus kambaryje aukštesnė. Dairiausi mamos, tikėdamasi, kad ji išdidžiai šypsosi, bet jos niekur nesimatė. Rašytojas taip pat buvo dingęs. Paskui ėmė groti muzika, visi dainavo „Su gimimo diena". Niekas negali prilygti Brodvėjaus chorui, dainuojančiam „Su gimimo diena". Tai buvo gražiausia „Su gimimo diena" kokią teko girdėti. Per mano kūną ėjo šiurpuliukai, ir tai būtų buvusi laimingiausia mano gyvenimo akimirka, jei ta laime būčiau galėjusi dalytis su čia esančia motina.

Kai daina nutilo, labai malonus aktorius mane nukėlė, visi paplojo, ir vakarėlis vėl virto premjeros šventimu. Gimtadienio vakarėlis baigėsi.

Paskui išgirdau pažįstamą balsą, šaukiantį mane vardu:

Džeine! Atrodo, aš pažįstu šitą didelę, gražią mergaitę. Žaibiškai atsisukusi, pamačiau savo tėvą Kenetą. Jis buvo per

aukštas ir per tiesus, kad manytum, jog yra „bestuburis".

Tėtuk! - sušukau ir puoliau jam į glėbį.

Šeštas

Viešpatie, kaip man patinka, kai apkabina! Ypač tėtis. Jis apsivijo mane rankomis, ir aš užuodžiau silpną skutimosi losjono gaivą. Giliai įkvėpiau tokia laiminga, su tokiu palengvėjimu, kad jis atėjo.

Juk nemanei, kad užmiršiu tavo devintąjį gimtadienį? - paklausė tėvas. Atsitraukęs paėmė mane už rankos. - Viskas, sprunkam į prieškambarį. Jei tavo motina sužinos, kad be kvietimo atėjau į vakarėlį, išvirs iš koto.

Jei taip atsitiktų, žmonės ją griūvančią pagaus, - pasakiau. - Bet aš net nežinau, ar ji dar čia.

Mes brovėmės per minią, aš įsitvėrusi tėtės rankos, o prieškambaryje laukė dvi staigmenos: didelė dėžė su geltonu kaspinu ir... dabartinė tėvo draugė. Prisimenu, Vivjena kažką kalbėjo apie Elės krūtinę, kad ji netikra, bet neturėjau supratimo, ką tai reiškia.

Džeine, tu prisimeni Elę, tiesa? - paklausė tėtis.

Aha. Sveika, Ele. Džiaugiuosi, kad galėjai ateiti. - Daugelio metų etiketo pamokos nenuėjo veltui.

Sveikinu su gimtadieniu, - pasakė ji.

Elė buvo labai šviesi blondinė, graži, ir atrodė daug jaunesnė už mano motiną. Prisiminiau, kad Vivjena ją vadino „mokinuke", ir vien užsiminus apie Elę motinos veidas apsiniaukdavo.

Pažiūrėk savo dovaną, - pasakė tėtis. - Elė padėjo ją išrinkti.

Patraukiau geltoną kaspiną ir jis tuoj atsirišo. Dėžėje buvo daugybė plono vyniojamojo popieriaus, susijaudinus jį apčiu- pinėjau. Pirštai palietė kažką minkšta kaip aksomas... negyva. Prasibrovusi giliau, ištraukiau neregėtai didelį, skaisčiai violetinį žaislinį pudelį. Ant galvos jam buvo surištas kuodas, užmautas netikrų briliantų antkaklis, o ant auksinės širdelės etiketės parašyta „Žiži".

Visiškai ne toks šuniukas, kokio norėjau.

Ačiū, tėti, - pasakiau nutaisiusi plačią šypseną. - Kaip miela! - stengiausi vyti mintis apie tikrą, šiltą, krutantį šuniuką, kuris būtų mano, vien mano, mano išsvajotas. Šuniukas netikras... vietoj jo - kimštas violetinis pudelis.

Padėkok ir Elei, - pasakė tėtis.

Ačiū, Ele, - mandagiai padėkojau, o ji pasilenkusi mane pabučiavo. Pažinau kvepalus Chanel No5. Tokius tėvas pirkdavo mano motinai. Įdomu, ar Elė tai žino.

Na, - atsistojo tėtis, - mums laikas keliauti į Nantaketą.

Mano širdis suspurdėjo.

Mums? - beveik suklykiau.

Elė su tėvu neramiai susižvalgė.

Ne, širdele, - pasakė tėtis. - Turėjau omenyje save ir Elę. Tavo mama mane užmuštų, jei tave išsivežčiau iš gimtadienio vakarėlio.

„Taip, ji tikrai pastebėtų", - nusiminusi pagalvojau.

Suprantu, - pasakiau labai stengdamasi nepravirkti. - Tiesiog Nantaketas man labai patinka. Man jis tikrai tikrai patinka. Ir Maiklui.

Mes ten nuvažiuosime kitą kartą, Džeine, pažadu, - ramino tėvas. - Paimsime ir tavo draugą Maiklą.

Tikiu, kad jis taip ir galvojo, nes tėvas niekada nežadėdavo to, ko neketino daryti. Tačiau kai jis padėjo Elei apsivilkti paltą, man pasidarė baisiai liūdna.

Tu nenusiminsi? - paklausė Elė.

Tiesą sakant, ji man patiko. Tikėjausi, kad netrukus tėtis ją ves. Jam taip pat reikėjo apkabinimų. Visiems reikia. Gal net Vivjenai.

Aišku, ne. Juk mano gimtadienis. Kas gali per savo gimtadienį nusiminti?

Mes apsikabinome. Pasibučiavome. Atsisveikinome, o paskui tėvas su Ele įėjo į liftą ir linksmi iškeliavo į Nantaketą, į naktį.

Premjerinis vakarėlis vėl įsisiūbavo. Tarsi niekas prieš kelias minutes ir nebūtų dainavęs „Su gimimo diena". Man čia pasilikti nebuvo prasmės.

Išvingiavau iš minios pro suaugusiųjų grupeles ir galiausiai pasileidau bėgti ilgu tyliu koridoriumi, išklotu storu kilimu, į savo kambarį. Užtrenkusi paskui save duris, kritau ant lovos, įsikniaubiau į pagalvę. Čia, kur niekas manęs nemato, paleidau dūdas kaip didžiausia pasaulyje verksnė.

Paskui atsidarė durys.

Įėjo Maiklas. Ačiū Dievui, Maiklas atėjo manęs gelbėti.

Septintas

Kai jis įėjo, Džeinė visiškai viena raudojo ant savo lovos. Toli gražu nepanaši į Laimingo Gimtadienio Mergaitę. Bet ko iš vargšo vaiko norėti?

Maiklas atsiduso, paskui prisėdęs šalia apkabino mergytę, kuri tokio įskaudinimo nenusipelnė. Nė vienas vaikas nenusipelno.

Nurimk, brangute. Klok, kas ant širdies, - sušnabždėjo jis, pasilenkęs prie jos plaukų, kurie visada kvepėjo Johnson and Johnson - „Daugiau jokių ašarų" šampūnu. Dabar tai buvo vienas iš jo mėgstamiausių kvapų.

Gerai. Bet pats prisiprašei.

Sniurkščiodama, ašarotu veideliu, Džeinė nusiavė batelius ir numetė ant grindų.

Vivjena mano gimtadienį visai užmiršo, - sukūkčiojo nuo paskutinių ašarų. - O tėtis - žinoma, puiku - atėjo, bet maždaug po dviejų minučių išėjo. Išvažiavo į Nantaketą, mano mėgstamiausią vietą pasaulyje! Be manęs! Ir šuniuko negavau.

Violetinį pudelį Džeinė spaudė prie skruosto. Jis ir anksčiau pastebėjo, kad ji dažnai glaudžia prie savęs daiktus: žieminį paltą, pagalvę, žaislinį gyvūnėlį. Troško apkabinti daug ką, bet žmonių, kuriuos galėtų apkabinti, jai trūko.

Tu geras klausytojas, - pasakė ji, šniurkšteldama paskutinį kartą. - Ačiū. Man geriau.

Maiklas apsidairė po kambarį. Viskas bylojo, kad čia gyvena Džeinė: lentynos su vaikiškomis knygomis, skirtos daug vyresnio amžiaus vaikams. Kampe - tikras saksofonas. Didelis plakatas su išrašytais prancūziškais žodžiais. Ant stalo Voreno Biti nuotrauka su autografu. Ją parvežė Vivjena iš trijų mėnesių komandiruotės Los Andžele, kurios metu nė karto negrįžo namo aplankyti dukters.

Dabar Maiklas privalėjo su Džeine pasikalbėti. Vieta - jos jaukus kambarys, nuošaliai nuo to kvailo vakarėlio - tinkamesnės ir būti negali. Laikas - po to, kai ją įskaudino tėvai, gal po blogiausio jos gyvenime gimtadienio - pats netinkamiausias.

Tu esi nepaprasta, nepaprasta mergytė, - tarė Maiklas. - Ar tai žinai? Turi žinoti.

Truputį. Bet tik todėl, kad tu man tą nuolat sakai, - nusišypsojo pro ašaras Džeinė.

Tu graži savo išore ir vidumi, - tęsė jis. - Neįtikėtinai sumani. Apsiskaičiusi. Linksma. Nuovoki. Ir dosni. Turi tiek visko duoti.

Staiga Džeinė sukluso. Jis ką tik pasakė sumani... o ką, jei ji tuoj jam tai įrodys?

Maiklai, ką tu nori pasakyti? Kas čia vyksta? Kažkas negera.

Jam pakirto kojas, aptemo akys. Kodėl dabar? Kodėl Džeinė?

Kodėl jam?

Dabar tu devynerių metų, - jis prisivertė kalbėti. - Tu jau didelė mergaitė. Taigi... taigi... šįvakar aš tave, Džeine, palieku. Man reikia eiti.

Žinau, kad eisi. Bet rytoj grįši. Kaip visada.

Maiklas nurijo seilę. Tiesiog neįmanoma. Plyšta širdis.

Ne, Džeine. Tas ir yra, kad niekada nebegrįšiu. Kitaip negaliu. Tokios taisyklės.

Ištarti šituos žodžius buvo sunkiau negu kitais kartais. Džeinė buvo ypatinga. Kitokia. Nežinojo kodėl, žinojo, kad kitokia. Pirmą kartą taisyklė, kada reikia palikti vaiką, Maiklui pasirodė kvaila ir netikusi. Būtų sutikęs verčiau mirti, negu suteikti Džeinei tiek skausmo. Tačiau kitaip elgtis negalėjo. Tokius dalykus sprendžia ne jis.

Ji neverkė, nesujudėjo nė vienas veido raumenėlis - visai kaip Vivjena. Pažvelgė Maiklui tiesiai į akis ir ničnieko nepasakė. Ją gaubė tokia baisi tyla, kokios jis niekada neregėjo.

Džeine, girdėjai, ką sakiau? - galiausiai turėjo paklausti. Atrodė, kad atsakymo teks laukti amžinai.

Aš nepasirengusi, kad tu išeitum, - pasakė ji, ir ašaros kaip pupos vėl ėmė riedėti skruostais. - Tikrai nepasirengusi.

Kai ji čiupo servetėlę nusišluostyti nosį, jis matė, kaip dreba jos rankos. Tai jį pribaigė. Tos trapios, mažos rankytės nesuvaldomai virpėjo. Buvo nepakeliama.

Prakeikimas, galvojo jis. Paskui jam kilo mintis padaryti tai, ko niekada nebuvo daręs anksčiau, su jokiu kitu vaiku.

Džeine, aš tau kai ką pasakysiu, atskleisiu paslaptį. Tos paslapties niekam nesu sakęs, ir tu niekada niekam negali jos sakyti. Tai - išgalvotų draugų paslaptis.

Nenoriu girdėti tavo paslapčių, - netvirtu balsu pasakė ji.

Bet Maiklas tęsė:

Vaikai turi išgalvotų draugų, kad šie jiems padėtų išmokti teisingai gyventi. Mes padedame vaikams jaustis ne tokiems vienišiems, padedame rasti savo vietą šeimoje ir pasaulyje. Tačiau vėliau draugas ar draugė turi pasitraukti, privalo. Visada taip buvo ir bus, Džeine. Tokia... tvarka.

Bet aš tau sakiau, kad esu nepasirengusi.

Maiklas patikėjo jai dar vieną paslaptį:

Kai tik išvyksiu, tu, brangioji, manęs net neprisiminsi. Visi visada užmiršta. Jei kada nors apie mane pagalvosi, atrodysiu kaip sapnas.

Sapnas buvo vienintelis dalykas, kurio ji galėjo tikėtis.

Džeinė čiupo jį už rankos ir tvirtai įsikibo.

Nepalik manęs, Maiklai, prašau. Aš tavęs maldauju. Tu negali... ne dabar, niekada! Nežinai, koks esi man svarbus!

Matysi, Džeine, - pažadėjo jis, - tu mane užmirši, rytoj nebebus skaudu. Be to, pati sakei: meilė reiškia, kad visada esi drauge, kad ir kur būtum. Taigi mes visada būsime drauge, nes aš, Džeine, tave labai myliu. Visada visada tave mylėsiu.

Ir su šiais žodžiais Maiklas, kaip būna su išgalvotais draugais, ėmė nykti iš kambario, o nykdamas girdėjo paskutinius meilius mažosios Džeinės žodžius:

Maiklai, būk geras, neišeik! Maldauju! Jei išeisi, man nieko nebeliks. Niekada tavęs neužmiršiu, Maiklai, kad ir kas nutiktų. Niekada neužmiršiu!

Todėl ši istorija persikelia į šią dieną.

Ir ne išgalvotą dieną.

Tikrą.

ANTRA DALIS

Dvidešimt trejais metais vyresni, bet nebūtinai tiek kartų protingesni

<6*

Aštuntas

Elsė Mekana atrodė išblyškusi kaip latte kavos puta, ištikta panikos ir, ko gero, prie insulto ribos. Bet kas čia keista? Juk Elsė išdirbo mano motinos ViMar Productions kompanijoje priimamojo sekretore-slibinu dvidešimt aštuonerius metus, kupinus didelės įtampos, o štai vis dar kvėpuoja, nors jau nebe taip spjaudo ugnimi.

Ak, ačiū Dievui, pagaliau tu čia, Džeine, - atsiduso ji su palengvėjimu.

Dar tik dešimt.

Nežinau, kas atsitiko, bet Vivjena tavęs pasigedo. Klausė gal šimtą kartų.

Tai pranešk jai, kad aš čia.

Neprireikėjau išgirdau, kaip Vivjenos bateliai smailiais kulniukais atkaukši koridoriumi.

Kur tu, Džeine Aukseli, prapuolei? Jau pusiaudienis, - pirma išgirdau, o po sekundėlės pasirodė ir ji pati.

Dešimta valanda, - pasakiau.

O kur tu buvai? - kamantinėjo ji, paskui kaip visada pakštelėjo man į skruostą. Rytinis bučinys.

Iš tikrųjų buvau savo bute, gėriau kavą ir žiūrėjau Meto Lau- erio interviu su moterimi, kaip įrengti patogų garažą. (Beje, atsakymas - prikalti daug lentų su kabliukais įrankiams.)

Pasukau per vestibiulį į savo kabinetą, Vivjena iš paskos.

Tikiuosi, tame popieriniame maišelyje, kurį nešiesi, nėra tukinančios bandelės su mėlynėmis.

Ne, nėra.

Visai nemelavau. Maišelyje buvo tukinanti spurga su klevo sirupu ir graikiniais riešutais, glazūruota.

Atsisėdusi prie stalo ėmiau tikrinti colio aukščio šūsnį pranešimų, perduotų telefonu. Daugelį gavau iš agentų, taigi vien akių dūmimas.

Viena iš „asmeninio pirkėjo", Saks parduotuvės.

Penkios žinutės, pažymėtos „tavo motina".

Viena iš Hju Mekgrato, mano vaikino. Mano gyvenimo šviesos ir gyvenimo rykštės, susivijusių į vieną aistringą, žavų kamuolį.

Dar žinutė iš dermatologo - atsakymas į mano skambutį.

Vienintelė verta dėmesio žinutė - iš Karlo Fridkino, ji tikrai buvo svarbi. Karlas prekiavo nekilnojamuoju turtu ir labai norėjo investuoti į mano filmo projektą.

Prieš trejetą metų motina leido man pastatyti pjesę, savarankiškai. Joje buvo du veikėjai - aštuonmetė mergytė ir trisdešimt penkerių vyriškis. Dvejos dekoracijos: St Regis viešbučio Astor Court restoranas ir butas Manhatane. Buvau tvirtai įsitikinusi, kad Vivjena manė, jog spektaklis bus labai pigus ir nesėkmės atveju daug nuostolių ji nepatirs.

Pjesė vadinosi „Ačiū Dievui", joje buvo labai daug panašumų į mano senų laikų draugystę su išgalvotu draugu Maiklu.

Galbūt ėmiausi ją statyti, stengdamasi nepamiršti Maiklo. Gal suviliojo tik puiki pjesės pagrindinė mintis.

Mano ir Vivjenos nuostabai, „Ačiū Dievui" sulaukė didelės sėkmės. Tiesą sakant, triuškinančios pergalės ir Tony apdovanojimo. Publikai istorija apie storuliukę mergytę ir jos gražųjį išgalvotą draugą labai patiko. Kai galiausiai Maiklas ją palieka, pasigirsdavo publikos raudos. Dažnai viena iš raudančiųjų buvau aš.

Virš mano stalo kabėjo padidinta Beno Brauningo citata iš New York Times:

Vadinkite mane, jei norite, sentimentaliu kvailiu ar dar blogiau, bet,, Ačiū Dievui" neįmanoma atsispirti. Kaip tikrame gyvenime, spektaklyje nuostabiai dera žavesys, ašaros ir juokas.

Suprantama, „Ačiū Dievui" nesugrąžins Maiklo, bet į mano gyvenimą atvedė Hju Mekgratą. Hju spektaklyje vaidino Maiklą, o paskui tikrame gyvenime tapo mano vaikinu.

Kai pasakiau Vivjenai, kad ketinu pagal „Ačiū Dievui" statyti filmą, ji pareiškė:

Nieko baisaus, bet viena pati, Džeine Aukseli, nesusidorosi. Be mano pagalbos neapsieisi. Tavo laimei, šiuo metu nesu per daug apsikrovusi darbais.

Planavome pusę reikalingų pinigų sukaupti patys, o kitų prašyti iš Holivudo studijos. Vivjena žadėjo duoti ne mažiau pinigų už Karlo Fridkino įnašą.

Laužau pagrindinę prodiuserių taisyklę niekada neinvestuoti savo pinigų, - pasakė Vivjena. - Šiaip ar taip, Džeine Aukseli, esi šeimos narė.

A-a, prisiminė.

Devintas

Mano kabinete Vivjena pasakė:

Skambink Karlui Fridkinui. Tučtuojau. Šią minutę! Viską tvarko tavo motina, - tarė pusiau juokais.

Kaip paklusni tarnaitė, kokia ir esu, surinkau jo numerį.

Palauk minutėlę, Džeine Aukseli. Sustok. Padėk ragelį. Leisk pagalvoti.

Padėjau ragelį.

Vivjena žingsniavo po mano nedidelį kabinetą, sudėjusi priešais save delnus. Tarytum melstųsi teatro mecenatų šventajam globėjui.

Noriu, kad Karlas žinotų štai ką, - tarė ji. - Pasakyk, kad šiuo projektu domisi Gėris Švarcas iš Phoenix Films, o Gėris turi gerą uoslę nustatyti, kas gali sulaukti sėkmės.

O Viešpatie! - sušukau. Kada Phoenix susidomėjo?

Ji piktai į mane pažiūrėjo.

Dėl Dievo, Džeine Aukseli. Jie nesusidomėjo. Bet tegu Fridkinas mano, kad jie domisi. Pasakyk, - tęsė ji, - kad, jei jis šiandien pinigų neišdrebės, na... rytoj bus per vėlu.

Pakėliau ir vėl padėjau ragelį.

Mama, suprantu, kad galima pagražinti tiesą. Bet akiplėšiškai meluoti? Žinai, kad to nepakenčiu.

Dar vienas piktas žvilgsnis.

Tokios žaidimo taisyklės.

Beje, iš kur žinai, kad Karlas Fridkinas man skambino? - įtariai paklausiau.

Motinos intuicija, - atsakė ji, kaukšėdama durų link.

Peržiūrėjai mano telefono žinutes.

Ji apsimetė pasipiktinusi:

Niekada to nedaryčiau.

Vaidindama įsižeidusią, ji išrūko pro duris tik tam, kad po akimirkos vėl pasirodytų.

Ak, dar... kai paskambinsi Karlui Fridkinui ir gausi pinigų, nepamiršk paskambinti savo dermatologui.

Dešimtas

Mano vaikinas Hju Mekgratas buvo nerealiai gražus, bet ar tai trūkumas? Na, gal ir taip. Galiu išvardyti keletą priežasčių. Kartą Ist Hamptono paplūdimyje prie jo priėjo vyriškis ir sako: „Kur man nusipirkti tokią šypseną?" Jis klausė rimtai. Va koks vyrukas buvo Hju. Šitaip nutikti gali tik tokiam. Vyrukui rudo aksomo akimis, tobula nosimi, aukštais skruostikauliais, kurio smakro forma ne prastesnė už Bondo, Džeimso Bondo.

Hju, Brodvėjaus aktorių, nominavo Tony apdovanojimui, kai jam buvo devyniolika. Iš prigimties jis turėjo gerą liežuvį ir gebėjimą pardavinėti ledus poliariniams lokiams. Kartą lovoje, atsirėmęs alkūne į pagalvį, jis pareiškė, kad vien mano vaizdas rytais daro jį beprotiškai laimingą. Kadangi puikiai žinau, kaip atrodau pabudusi, pasakiau:

- Kad prarytum tokią nesąmonę, reikia garstyčių?

Šįvakar susitiksime vakarieniauti Babbo, mūsų mėgstamiau- siame italų restorane Grenič Vilidže. Prieš dvidešimt kelerius metus, kai buvau maža mergytė, Babbo vadinosi „Karietų namai". Su motina ten lankydavomės sekmadienio vakarais. Aš visada užsisakydavau juodųjų pupelių sriubos, o ji būtinai primindavo: „Sriuba be grietinės, Džeine Aukseli. Nepamiršk, kad prieš kelias valandas suvalgei milžinišką ledų desertą." Taip... su Maiklu.

Atvykau į restoraną anksčiau už Hju, ir stulbinamai atrodanti rusų kilmės blondinė prie stalo su išankstiniais užsakymais nuvedė mane aukštyn į salę. Atsisėdusi ėmiau stebėti žmones - prisipažinsiu, negaliu atsikratyti to seno įpročio.

Kitoje tako pusėje sėdėjo akį traukianti porelė: juodaodė moteris ir šviesiaplaukis baltasis. Abu nuo dvidešimties iki trisdešimties metų. Jo tamsiai mėlynas Ralfo Loreno kostiumas bylojo: „pasiturintis advokatas". Jos ilgos kojos sakė: „podiumų manekenė". Jie akivaizdžiai buvo įsimylėję, ėjo viens dėl kito iš proto. Bent jau šįvakar.

Prie gretimo staliuko buvo kita porelė - nuo keturiasdešimt penkerių iki penkiasdešimties metų. Ji vilkėjo džinsais ir nepakartojamais penkių šimtų dolerių vertės marškinėliais. Jis mūvėjo chaki spalvos kelnes prie tamsiai rudų marškinių ir dar tamsesnio zomšinio švarko. Jo akiniai buvo šeštojo dešimtmečio mados, tamsūs. Nusprendžiau, kad jis prekiauja meno kūriniais, o ji - dailininkė. Švenčia antrąsias metines. Ji bando jam įsiūlyti paragauti lakštinių su kalmarais.

Taip, žaidžiau Džeinės ir Maiklo žaidimą. Taip, pati to net nesupratau. O Hju, velniai griebtų, vėlavo į pasimatymą penkiolika minučių. Nebe pirmą kartą per kelias pastarąsias savaites. Na, tiesą sakant, nuo tada, kai pradėjau su juo draugauti.

Vienuoliktas

Išsiėmiau mobilųjį telefoną ir padėjau ant stalo. Užsisakiusi skanaus, tiesiog tobulo Bellini kokteilio, gurkšnojau, laukdama savo vaikino.

Dabar Hju vėlavo jau pusvalandį. Bjaurybė.

Paskui įsisąmoninau, kad Hju vėluoja ir neįspėja telefonu trečią kartą iš eilės. Stengiausi dėl jo susirūpinti - gal jį partrenkė taksi, gal jis ligoninėje, gal užpuolė plėšikai, - bet greitai lioviausi, nes pyktis ėmė viršų.

Hju tikriausiai buvo gimnastikos salėje. Jis kaip apsėstas stengėsi išlaikyti nepriekaištingą figūrą, ir ką galėjau dėl to jam prikišti?

Nebent tai, kad Hju vėluoja lygiai valandą. Kuriems galams ta puiki figūra? Antras Bellini šiek tiek apsuko galvą ir pajutau alkį.

- Gal leistumėte, panele Margo, jums atnešti truputį antipas- to^1 1 - pasiteiravo padavėjas.

Jis buvo vienas iš mano mėgstamiausių - visada malonus, kas kartą mane atpažindavo. Ką gi, čia lankausi daugelį metų.

Žinote, priimkite užsakymą.

Prisimenu save alkaną, paskui prisimenu sočią. Savo ranką su šaukštu, pilnu šokoladinio pudingo. Prisimenu, kaip padavėjas padėjo ant stalo mažą puodelį espreso kavos ir lėkštutę su bis- cotti sausainiukais.

Čekį pridėsiu prie ponios Margo sąskaitos, - pasakė padavėjas. - Buvo labai malonu vėl jus matyti. Tikiuosi, valgis jums patiko.

Viskas buvo puiku.

Gal ne viskas.

Išėjau iš restorano į Manhatano pavasario vakaro šaltuką. Viena. Skruostai degė, tik nežinia, ar nuo Bellini, ar nuo pažeminimo. Sena tiesa: kai pačios romantiškas gyvenimas žlunga, visų kitų atrodo pasakiškas. Kam man reikėjo matyti pagyvenusią porelę, parke ramiai šnekučiuojančią susikibus už rankų? Arba paauglius, sustojusius karštai bučiuotis vos už kelių žingsnių nuo mano tako? Ne. Nereikėjo. Kodėl visi Niujorke staiga taip beprotiškai įsimylėję, o aš pėdinu sunėrusi ant krūtinės rankas viena?

Suskambo mobilusis.

Hju! Aišku, Hju. O pasiteisinimas dėl šio vakaro bus... koks?

Alio? - gal kiek uždususi? Apspangusi nuo Bellini?

Džeinė Margo? - paklausė balsas.

Džeinė klauso, - atsakiau neatpažindama, kas skambina.

Skambina iš Verizon Wireless, norėtume jums pristatyti mūsų naują skambinimo planą...

Išjungiau telefoną ir įmečiau į rankinę. Norėjau būti žmogus, kuris beatodairiškai švysteltų telefoną į šiukšlių dėžę. Žinoma,

jei taip padaryčiau, reiktų jį iš ten vėl iškapstyti, ir, aišku, būtent tą akimirką, kai rausčiausi šiukšlėse, kas nors iš pažįstamų eitų pro šalį, o tada jau būtų visko viršūnė.

Sunkiai rijau seiles, jausdama plūstančias karštas ašaras. To tik ir trūko! Verkti gatvėje! Taip žemai puolusi dar nebuvau.

Esu apgailėtina nevykėlė. Kuo greičiau tai pripažinsiu, tuo geriau. Man gerokai per trisdešimt, dirbu motinai, esu moteris, kurios žavus, jai per geras vaikinas neatėjo į pasimatymą mėgstamame restorane. Yra, kaip yra.

Dvyliktas

Maiklas baigė doroti antrą dešrainį, gardžiuodamasis kiekvienu sultingu kąsneliu, kiekvienu burnoje pajustu skonio atspalviu. Tai bent išalkęs! Išbadėjęs! Alkanas kaip vilkas! Iračiū Dievui, jam nereikia sukti galvos, ką valgys.

Jis čia, vėl Niujorke, tarp tarnybinių užduočių „užmušinėja" laiką. Slampinėja pramogaudamas, laukdamas žinios, kokia bus nauja užduotis. Pažiūrėjo beveik visus naujausius filmus, apvaikščiojo geriausius muziejus (pavyzdžiui, Amerikos indėnų muziejų Vašington Haitse), dar aplankė daugumą Manha- tano salos kavinių, atkakliai ieškodamas skaniausių pasaulyje spurgų, gamintų pagal senovinį receptą. Aha, dar vienas dalykas - jis lankė bokso pamokas.

Taip, bokso pamokas. Bėgant metams jis atrado daugybę mielų veiklos rūšių, kurios anksčiau jam atrodė nepatrauklios. Pavyzdžiui, boksas. Tačiau boksas yra puikiausia mankšta, ir jis tikrai diegia pasitikėjimą savimi. Ir vyriškumą taip pat. Be to, boksas jį keistai suartina su žmonėmis. Kartais suartina truputį per daug.

Du vakarus per savaitę niūrioje sporto salėje Aštuntojoje gatvėje antrame aukšte senas juodaodis su viskio ir pipirmėčių kvapeliu mokė jį taikliai smūgiuoti, gintis nuo smūgių, prisiartinus trenkti į priešininko kūną iš kairės kabliu.

Jis beveik įprato, kad aštuoniolikmetis juodaodis ir jauni vaikinukai ispanai daužydavo jam nosį tol, kol pasipildavo kraujas. O treniruočių partneriai vadino jį „seniu" tačiau jis jiems patiko. Velniai griebtų, Maiklas visiems patiko. Ar ne toks buvo jo darbas?

Bet jis negalėjo priprasti prie savo nežmoniško apetito po kiekvienos bokso treniruotės. Alkis buvo toks didelis, kad numalšinti jį galėjai tik trimis ar keturiais dešrainiais ir ne mažiau kaip dviem šokoladiniais Yoo-Hoo gėrimais iš Manhatano gatvės prekeivių.

Šįvakar, užsisakęs dešrainių ir Yoo-Hoo, Maiklas mąstė, kaip puiku grįžti į Niujorką. Jis ką tik baigė užduotį Sietle su šešiamečiu, kurį augino lesbietės. Augindamos vaiką tos dvi moterys darė tą pačią klaidą, kaip ir kitos poros. Jos mažojo Semo labui skyrė per daug veiklos: per daug muzikos, gimnastikos pamokų, per daug mokytojų ir gal per dažnai klausinėjo: Ar tu, Semai, to norėtum?

Po Maiklo pratybų „Kaip mandagiai laikytis savo nuomonės" abiem mamytėm naujasis mandagus Semo priešinimasis patiko. Maiklas padėjo Semui būti pačiu savimi. Žinoma, vėliau teko berniuką palikti, ir Semas jo daugiau nebeprisiminė. Tačiau tokia buvo tvarka, jos Maiklas negalėjo keisti.

Dabar jis trumpai atostogavo maloniai leisdamas laiką: stebėjo Centriniame parke dviračiais važinėjančias merginas, valgė ko tik įsigeisdavo. Darė kas tik jam šaudavo į galvą, valgė ką tik norėjo ir nepriaugo nė gramo svorio, o du kartus per savaitę ėjo boksuotis. Kas gali būti geriau?

Geriant antro Yoo-Hoo paskutinį gurkšnį pro šalį ėjo moteris, ir jis automatiškai nusekė ją akimis, įvertindamas apvalumus. Nieko keista. Niujorke jis visada pastebėdavo moteris. Kas čia tokio? Įsivaizdavo, kad moteris iš visų jėgų stengiasi atrodyti oriai, ir nusišypsojo staiga prisiminęs, kaip mažoji Džeinė Margo...

Bet netikėtai...

Jos galvos laikysena pažįstama...

Eisena... „žvali ir nerūpestinga".

Kaip keista... Bet ne-e... Negali būti.

Jos rankų mostai...

Na, gal... Žvilgsnis į jo pusę. Tos akys. Ne, kitų tokių nėra!

Tai ji! Tikrai ji. Bet tai neįmanoma.

Įmanoma? Ar gali būti?

Jos plaukai nebebuvo garbanoti kaip vaikystėje, bet vis dar šviesūs. Vilkėjo platų juodą paltą ir nešėsi didelę odinę rankinę - pusiau portfelį, pusiau rankinę.

Maiklui atvipo žandikaulis. Visai neįmanomas dalykas, bet tai turėjo būti Džeinė!

O Viešpatie, jo Džeinė Margo! Čia pat, už kokių penkiasdešimties pėdų nuo jo.

Maiklas nuo prekeivio vežimėlio puolė jai įkandin, lydimas dešrainių pardavėjo įtaraus žvilgsnio.

To dar nebuvo, stebėjosi Maiklas. Kad jis kada nors būtų sutikęs vieną iš savo vaikų, jau suaugusį!

Džeinė ėjo lėtai, atrodė paskendusi savo mintyse. Jis taip pat ėjo lėtai, stengdamasis susivokti, kaip elgtis toliau. Buvo sukrėstas, trūko žodžių, minčių - visko.

Prie Šeštojo aveniu ir Aštuntosios gatvės kampo ji pamojo taksi, ir vienas tuojau privažiavo. Pabėgėjusi keletą žingsnių,

įsėdo, užtrenkdama paskui save dureles. Maiklui nusviro rankos. Suprato, ką turėtų daryti, - tegu ji sau važiuoja, tai tik labai keistas sutapimas.

Tačiau pasielgė priešingai - sustabdė Šeštuoju aveniu lekiantį taksi. Pasakė tai, ką visada troško pasakyti: - Važiuokite paskui aną taksi! Paskui Džeinę. Kitaip jis negalėjo.

Tryliktas

Vairuotojas paslaugiai didina greitį ir Maiklo galva trinkteli į sėdynės atlošą. Labai keista, kodėl dabar? Susidurti su vienu iš savo vaikų -jau suaugusiu? Niekada nėra taip atsitikę. Tai kodėl dabar? Ką tai reiškia? Užmerkęs akis, jis tyliai sukalbėjo maldelę, bet atsakymo nesulaukė. Bent jau šiuo atžvilgiu jis buvo toks kaip visi: atsidūrė čia ne be priežasties, bet negalėjo suprasti dėl kokios. Aišku tik viena: kuo ilgiau jis čia, tuo labiau jaučiasi „žmogiškas". Ar kad jis darosi labiau žmogus ir yra atsakymas? Ar tai į gera?

Ką gi Maiklas apie save žinojo? Tikrai ne tiek, kiek norėjo. Praeitį prisiminė miglotai: neryškūs veidai, neapibrėžti laiko tarpsniai. Neturėjo aiškaus supratimo, kiek laiko jis tą darbą dirba, koks tikslus jo prižiūrėtų vaikų skaičius. Gerai žinojo, kad darbas visada jam patinka, išskyrus kokią vieną dieną per mėnesį. Vidutiniškai su vaiku praleisdavo nuo ketverių iki šešerių metų, paskui, nori jis ar nenori, nori to vaikas ar nenori, privalėdavo vaiką palikti. Po to būdavo pertraukėlė, atostogos, kaip dabar. Vieną dieną pabudęs kitame mieste, žinos, pas kurį kitą berniuką ar mergaitę eiti. Kitais atžvilgiais visi jo poreikiai buvo patenkinti. Jis nebuvo nei tikras žmogus, nei tikras angelas - buvo tik draugas. O būti draugu jam pasiutusiai sekėsi.

Tuo metu Džeinės taksi skriejo Šeštuoju aveniu pirmyn. Prie Centrinio parko pietinės dalies pasuko į dešinę. Maiklo taksi sekė iš paskos. Privažiavusi Parko aveniu pasuko į kairę.

Ar ji važiuoja į motinos butą? Ak, Džeine, nei Nesakyk, kad tebegyveni su motina! Jis susigūžė įsitikinęs, kad sekti paskui Džeinę yra baisus sumanymas. Prisiminė Vivjeną Margo, jos bekraštį egoizmą, pranokstantį jos žymią asmenybę. Sekmadienio popietes ji praleisdavo su Džeine, retsykiais pakštelėdavo jai į skruostą, bet tai ir viskas. Džeinės mokykla buvo už pusantro kvartalo nuo namų, tačiau Vivjena Džeinės nė karto ten nenuvedė.

Kai Džeinės taksi sustojo prie Parko aveniu 535 namo, Maiklas sunkiai atsiduso... ji neišlipo.

Prie taksi galinio lango priėjo durininkas, ir Džeinė jam padavė du didelius rudo popieriaus vokus. Durininkas džiaugėsi ją matydamas - plačiai šypsojosi, pagarbiai pasisveikino, pridėjęs pirštus prie kepurės. Džeinė jam nusišypsojo, nebeatrodė tokia liūdna. Jie net sumušė delnais.

Paskui Džeinės taksi važiavo toliau.

Gerai. Ji bent nebegyvena su Vivjena. Maiklas sekė paskui Džeinę, kol jos taksi sustojo prie 75-osios gatvės ir Parko aveniu kampo. Namo durininkas priėjo prie taksi ir atidarė jai duris.

Nenuleisdamas akių nuo Džeinės, Maiklas skubiai įbruko savo taksistui dvidešimties dolerių banknotą. Ji pasiėmė portfelį, užsimetė ant rankos savo juodą paltą.

Atrodė ji, na, nuostabiai. Visai suaugusi. Labai patraukli. Kaip keista matyti mažąją Džeinę Margo tokią. Moterį. Šiam durininkui Džeinė šiltai šypsojosi, o jis jai. Ta pati senoji Maiklo Džeinė. Visiems gera, visiems draugiška. Visada besišypsanti pasauliui.

Maiklas slėpėsi už aukšto cementinio dekoratyvinių gėlių lovelio, jautėsi kvailai, kaip vaikas, žaidžiantis šnipus, bet kažkas vertė jį tai daryti. Girdėjo durininką sakant:

Ponas Mekgratas buvo užvažiavęs pasakyti, kad jums grįžus praneščiau, jog jis tikriausiai šįvakar nevakarieniaus.

Ačiū, Martinai. Vis dėlto pranešė prieš vakarienę, - pasakė Džeinė. Bet prikando lūpą.

Durininkas, atsirėmęs ranka į sunkias stiklines vestibiulio duris, patylėjo.

-Jis neatėjo, panele Džeine, tiesa?

Džeinė atsiduso:

Ne, Martinai, neatėjo.

Panele Džeine, jūs žinote mano nuomonę.

Žinau, žinau. Aš - kvailė.

Ne, panele Džeine, - piktai pasakė durininkas. - Ponas Mekgratas - idiotas. Neįsižeiskite, kad taip pasakiau. Jūs verta geresnio.

Maiklas už gėlių lovelio iš visos širdies pritarė jo žodžiams. Džeinė nesulaukė vaikino atėjusi į pasimatymą! Dabar Maiklas buvo visiškai įsitikinęs, kad tai jo Džeinė iš senų laikų. Būtų pažinęs jos balsą bet kur. Balsas buvo gilesnis, ne toks vaikiškas, bet vis vien atpažįstamas. Ir po šitiek metų ją vis dar skaudina. Žmonės vis dar ją apvilia, nelaiko jos brangenybe, kokia ji iš tikro yra. Kas čia darosi? Kaip jie drįsta ją skaudinti?

Po teisybei, savo gėdai, teko pripažinti, kad vienas iš tų, kurie ją apvylė, buvo jis pats, Maiklas. Jis ją įskaudino. Tačiau neturėjo kito pasirinkimo! Jis nieko negalėjo padaryti, nieko, ničnieko, nulį! Šiaip ar taip, kitą dieną ji Maiklą pamiršo. Gal toks įskaudinimas ir nesiskaito. Ne taip kaip to suknisto Mekgrato.

Bet kodėl Maiklas ją vėl sutiko ?

Tačiau dabar ji jau pranyko namo viduje, o durininkas Martinas staiga atsidūrė prie gėlių lovelio, įtariai žvelgdamas į Maiklą.

Ar galiu kuo padėti, pone?

Maiklas krūptelėjo ir atsitiesė.

Ne-e... ačiū. Kažin. Keliausiu toliau.

Taip, pone. Manau, taip bus geriausia.

Keturioliktas

Ir ko mano motina nedarė, kad baigusi koledžą neišsikelčiau iš jos buto gyventi savarankiškai, - trūko tik, kad savo kūnu užremtų duris.

Išsikraustai? Nesąmonė! Kurių galų tau kraustytis? Čia Raulis! Čia aš\ Džeine Aukseli, turi mane, Raulį ir kinų restoraną Leksingtone - viską, ko gali prireikti.

Taip, mama. Viską, išskyrus asmeninį gyvenimą ir galbūt normalią psichikos būklę.

Be manęs tu pražūsi! - tvirtino Vivjena. - Kas tau padės išsirinkti drabužius? Primins laikytis dietos? Padės tvarkytis gyvenime, kuriame faktiškai nėra meilės? Ak, prisiminiau, mano draugė Tori davė pusbrolio telefoną, ir aš tikrai manau, kad turėtum jam paskambinti, - jis, atrodo, ausų chirurgas ir jam puikiai sekasi. Bet Džeine Aukseli...

Tai man padėjo galutinai apsispręsti.

Kai darbininkai nešė mano bydermėjerio tualetinį staliuką pro duris, Vivjena iš dalies - tik iš dalies - pripažino pralaimėjimą.

Keletą mėnesių pabandysime, Džeine Aukseli. O kai nieko iš to neišeis, galėsi butą pernuomoti ir grįžti.

Kad ir kaip būtų nepakenčiama, neketinau grįžti. Net jei kiekvieną vakarą tektų vienišai, kol užmigčiau, į pagalvę lieti ašaras. Tai bus mano pagalvė mano bute, ir niekas pas mane ne- sibraus klausti, kokie auskarai tinka prie tokio drabužio.

Tada Vivjena nusprendė butą pagerinti pagal savo supratimą. Kai buvau dviejų savaičių išvykoje su reikalais, ji mano naująjį butą visą pertvarkė. Grįžusi į asmeninį lizdą, radau miegamąjį ir svetainę perdažytus baltai, baltai kaip pas ją. Virtuvė, kuria naudojausi tik jau pagamintam maistui pasišildyti, buvo įrengta kaip restorane: viryklė profesionalams, orkaitės, dvi indų plovimo mašinos, Sub Zero šaldytuvas stiklinėmis puikiai apšviestomis durimis. Per stiklą persišvietė vienas skyrelis su liesu jogurtu.

Aš buvau per daug priblokšta, kad imčiausi naikinti pagerinimus ar perdažyčiau perdažymą. Vis dėlto sugebėjau pridėti ir savo ranką - nuotrauką, kurioje motina, tėvas ir aš, dar labai maža. Mes buvome Graikijoje, stovėjome Partenono papėdėje ir nuoširdžiai šypsojomės. Ar tikrai buvome laimingi kaip šeima bent tą vieną dieną? Nors minutėlę? Noriu tikėti, kad buvome.

Taigi pakabinau nuotrauką prieškambaryje matomoje vietoje. Motina ją aptiko lankydamasi jau kitą kartą. Ji suraukė nosį ir tarė:

Jei duočiau tau vieną iš savo mažesniųjų Pikaso piešinių, gal tą sentimentalų šlamštą pakeistum?

Kiekvieną kartą grįžusi namo pažiūrėdavau į tą nuotrauką ir nusišypsodavau.

Bet ne šįvakar.

Truputį apsvaigusi nuo gėrimų Babbo, įskaudinta nuolatinio Hju nedėmesingumo ir jausdama kaltę dėl persivalgymo, įjungiau prieškambaryje šviesą ir žiūrėjau į tą laimingą šeimą prie Partenono. Geriau nuo to kažkodėl nepasijutau.

Miegamajame automatinis atsakiklis pranešė, kad gavau tris naujas žinutes.

Paspaudžiau mygtuką „Paleisti". Na, Hju, pirmyn. Teisinkis. Sakyk, kad esi ligoninėje. Pradžiugink.

Džeine Aukseli. Po galais, kur tu? Ar ten... klausai? Pakelk ragelį, brangioji. Būk gerutė, pakelk. Aš ką tik sugalvojau nuostabų dalyką...

Paspaudžiau „Ištrinti" ir ėjau prie kitos žinutės.

Primena žurnalas Week Jūsų veltui gaunamos šešių mėnesių prenumeratos...

Vėl „Ištrinti".

Paskutinė žinutė. Nuo koledžo laikų kambario draugės.

Džeine, čia Kolina. Ar tu sėdi?

Atsisėdau ant lovos krašto ir išsilaisvinau iš batų.

Tai štai, gana netikėta naujiena. Išteku. Kai išsiskyriau su Dvaitu, maniau, kad niekada su niekuo nesusipažinsiu ir nenorėsiu susipažinti. Tačiau Benas nuostabus. Rimtai. Kaip Dievą myliu. Pamatysi, kai susitiksite. Niekada nebuvo vedęs, dirba čia, Čikagoje. Vestuvės rugsėjo dvyliktą, o tu turi būti pamergė. Bandysiu vėl tau skambinti rytoj. Tikiuosi, kad tau taip pat viskas gerai. Myliu tave, Džeine. Ak, dar... aš vėl rašau apsakymus. Valio! Lik sveika.

Džiaugiausi dėl Kolinos, tikrai džiaugiausi. Ji visada labiausiai norėjo rašyti grožinius kūrinius ir auginti vaikus, o dabar abiem turi dar vieną šansą. Tikrai valio. Labai džiaugiuosi dėl jos. Iš tikrųjų.

Įėjusi į vonią, nusivaliau vokų šešėlius ir blakstienų tušą tais mažais „be riebalų, nesukeliančiais jokios alergijos" tampo- nėliais. Nusiprausiau veidą Caswell-Massey migdoliniu muilu. („Jei jis buvo geras Džekei Kenedi, - pasakė man motina, - bus geras ir tau")

Paskui įlindau į lovą ir įjungiau nešiojamąjį kompiuterį. Ėmiausi rašyti savo filmo sutarčių juodraščius. Šįvakar juos išsiųsiu Vivjenos advokatui, o paskui jis galės parašyti oficialų pasiūlymą Karlui Fridkinui.

Po valandos kompiuterį išjungiau. Rimtai galvoti buvau per daug pavargusi, bet tikėjausi, kad mano užrašytos mintys protingos. Išlipusi iš lovos, nušlepsėjau per tykius kambarius. Virtuvėje prisipyliau stiklinę vandens - jį motina parsisiųsdindavo iš Švedijos. Nurijau keletą sveikatingų gurkšnių, bet pajutau, kad jau niežti nagai. Padėjau stiklinę.

Džeine, būk tvirta.

Pažvelgiau į spintelės duris, tas po kaimiško sūrio formos kriaukle.

Ištiesiau ranką.

Neliesk, Džeine. Nedaryk to.

Atidariau spintelę po kriaukle.

Dabar tu tikrai stovi ant bedugnės krašto. Atsitrauk! Dar ne per vėlu!

Atsiklaupiau. O kadangi buvau pasiruošusi dievinti, atsiklaupti labai tiko.

Iš už Brillo kempinėlių, Windex ir Soft Scrub valiklių ištraukiau savo slaptą Oreos* dėžutę. Ant dėžutės buvo užrašyta: „Vartoti tik blogiausiais atvejais! Parašyta Tau!"

'* Oreos - šokoladiniai pyragaičiai su kremu.

Jaučiau, kad dabar tinkamas atvejis. Lėtai sukramčiau keturis Oreos, gardžiuodamasi kiekvienu traškaus šokolado su saldžios grietinėlės įdaru kąsneliu. Baigusi ritualą, patraukiau į lovą. Su dar dviem Oreos rankoje. Surijau juos nespėjusi padėti galvos ant pagalvės.

Penkioliktas

Maiklo butas buvo Soho, viename iš jo mėgstamų Niujorko rajonų ar į jį panašių bet kuriame mieste. Kaip ir visi, iki tam tikros ribos jis galėjo naudotis laisva valia, turėjo pasirinkimo laisvę; privalėjo atlikti tik darbą, savo misiją - būti vaikams išgalvotu draugu. Šis darbas anaiptol nebuvo blogas. Kartais Maiklas garsiai sakydavo: „Aš mėgstu savo darbą."

Tačiau tokios atostogos tarp tarnybinių užduočių, tarp vieno ir kito vaiko, jam patiko. Niekada nežinojai, kiek jos truks, todėl išmoko kiekvieną dieną gyventi esama akimirka - apie tai žmonės mėgsta gražiai pašnekėti, ypač per televiziją, bet to dažniausiai nesiseka įgyvendinti.

Tą vakarą jis grįžo į savo namą rausvo smiltakmenio fasadu apie vienuoliktą valandą galutinai priblokštas, kad matė Džeinę, suaugusią Džeinę. Tai buvo didžiulis sukrėtimas. Džeinę Margo. Oho!

Kai pakeliui į savo ketvirtą aukštą pasiekė antrą laiptinę, iš viršaus pajuto laiptus drebinančią roko muziką. Abejonių, iš kur ji sklinda, nekilo - Oveno Pulaskio butas.

Ovenas Pulaskis. Maiklas nebuvo įsitikinęs, ar supranta tą nutrūktgalvį, nerūpestingą drimbą, vyrą-vaiką. Žinoma, jis buvo gana draugiškas, mėgstantis bendrauti, visada stengėsi užkalbinti. Iš tikrųjų, kai Maiklas užlipo į ketvirtą aukštą, Ovenas prie savo buto durų sveikinosi su pora moterų. Moterys buvo aukštos, lieknos, nežmoniškai išsipusčiusios ir juokėsi iš kiekvieno joms pasakyto žodžio. Oveno ūgis siekė apie šešias pėdas ir tris colius, jis buvo apkūnus, su vaikiška šypsena, kuriai, Maiklo supratimu, neįmanoma atsispirti.

Maiki, varyk pas mane į vakarėlį. Ateik, nes įsižeisiu. Tik pamėgink mane įžeisti, - šaukė per koridorių Ovenas.

Ačiū, ačiū, šįvakar aš visai nusibaigęs, - pasakė Maiklas, bet Ovenas jau perskrodė juos skiriantį atstumą ir viena ranka apkabino Maiklą.

Čia Klerė de Lunė, o čia Sindi Antroji, - pristatė jis, mostelėdamas galva į dvi gražuoles. - Talentingos studentės iš Kolumbijos... manau, Kolumbijos... jos papildomai uždarbiauja kaip manekenės. Ponios, čia Maiklas. Šaunus vyras. Niujorko ligoninės chirurgas.

Aš joks chirurgas, - gynėsi Maiklas, tempiamas į pilną žmonių, triukšmingą, įsisiūbavusį vakarėlį Oveno bute.

Ei, sveikas, - pasakė viena iš moterų, aukšta brunetė, kurią Ovenas pavadino Klere de Lune. - Aš Klerė... Parker. Supranti, Ovenas yra Ovenas.

Susiraukęs Maiklas surietė kažką panašaus į šypseną.

Sveika, Klere, kaip gyvuoji?

Ne kažin kaip, bet nesigilinsim. Juk ką tik susipažinome, ar ne?

Maiklas pajuto, kad mergina turi bėdų, ir negalėjo būti abejingas; sutikęs vienišą, prislėgtą žmogų, Maiklas visada bandė kaip nors jam padėti. Ar tai jo lemtingas trūkumas? Tokia prigimtis? Jis to nesuprato ir nesuko galvos dėl dalykų, kurie nuo jo nepriklauso. Na, beveik liovėsi sukęs.

Ką tu, man įdomu, - pasakė jis Klerei.

Kur nebus įdomu, - nusijuokė ji. Kažkas praeidamas įspraudė jiems į rankas gėrimus, ir ji vėl nusijuokė. - Vaikinams tik ir rūpi mūsų problemos, mūsų tikrieji jausmai ir panašūs dalykai.

Ne, man iš tiesų įdomu. Pasikalbėkim.

Taigi Maiklas koridoriaus prie virtuvės kampe klausėsi Kle- rės Parker gyvenimo istorijos gerokai ilgiau negu valandą. Ji blaškėsi tarp noro tapti mokytoja, mat šiai profesijai ruošėsi, ir didelių pinigų, staiga pasipylusių dirbant Fordo agentūroje manekene.

Galiausiai ji pažvelgė jam į akis, labai maloniai nusišypsojo ir tarė:

Maiklai, nors tu ne chirurgas, o aš ne Klerė de Lunė, ar norėtum eiti su manim? Mano kambario draugė fotosesijoje Londone, o mano katinas nepavydus. Eisi? Sakyk „taip".

Šešioliktas

Atvirai, sąžiningai kalbant, Maiklui panašūs dalykai, kad ir ką sakytum, būtų buvę ne pirmas kartas; jie daugiausia pasitaikydavo per atostogas, o kartais tarp užduočių ir darbo metu. Juk jis turėjo pasirinkimo laisvę, savo gyvenimą ir buvo neabejingas grožiui.

Klerei jis pasakė:

Iš tikrųjų aš gyvenu kitoje koridoriaus pusėje.

Maiklo butas, gana švarus ir dailiai apstatytas, buvo pernuo- motas iš Niujorko universiteto antropologijos profesoriaus, vienam semestrui išvykusio į Turkiją. Maiklas turėjo uoslę susirasti gerą butą - dar viena tarnybos privilegija.

Tavo eilė kalbėti, - pasakė Klerė, susiriesdama ant sofos. Ji pakišo po savim ilgas kojas, bet nepatraukė sijono užsidengti keliams. Patapšnojo šalia savęs pagalvėlę.

Eikš. Sėsk. Pasakok man viską. - Maiklas atsisėdo, o Klerė perbraukė pirštu jam per skruostą. - Kas ji? Kas atsitiko? Kodėl tu laisvas? Ar laisvas?

Maiklas nusijuokė, labiau iš savęs.

Keista, kad tu klausi. Buvo viena tokia. Ilgą laiką nieko apie ją nebežinojau. Ir staiga šįvakar, atrodo, vėl ją radau. Lyg ir radau. Sudėtinga.

Visada sudėtinga, - nusišiepė Klerė. - Man tikrai įdomu, ir mes turime visą naktį. Ar turi viskio? Kokio nors alkoholio?

Tiesą sakant, Maiklas turėjo - tiksliau, turėjo profesorius - labai gero vyno, prieš išvažiuodamas jį grąžins. Jis atkimšo butelį Caymus, paskui kitą butelį - ZD ir su gražiąja Klere de Lune kalbėjo ir kalbėjo iki ketvirtos valandos ryto, kol pagaliau abu užmigo apsikabinę, bet nenusirengę. Užteko pasikalbėti. Buvo tikrai labai gera.

Iš ryto Maiklas kaip džentelmenas paruošė Klerei pusryčius: nesmulkintų grūdų duonos skrebučių, kiaušinių ir kavos. Jis didžiavosi savo kava - šį kartą tai buvo Kona, pavėsyje auginamos pupelės iš Afrikos. Išeidama ji atsisuko ir apkabino jį per pečius.

Ačiū, Maiklai. Puikiai praleidau laiką. - Palinkusi prie jo - abu buvo beveik vienodo ūgio - pabučiavo Maiklą į lūpas. - Jai pasisekė.

Kam? - nesuprato Maiklas.

Džeinei. Tai, apie kurią naktį kalbėjai... bent jau kai gėrėme antrą butelį vyno, - šyptelėjo susitaikiusi su likimu Klerė. - Sėkmės tau su ja.

Septynioliktas

Penkiolika po septynių ryto aš, viršininkės duktė, pasirodžiau ViMar Productions pirmoji, neskaitant pašto pasiuntinuko anglo, stepo šokėjo, kuris, mano nuomone, ir gyveno pašto kambaryje po laiškų rūšiavimo stalu.

Los Andžele buvo ketvirta valanda ryto, todėl ten galėjau kreiptis tik elektroniniu ir balso paštu. Tačiau Londone buvo vidurdienis, o tai reiškė, kad galiu paskambinti Karlai Kroli, spektaklio „Ačiū Dievui" Londone direktorei. Londone pjesė turėjo net didesnį pasisekimą negu Niujorke. Aktoriai, dekoracijos - viskas ten buvo geresnės kokybės.

Džeine, kaip džiaugiuosi, kad paskambinai. Turime problemėlę. Pasirodo, Džefriui nepatinka naujoji mergaitė, kuriai davėm vaidmenį.

Džefris buvo Džefris Andersonas, anglų dievaitis, vaidino Maiklą.

Džefris sako, kad su ta naująja mergyte jis nerandąs ryšio. Bet patikėk, Džeine, mergytė nuostabi, tikrai pavergs širdis. Svarbiausia, kad ji, būdama vienuolikos, atrodo kaip aštuonmetė ir moka kalbėti.

Klausyk, paskambink Džefrio agentui ir pasiūlyk jiems dar kartą perskaityti tą sutarties dalį, kur parašyta, kad, jei norėsim, jis privalo vaidinti net kai jo partnerė yra beždžionė su trimis kojomis.

Aš perduosiu, Vivjena Jaunesnioji, - pasakė kikendama Karia Kroli.

Man per nugarą nuėjo šiurpulys. Vivjena Jaunesnioji. O Dievef tik ne tai.

Aštuonioliktas

Lygiai devintą kabinete pasirodė mano asmeninė padėjėja Merė Luiza: baisiai sąžininga, baisiai sarkastiška, su ryškiausiu Bronkso akcentu šiapus Trogs Neko tilto.

Labas rytas, Džeinyte, - tarė ji, versdama krūvą pašto ir telefono pranešimų ant mano posėdžių stalo. - Geriausia Mėnesio Darbuotoja vėl pas tave.

Labas, - pasakiau. - Žinau... atrodau visiškai apgailėtinai, ar ne? Neatsakyk.

Pradėjau rūšiuoti pranešimus telefonu: „degančius - reikia gesinti" - į vieną krūvą, „smilkstančius - stebėti situaciją" - į kitą ir galiausiai „skambink, jei nori save nubausti" - į trečią.

Beje, Godzilos kabinete šviesos dar nedega.

Merė Luiza garsiai atplėšė kramtomosios gumos pakelį.

Žinai, kad antradienio rytais Vivjena pas Frederiką Fekai gerina plaukų atspalvį.

Nori pasakyti, kad ta neoninė geltona su violetiniais pustoniais ne natūrali? - prunkštelėjo Merė Luiza. - Nori kavos?

Nespėjusi atsakytį už savo kabineto durų išgirdau du pažįstamus balsus. Motinos ir Hju. Pilvas kaipmat suburbuliavo.

Hju, brangutį tu, tu, tu, - čiulbėjo Vivjena mažos mergytės balseliu, nuo kurio susigūždavau, - kur tu buvai, kai ieškojau vyro numeris trečias?

„Tikriausiai pradinėje mokykloje" - pagalvojau.

Paskui Vivjena atsidūrė priešais mane, su Hju, laikančiu puokštę baltų rožių, kurios turbūt palengvino jo piniginę pora šimtų dolerių.

Žiūrėk, ką aš atvedžiau. Galimas daiktas, gražiausią Niujorko vyrą, - tarė Vivjena, lenkdamasi prie manęs ryto bučinio į skruostą.

Dėl Hju ji nebuvo visiškai neteisi. Išsitaršiusiais šviesiais plaukais, šviesia barzda, apsimovęs išblukusiais džinsais prie pilkų marškinėlių su gobtuvu, Hju atrodė tikras vyriškumo įsikūnijimas. Jis, be abejonės, buvo gražuolis, svajonė, laimikis. Ir bent jau teoriškai... priklausė man.

Atsiprašau. Labai labai atsiprašau, Džeine, - pasakė jis, sugebėdamas beveik įtikinti savo nuoširdumu.

Nors ir norėjau jam trenkti į paširdžius, nusprendžiau elgtis šalčiau.

Dėl ko atsiprašai? - paklausiau pakėlusi antakius.

Dėl vakar vakaro. Juokauji? Aš taip ir neatėjau į Babbo.

Nieko tokio, - pasakiau. - Labai skaniai pavalgiau. Atsigriebiau už nenuveiktus darbus.

Aš pamiršau, kad man skvošas.

Nesvarbu. Skvošas - tavo gyvenimas.

Nieko panašaus. Jo gyvenimas - veidrodis.

Merė Luiza paėmė iš jo puokštę.

Paieškosiu joms pamerkti baseino.

Po reikšmingo krenkštelėsimo šeštaklasės stiliumi ir pabrėž- tinio akių vartymo motina pagaliau išėjo. Hju užrakino duris, o aš susiraukiau. Ką tai reiškia? Paskui jis suėmė mane už pečių ir pabučiavo į lūpas. Aš nesipriešinau, o tai klasiškai pribaigė mano savigarbą. Dedu galvą, kad net Anoniminiai Ištižėliai mane pasmerktų. Ką gi, bet Hju taip nuostabiai bučiuoja, tos nuostabios rudos akys arti ir tokios savos, nuo kaklo ir apykaklės dvelkia Hermeso kvepalais Something Sexy.

- Aš tikrai apgailestauju, Džeine. - Jo ranka glostė mano nugarą aukštyn žemyn, o šypsena buvo nepakartojama. - Tu puikiai žinai, kad tave myliu, tiesa?

Jo balsas skambėjo šiltai, akys švietė perdėtu nuoširdumu. Galimas daiktas, nemeluoja.

Pasilenkęs jis apipylė mano kaklą švelniais lyg pūkas bučiniais. Staiga pasijutau saugi, sušildyta, kaip jausdavausi su Maiklu. Kurių galų galvoju apie Maiklą?

Nutempiau mintis atgal prie Hju, Hju, nosimi myluojančio mano kaklą. Neįtikėtinai gražaus, žavaus, beprotiškai romantiško Hju, kai jis nori toks būti.

Paskui kai ką prisiminiau.

Hju yra aktorius.

Devynioliktas

Maiklas niekada taip nesielgė - nė iš tolo, - bet tą rytą sekė Džeinę, kai ji išėjo iš namų, sekė per saugų atstumą iki darbovietės pastato 57-ojoje Vest gatvėje. Pats gerai nesuprato, ką daro; žinojo, kad priverstas taip daryti. 57-ojoje gatvėje tuojau pat pažino pastatą, kuriame buvo įsikūrusi Vivjenos kompanija, ji, matyt, gyvuoja iki šiol. Ak, Džeine, neik ten! Neik į Vest Saido Piktosios Raganos irštvą! Ji savo piktaisiais kerais tave įvilios į spąstusl

Bet Džeinė įėjo.

Paskui, nepaisydamas sveiko proto, įėjo ir Maiklas. Ką aš darau? - galvojo jis ir vos neištarė to balsu. Pats laikas išeitu Tuojau pat, dabar. Čia reikia padaryti galą beprotybei.

Bet nepadarė. Negalėjo. Ir kai vestibiulyje peržvelgė informacinius užrašus, paaiškėjo, kad Vivjenai sekasi dar geriau. ViMar Productions dabar užėmė du aukštus. Tikriausiai ji dar bjauresnė.

Jis stebėjo suaugusią Džeinę, einančią per vestibiulį. Ji pamojavo mažiausiai tuzinui žmonių, ir jie jai šypsodamiesi mojo ar trumpai su ja šnekteldavo. Jam toptelėjo, kad iš esmės ji nepasikeitė: nors žmonės vis dar ją apvilia, ji su visais elgiasi draugiškai ir šiltai. Visiems, kurie ją pažinojo, ji akivaizdžiai labai patiko. Visiems, tik ne tam pusgalviui, kuris neatėjo į pasimatymą.

Paskui Džeinė išnyko lifte, o jis stebėjo, kaip kelias sekundes bėga aukštai nuo „Vestibiulis" iki „Dvidešimt ketvirtas".

Tada Maiklas ir padarė lemiamą sprendimą - lauks Džeinės. Kodėl? Pats nežinojo. Ar bandys su ja net pasikalbėti? Ne, jokiu būdu. Na, galbūt. Tik galbūt. Tuo tarpu... jis buvo praėjęs pro už vieno kvartalo esančią kavinę Dunkiri Donuts ir galvojo apie porą bavariškų spurgų.

Po spurgų valgymo pertraukos jis grįžo ir slampinėjo aplink Džeinės tarnybos pastatą, jausdamasis kvailai, kaip nusikaltėlis, tačiau negalėjo iš ten atsiplėšti. Apie penkiolika po dvylikos atsidarė liftas, o iš lifto išėjo ji. Buvo ne viena. Deja, jos liemenį laikė apkabinęs labai gražios išvaizdos vaikinas. Džeinė nuėmė jo ranką, ir Maiklas spėjo, kad čia ir yra tas nevykėlis Mekgratas.

Jie išėjo pro paradines duris, o jis jiems iš paskos. Jei Džeinė ir būtų žvilgtelėjusi atgal, Maiklo nebūtų pažinusi. Buvo jį pamiršusi. Taisyklės veikė. Jis vaidino abejingą. Būdamas gana arti, Maiklas girdėjo jų pokalbio nuotrupas. Ji su Mekgratu kalbėjo apie kažkokį „Ačiū Dievui", Maiklo manymu, vieną iš Vivjenos spektaklių.

Džeine, „Ačiū Dievui" yra visko, dėl ko aš dirbau, esmė, bet manau, kad tu į jį žiūri nerimtai, - Maiklas girdėjo sakantį, tiksliau, verkšlenantį Mekgratą.

Netiesa, Hju, - pasakė Džeinė. - Aš žiūriu į tai rimtai. Žinai, kaip man svarbu „Ačiū Dievui".

Hju. To vyruko vardas - Hju.

Maiklas nesitraukė nuo jų ir kai jie pasuko į restoraną Four Seasons. Viduje Maiklas nuėjo prie baro jų stebėti, suprasdamas, kad tai nevykusi mintis, nes kiekvieną minutę jam darėsi sunkiau.

Vis labiau irzdamas, Maiklas matė, kaip restorane prie jų staliuko visą laiką kalba Hju. Džeinė tik klausosi. Jei nesakė jai pamokslų, tas gyvatė bendravo su restorano lankytojais. Hju spaudžia ranką žurnalo leidėjui. Hju siunčia oro bučinį televizijos pokalbių laidos vedėjai. Hju postringauja prie vynų sąrašo. Ką ji tame pašlemėke mato?

Paskui, kai Hju su Džeine jau susirengė valgyti, prie jų stalo priėjo jauna, graži, trapi moteris. Atsiprašiusi už sutrukdymą, ištiesė popieriaus lapelį, prašydama Hju autografo. Tai reiškia... jis kažkoks garsenybė. Pavyzdžiui, aktorius, o gal modelis? Meteorologas? Gal jis vaidino filme „Pjūklas 2" ar kitur?

Jis atsistojo, koketiškas, žavus, kad net šlykštu. Maiklas žiūrėjo ir negalėjo patikėti. Džeinės veidas ir kaklas paraudo, ji aiškiai jautėsi nesmagiai, bet neatrodė, kad Hju tai pastebėjo.

Galiausiai Maiklas nebeištvėrė. Užmokėjęs už kokakolą, paliko Džeinę su jos Hju. Jis nesuprato, ką Džeinė daro, bet ji jau didelė. Jeigu jai reikia kvailų, paviršutiniškų santykių, tai gal jie su Hju vienas kito verti.

Dvidešimtas

Kol Hju flirtavo su nemaloniai gražia ir patologiškai liesa manekene, kuri buvo mačiusi jo spektaklį keturis kartus, aš apsimečiau tyrinėjanti deserto meniu, nors mokėjau jį atmintinai. Apsaugok, Viešpatie, - tuo metu už gabalėlį šokoladinio torto „Kupolas" galėjau žmogų užmušti.

Bet neturėčiau jo valgyti. Nevalgysiu. Tikrai tikrai man negalima.

Negalvok apie jį. Puiku. Reikia grįžti prie „Ačiū Dievui" priešpremjerinių nepabaigiamų reikalų. Teks pristatyti kai kuriems kūrybinės grupės žmonėms - aktorių parinkimo agentui, kostiumų dailininkui, scenografui - mūsų finansų rėmėją Karlą Fridkiną. Jokio „Kupolo", įsakiau sau griežtai. Ver-jo ver- kio ver-tor ver-to.

Hju pasiuntė savo sudžiūvusiai jį dievinančiai gerbėjai oro bučinį, o aš už mūsų pietus suplojau nemažą sumelę.

- Ar tu nieko prieš, jei su tavim negrįšiu, Džeine? - paklausė jis. - Man reikia užsukti į sporto salę.

Jis nesąmoningai pasigėrėjo savimi veidrodyje virš baro, braukdamas sau per nepriekaištingai lygų skruostą ir apžiūrėdamas iš visų pusių. Žinoma, mano veidas toks, kad nėra ko kraipytis prieš veidrodį.

Ne, Hju, puiku, - pasakiau. - Aš gera.

Tiesą sakant, nemelavau. Kuo mažiau jis žinos apie filmo užkulisių reikalus, tuo geriau. Kadangi atliko pagrindinį vaidmenį Brodvėjuje, Hju buvo šventai įsitikinęs, kad turėtų jį gauti ir filme. Kaip ir mano motina. Jie abu mane spaudė pasirašyti su juo tam vaidmeniui sutartį. Visas organizmas tam priešinosi. Hju stambiam planui kine visiškai netiko; jis buvo ne toks aktorius. Tiesiog ne Maiklas.

Hju pabučiavo mane į skruostą, paskutinę minutę prisiminęs, kad reikia ne oro bučinio, o tikro.

Iki, pupyte, - mestelėjo ir dingo su savo švytinčia šypsena, blizgančiu įdegiu, slidesnis už gyvatę lietingą dieną.

Griežtai sau uždraudusi eiti ver-tor ver-to, nuskubėjau atgal į 57-ąją gatvę, žinoma, paskutinę minutę. Kaip visada. Įsitikinusi, kad visi vieni kitus pažįsta, pradėjau posėdį. Kai ėmiau kalbėti, mano nervai nurimo, jaučiausi tikra projekto vadovė.

Mes visi labai jaudinamės, koks bus šis filmas, - pasakiau, padrąsinta visų dėmesio. - Taryboje žada dalyvauti garsus režisierius. Tikiuosi, iki savaitės pabaigos gausime oficialų leidimą pradėti.

Visi sutartinai ėmė ploti, ir tai sušildė širdį. Supratau, kad šis projektas man reiškia kur kas daugiau negu mano kūrybinei grupei, - kitaip ir būti negali, - bet jų entuziazmas ir palaikymas teikė didžiulį malonumą.

Staiga atsidarė posėdžių salės durys.

Apsieisiu be plojimų, - saldžiu balseliu pasakė Vivjena, - tik tyliai pasėdėsiu ir paklausysiu. Kalbėk toliau, Džeine Aukseli. Tęsk.

Man nusviro rankos, tačiau ištiesinau pečius, nusprendusi tęsti, nors žinojau, kad motinos pažadas sėdėti ir ramiai klausyti prilygsta kometai, kuri staiga nukritusi ant žemės visiems nuo šlaunų nusiurbtų riebalus. Būtų puiku, bet to nebus.

Norėčiau pakalbėti apie dekoracijas, - pasakiau. - Klaren- se? Ką tu manai?

Manau, reikia statyti tikslią Astor Court kopiją, - pasakė Klarensė.

Tikėjausi, kad galėsime filmuoti pačiame St Regis, - pasakiau. - Sutaupytume pinigų ir būtų autentiškiau. Ar negalėtume? Kaip nors?

Jei leistum, Džeine Aukseli, sekundėlę įsiterpti, - pasakė motina, - manau, dekoracijas reikėtų gaminti. Bus patogiau iš visų pusių sukioti kameras ir apšvietimą.

Aišku, ji buvo teisi, ir auditorija pritariamai sulinksėjo - mano motinai niekas niekada neprieštaraudavo.

Paskui kalbėjo kostiumų dailininkas:

Manau, kad mergytė, būdama St Regis su išgalvotu draugu, visada turėtų vilkėti baltai.

Įkalta spalva puikiai derės prie vaiko tyrumo, pagalvojau aš.

Gera mintis, - pasakiau, - gyvenime ta mergytė iš tikro taip vilkėjo.

Vivjena vėl įsikišo:

Džeinyte, turi nepamiršti, kad čia ne autobiografinis filmas. Manau, būtų geriau įvairesnis garderobas, tai suteiktų daugiau spalvingumo, sodrumo ekrane. Esu tuo tvirtai įsitikinusi. Tikėk manim. Kalbu kaip pašalinis asmuo. Tik sakau teisybę.

O čia ir išlindo tikrosios nuostatos: staiga man paaiškėjo, kad mes su motina žiūrime į filmą visai skirtingai. Be to, aišku, kad motina pasiryžusi kietai naudoti savo įtaką tam, kas buvo laikoma „mano" projektu. Tikra gėda.

Turiu klausimą, - tarė Karlas Fridkinas.

Atsisukau į jį su palengvėjimu:

Prašau klausti.

O kas vaidins tą apsimetėlį? - paklausė Karlas Fridkinas.

Na, jis nebuvo apsimetėlis, - paaiškinau, - veikiau išgalvotas.

Stojo tyla. Ak, velniava, galvojau, ieškodama būdo išsisukti, bet niekas neatėjo į galvą. Tyla užsitęsė. Labai nejauki. Ėmiau raudonuoti. Dabar jie tikriausiai mano, kad aš kuoktelėjusi. Puiku - ideali sumaučiausios dienos pabaiga.

Motina pakilo, šyptelėjo su vos slepiama panieka ir nuėjo prie durų.

Aktorių parinkimo agentas tarė:

Aš pasiūliau vaidmenį per buvusią Rajano Goslingo agentę, ir ji visai neabejoja. Suprantama, yra daug kitų puikių aktorių: Metas Deimonas, Raselas Krou, Hju Džekmanas ir Hju Grantas. Net Patrikas Dempsis.

Motina tarpduryje sustojo, žinodama, kad visų akys nukryps į ją. Žiūrėdama tiesiai į mane, ji pasakė:

Žaiskite, vaikučiai, Holivudo garsenybių vardais kiek tik norit, bet jaučiu, kad geriausias pagrindinio vaidmens atlikėjas yra jums tiesiai po nosimi.

Visi atrodė sutrikę. Išskyrus mane.

Aš ką tik pietavau su Hju, kurį Vivjena „Ačiū Dievui" jau buvo išrinkusi, bet jis nebuvo nei Džekmanas, nei Grantas.

Dvidešimt pirmas

Prieš daugelį metų, kai jis su Džeine norėdavo pabėgti iš jos suvaržyto, slogaus Parko aveniu pasaulio, jie sėsdavo į per visą miestą į Aukštutinį Vest Saidą važiuojantį autobusą. Koks nuostabiai naujas ir margas gyvenimas jiems atsiverdavo tais laikais, kai pokarinių kūdikių kartos su Maclaren vaikštučiais dar nebuvo. Išplėstomis akimis Maiklas su Džeine tyrinėdavo dėvėtų drabužių krautuvėles, Vakarų Afrikos restoranus, ispanų vyno, žydų saldumynų krautuvėles, visas vienoje vietoje taikiai tarpusavyje sugyvenančias.

Maiklas negalėjo neprisiminti tokios pat geros kaimynystės žavesio parduotuvių rajone ir centrinio Ohajo priemiestyje. „Goldblumo sausas valymas" virto Prada. „Johanseno metalo dirbiniai" dabar vadinosi Baby Gap. Vietoj „Skaniausi pasaulyje riestainiai" atsirado prabangaus muilo parduotuvė. Svajodamas apie tuos karštus, nuostabaus skonio riestainius, Maiklas galėjo gauti paragauti tik muilo.

Iš senųjų Džeinės ir Maiklo laikų liko vienintelė nuostabi vieta prie Brodvėjaus ir 77-osios gatvės kampo - valgykla

The Olympia Diner.Ji priklausė jau trečiai graikų kartai; jie mokėjo paruošti taukuose plaukiojančius kiaušinius, riebų kumpį ir tokią stiprią kavą, kad išgėrus puoduką tekdavo valyti dantis. Maiklo nuomone, ten buvo geriausias maistas visame Niujorke, kai kuriais atžvilgiais geresnis už Daniel ar Per Se.

Apsilankyti buvo verta vien dėl reklamos lange: TAIP! TAIP! TAIP! BLYNAI VISĄ PARĄ!

Nuo tada, kai Maiklas vėl grįžo į Niujorką, Olympia tapo jo šeštadienio ryto ritualu. Šiandien jis ten ėjo su Ovenu Pulas- kiu, atsidėkodamas už vakarėlį, kuriame susipažino su Klere de Lune. Jis tikrai puikiai su ja praleido laiką - aišku, kalbėdamas apie Džeinę.

Tai kas atsitiko, Maikai? - paklausė Ovenas, kai jie ėjo sėsti į atskirą valgyklos kabiną Brodvėjaus pusėje. - Mačiau, kaip gražioji Klerė ūžė tau ausis. Paskui -purpt- ir abu naktį dingote.

Nusišiepęs jis niuktelėjo Maiklui į ranką.

Kalbėjomės, - pasakė Maiklas. - Nieko daugiau. Kalbėjomės iki ketvirtos ryto ar panašiai. Ji nuostabi. Tik dvidešimt dvejų, bet protinga ne pagal metus.

Kalbėjotės, a? - Ovenas supratingai pažvelgė į Maiklą. - Gražiausia. Leidote kiaurą naktį kalbėdami apie moteriškus batelius. O gal apie Yankees? Ne apie Jints. Oi tu, sukčiau.

Ovenas pasilenkė per stalą žaviai šypsodamasis, tikriausiai jo šypsena nepasikeitė nuo to laiko, kai jis buvo mažas berniukas.

Pasakysiu tau teisybę, Maikai, aš niekada neleidau laiko su moterimi, kuri man nebūtų sekso objektas. Ir, drauguži, kartą aš buvau vedęs. Dvejus. Metus. Juos galima vadinti pirmosiomis ir antrosiomis vedybomis.

Tikrai? - nustebo Maiklas. - Tau visos moterys yra sekso objektas? Rimtai?

Ovenas, vėl valiūkiškai nusišypsojęs, šelmiškai mirktelėjo.

Tik nesmerk manęs, Maiklai. Nesmerk.

Nesmerkiu, Ovenai. Tik nesuprantu - moterys yra kur kas daugiau negu tai. Suprantama, fiziniai poreikiai, bet tas dviejų žmonių ryšys. Manau, kad meilė gali būti nepaprastai svarbus dalykas.

A-a... tu manai, - pasigavo Ovenas. - Bet negi tu nežinai? Kad ji yra su šūdo priemaiša? Kad ten įmesta truputėlis šūdo?

Jis pirštais pademonstravo žiupsnelį, siųsdamas Maiklui savo velnišką Oveno šypseną. Tas mirktelėjimas, ta smakro duobutė. Maiklas jautėsi beveik nuginkluotas.

Ovenas nusijuokė.

Suveikia, ar ne? Veido išraiška! Mano slaptas ginklas. Daugelio metų praktika, sūnau. Daugelio metų praktika.

Kol jie laukė, Maiklas ėmėsi spręsti rytinį kryžiažodį, Ovenas skaitė sporto skiltis, kartkartėmis garsiai prunkšteldamas ir niurnėdamas dėl komandų, atletų ir arklių, kurie jį nuvylė.

Pasakyk žodį iš penkių raidžių, kuris reikštų „jaučia didelę meilę" - paprašė po keleto minučių Maiklas.

Ovenas nepakėlė akių.

Ragai.

Ir mes stebimės, kad tu nevedęs? - pasakė Petė, daili, labai įdomi padavėja ilgais šviesiais plaukais, ji dažnai aptarnaudavo Maiklą Olympia, ir jis ja žavėjosi.

Ovenas visai nesutriko, juokėsi.

Kas šiandien pas jus gero, saulele? Neskaitant tavęs.

Petė kilstelėjo antakį ir išsiėmė bloknotėlį.

Maiklas paklausė:

Kodėl manai, kad jis nevedęs?

Užsisakyk kiaušinių Benedict, - patarė ji Ovenui. - Su tikrais olandiškais džiūvėsiais. - Maiklui ji paaiškino: - Jo toks žvilgsnis.

Koks žvilgsnis? - paklausė Maiklas.

Tokie dalykai jam patiko - prisikasti prie informacijos apie žmones esmės.

Tas viengungiškas žvilgsnis, - aiškino ji, kišdama už kriauklės formos ausytės pieštuką. Ji nužvelgė Oveną nuo galvos iki kojų, tarsi šis nieko nesuvoktų. - Alkanas žvilgsnis.

Ovenas pasiuntė jai širdžių ėdiko šypseną:

Išalkęs tavęs.

Petė pavartė akis ir priėmė mūsų užsakymą. Linktelėjusi grakšti blondinė nuplaukė, Ovenas stebėjo kiekvieną jos judesį.

Petė labai miela. Vieniša mama, turi ketverių metų dukrelę, - pabrėžtinai pasakė Maiklas, kai tik ji nuėjo.

Ovenas nusišypsojo.

Tik vieną vaiką? Aš visada svajojau rasti vienišą motiną bent su trimis keturiais vaikais. - Jis mirktelėjo Maiklui. - Juokauju, drauguži. Nesmerk manęs, Maiklai. Man Petė patinka. Galėtų man tikti.

Staiga Maiklas pasigailėjo, kad atsivedė Oveną į Olympia, su ta šypsena, žibančiom akim.

Nevaikščiok čia ir jos neskaudink, - pasakė Maiklas.

Ne visai rimtas įspėjimas, bet beveik.

Nesmerk, Maiki, - pasakė Ovenas. - Valgyk savo blynus.

Dvidešimt antras

Spoksojau į save veidrodyje jausdamasi kaip į karą išžygiuojantis karys. Įtampa, bet šį kartą užsitaisiau ją pati. Liko mažiau negu keturiasdešimt penkios minutės pasigražinti visai pagal Eile, ir man reikėjo įprastų dalykų: makiažo, šukuosenos, drabužių, aksesuarų. Jei būtų piliulė, kuri padėtų per keturiasdešimt penkias minutes numesti penkiolika svarų, bet sutrumpintų gyvenimą penkeriais metais, išgerčiau tokias dvi.

Prie Metropoliteno muziejaus susitiksiu su Hju, ir reikia atrodyti išvaizdžiai - tai mano atveju reiškia, na, padoriai. Ten vyks priėmimas ir kokteilių vakarėlis Žaklinos Kenedi garbei - retrospekcinis madų demonstravimas. Eisiu su Hju už parankės, o tai reiškia, kad visi atidžiai, o kai kurie net su pavydu į mane žiūrės.

Tvarka. Pirmiausia, susikurk nuotaiką: įdėjau į CD grotuvą Džono Ledžendo OnceAgain ir paleidau. Jei tai nesuteiks įkvėpimo, aš žuvusi. O, taip! Daug geriau.

Antra, drąsiai sutik priešą. Mano vonios kambario spintelėje buvo pilna nenaudotos kosmetikos. Čia stovėjo buteliukai, tūbelės, losjonai ir tirpalai, kuriuos nuolat duodavo Vivjena. Man perkopus per trisdešimt ji vis dar kažkodėl tikėjosi, kad iš bjauriojo ančiuko virsiu nuostabaus grožio gulbe. To nebus, Viv. Nei šiandien, nei kurią kitą dieną.

Trečia, apsiginkluok. Giliai įkvėpusi, atidariau naują dėžutę su „stulbinamo poveikio drėkinamuoju kliniškai patikrintu losjonu". Sudrėkinau odą, kaip nurodyta, pagal laikrodžio rodyklę. Kol kas stulbinamų pokyčių nesimatė. Bet rankų nenu- leidau. Paskui - plonas, „vos pastebimas" defektų maskavimo sluoksnis, kuris man žadėjo tobulą porceliano odą. Hm. Paslėpus spuogus mano oda pagražėjo, tarkim, dvidešimčia procentų. Ne kažin koks laimėjimas, bet bent jau pakelia dvasią.

Galiausiai kaip išmanydama pasigražinau Bobbi Brown blakstienų tušu, Bobbi Brown pieštuku akių linijai ir Bobbi Brown lūpų dažais. Ar Bobi vyras, ar moteris? Kas žino.

Laimė, nors keista, mano plaukų spalva buvo gera - šviesūs ir papurę, o po motinos atkaklaus tvirtinimo galėjau visai nesijaudinti, įtikinta, kad kirpimas labai geras.

Jei kirpimas blogas, visos pastangos perniek, - sakydavo Vivjena. Aišku, paskui pridurdavo: - O tau reikia visokiausios pagalbos.

Mojusi ranka į perspėjimą, įsipurškiau į delną daugokai Kalvino Kleino Spikey Styling Mousse putų ir perbraukiau pirštais plaukus. Garbanos papuro ir įrėmino veidą. Nežinau, ar atrodžiau geriau ar blogiau, bet atrodžiau kitaip... ir šiuolaikiškiau... nebe ta Negražioji Džeinė.

Staiga iškilo prisiminimas iš tų laikų, kai mes su Maiklu buvome neišskiriami.

Karo spalvos, - pasakė tada Maiklas, pamatęs Vivjeną išsidabinusią Tony teikimo ceremonijai. Aš kikenau, tačiau Viv- jena atrodė akinamai graži - liekna šviesi dievaitė, kuriai kada nors prilygti neturėjau vilties.

Dabar, žiūrėdama į save veidrodyje, nustebau radusi veide šiokių tokių panašumų su Vivjena. Aš paveldėjau jos skruostikaulius, o numetus dvidešimt svarų jie išryškėtų. Mano akys buvo didesnės, apvalesnės ir mėlynos, bet turėjau jos ilgas, tankias blakstienas. Mano nosis labiau atsikišusi, tačiau tikrai panašesnė į jos nei į tėvo.

Anksčiau niekada to nepastebėjau. Prisiminiau, kaip žiūrėdamas į mane su meile Maiklas sakydavo: „Tu esi gražuolė", ir atrodė, kad jis tikrai taip mano. Ar tai turėjo omenyje? Ar mano veide matė motinos grožį?

O gal jis laikė gražia mane pačią?

Ne.

Džeine! Darbuokis toliau! Ištiesinusi pečius, staigiai atlapojau drabužinės duris, tarsi joje slypėtų nekantraujanti minia, kuri tikisi, kad mane praris liūtai.

O, Dieve, blogiau, negu tikėjausi. Mano išsigandusios akys apžvelgė rusvų, juodų ir žemės atspalvių jūrą. Jokio seksualaus drabužio, nei panašaus... net spalvoto drabužio.

Minutėlę. Palauk! O kas čia?

Rausdamasi tarp nesezoninių paltų, aptikau nustumtas į gilumą porą Chanel retro suknelių kokteilių vakarėliui. Vivjena (kas gi kitas) jas man davė, kai buvau paauglė. Vieną ištraukiau ir apžiūrėjau. Atrodė tarsi iš šeštojo dešimtmečio aukštuomenės žurnalo: ryškiai rožinė, ankštai prigludusia viršutine dalimi ir laisvu, į apačią platėjančiu koketišku sijonu iki kelių.

- Vieną vakarą, brangioji, visi tavo drabužiai, kuriuos turėsi, taip nusibos, kad norėsi apsivilkti vieną iš šitų, - kadaise sakė ji. - Paminėsi mano žodį.

Žinoma, tada ji buvo teisi. Aišku, išrinko puikų apdarą. Ji tiesiog išgelbėjo mano subinę (tą, kuri nebuvo mačiusi StairMas- ter treniruoklio dievai žino kiek laiko).

Apsivilkau suknelę, gėrėdamasi šilkine medžiaga. Tačiau užtrauktukas nesuėjo.

Turėdama aiškią užduotį, iškračiau ant lovos stalčių su apatiniais drabužiais. Po normaliomis liemenėlėmis ir uždaromis kelnaitėmis gulėjo ištisinis korsetas iš Kevlar serijos, jis, jei pavyks, pataisys reikalą.

Įsispraudžiau į korsetą.

Apsivilkau suknelę.

Užtrauktukas nejuda.

Iš virtuvės stalčiaus su visokiu šlamštu paėmiau reples. Užtrauktukas joms pasidavė, o svarbiausia, dėl ankštumo mano papams nebuvo kur dėtis ir jie ėmė kilti aukštyn ir aukštyn. Kol šįvakar nereikės pasilenkti ar giliai įkvėpti, viskas klosis puikiai.

Vienintelis dar rizikingesnis dalykas negu rožinė suknelė buvo mano sprendimas nevilkėti ant jos švarko. Jei rankos atrodo storokos, tegu. Tarp aukštuomenės liūtų, esant geriausiam apšvietimui, galbūt aš atrodysiu patraukli.

Neprisiverčiau net pažiūrėti, kaip atrodau visu ūgiu koridoriaus veidrodyje. O jei atrodau kaip storas vaikas Helovino kostiumu? Persirengti nebebuvo laiko, tiek to.

Nusileidau liftu į vestibiulį ir nusiteikiau gerai pradžiai. Durininkas pasakė:

Šįvakar gražiai atrodote, panele Margo. Gal pakviesti taksi?

Ačiū, nereikia. Manau, eisiu pėsčia.

Įvairumo dėlei noriu, kad žmonės mane matytų.

Dvidešimt trečias

75-ąja Vest gatve ėjau pėsčia, paskui pro gyvenamuosius rajonus, ir pirmą kartą gyvenime pasijutau Penktajame aveniu ne svetima. Lipdama Metropoliteno muziejaus laiptais tikrai jaučiausi kitaip. Mano kulniukai greitai kaukšėjo akmeninėmis pakopomis. Jaučiausi įdomi, žavi, moteriška. Visai ne Džeinė.

Hju pastebėjau stovintį viršuje, atsirėmusį į koloną, tarsi pozuotų Ralph Lauren reklamai. Švarkas permestas per petį, visiškai atsipalaidavęs, apsimetęs, kad nepastebi daugybės jam skirtų susižavėjimo žvilgsnių. Vos mane pamatęs, atsitiesė ir išplėtė akis.

Dievulėli, - pasakė jis, - ką tu padarei Džeinei?

Nusijuokiau patenkinta, kad pastebėjo, o jis pabučiavo man

į skruostą. Paskui nestipriai į lūpas. Paskui žengė žingsnį atgal ir vėl mane apžiūrėjo.

Ką tu sau padarei?

Nusprendžiau, kad užteks tau visada būti gražiajam, - pasakiau koketiškai, stengdamasi ne tik kitaip atrodyti, bet ir kitaip elgtis.

- Turi omenyje vieninteliam gražiam, - nesutiko Hju, truputį pritemdydamas mano laimę. Norėdamas sušvelninti savo žodžius, jis nusijuokė, tačiau tiesiog negalėjo to nepabrėžti, ar ne? Nieko keista, kad jis puikiai sutaria su Vivjena.

Vis dėlto jis paėmė mane už rankos ir nuvedė prie įspūdingojo muziejaus durų. Mes buvome graži pora, ir aš iš tikrųjų tikau prie visų tų elegantiškų vyrų ir puošnių moterų, žygiuojančių į priėmimą.

Buvau laiminga, gerai atrodžiau, bet galvoje kirbėjo vienas nerimą keliantis klausimas: ar tikrai noriu visą likusį gyvenimą tam skirti tiek pastangų?

Dvidešimt ketvirtas

Ta Džekė Kenedi tikrai mokėjo rinktis drabužius.

Vienas apdaras buvo nuostabesnis už kitą. Ir su kiekvienu obuolių martinio gurkšniu jos suknelės kerėjo labiau. Dangaus mėlynumo Givenchy. Turtingos aukso spalvos Cassini. Smėlio spalvos Chanel kostiumėlis, kuris niekada neišeis iš mados.

Geriausia, kas tą vakarą man atsitiko - nekalbant apie Hju nuostabą, kad taip gerai atrodau, - buvo akmeninio veido Vogue redaktorės Anos Vintur pasveikinimas, ji pasakė: „Gerai atrodai, Džeine." Iš tiesų didelis pagyrimas.

Nuo šio ryto teniso mano kelis tiesiog žudo. Atsisėskim, - pareiškė galiausiai Hju.

Taigi mes atsisėdome muziejaus Didžiojoje salėje prie mažutėlio kokteilių staliuko. Aš norėjau stovėti, nors kartą gyvenime būti matoma, bet, geriau pagalvojus, su mano Jimmy Choos batais reikėjo padaryti pertraukėlę.

Rūkysiu cigaretę tol, kol kas nors priėjęs užpils ant manęs vandens, - pasakė Hju.

Jam nespėjus prisidegti cigaretės, pakėliau akis ir išvydau prie mūsų einančią Feliciją Vainstain, landžią pataikūnę, Hju agentę. Ji ėjo už parankės su Roniu Morganu, plėšriuoju Hju vadybininku. Išplėčiau akis.

Žiūrėk, Džeine, - džiaugsmingai nustebo Hju, - Felicija ir Ronis! Koks sutapimas. Ei, ateikite pas mus! Tu nieko prieš, brangioji?

Netekau amo, bet Hju jau skubėjo savo šutvei padaryti vietos.

Jausdama baisų pažeminimą, supratau, kad man paspendė spąstus.

Tai tik dėl Hju agentės ir vadybininko vos nesusilaužiau riešo sprausdamasi į korsetą. Gražiausia. Turėjau suprasti, kad čia kažkas įtartina - pirmą kartą Hju atėjo laiku.

Ką jie čia veikia? - sušnibždėjau jausdama paširdžiuose aštrų skausmą. Staiga mano obuolių martinis virto švino rutuliukais.

Felicija minėjo, kad jie gali užsukti, - pasakė Hju.

Prisimerkiau. Felicija persistengė - per daug plaukų, per

daug kosmetikos, kramtomos gumos žiaumojimo.

Tai ką, - pasibjaurėjusi sumurmėjau, - paliko savo suskį lauke?

Hju griežtai į mane pažiūrėjo, bet neatsakė.

O Ronis vilkėjo „Majamio policijos" marškinėliais ir švarku, labai tinkamais posėdžiauti Chateau Marmont viešbutyje Holivude apie 1985-uosius.

Smagu judu čia sutikti, - pasakė Ronis, apdovanojęs drėgnu bučiniu mano skruostą.

Ir visus mados gerbėjus, - pareiškė Felicija, vos teikdamasi į mane pažvelgti.

Atnešiu gėrimų, - žvaliai pasisiūlė Hju, ir Bailusis Liūtas iššoko kaip ant spyruoklės. - Tie obuolių martiniai yra delizioso^2 .

Ne, - pasakė Ronis, - aš tau tarnauju, aš atnešiu.

Tačiau Hju nenusileido ir nuėjo, palikdamas mane sėdinčią

su tais dviem dideliais rykliais prie mažyčio staliuko.

Tu šįvakar taip į-do-miai atrodai, - tarė Felicija. - Rožinė, hm.

Ar tai komplimentas? - paklausiau.

Spręsk pati, brangioji.

Nusprendžiau, kad ne komplimentas. Man ėmė niežėti odą, pamaniau, kad gali prasidėti dilgėlinė.

Ronis nevykusiai sukrizeno ir nusivilko švarką - buvo vienintelis salėje vienmarškinis vyras iš penkių šimtų žmonių.

Džeine, jei jau esame kartu, pasišnekėkime, gerai? - pasakė jis su apsimestiniu nuoširdumu. - Mes su Felicija ketinome šią savaitę patekti į tavo dienotvarkę, bet kadangi tave sutikome...

Grįžo Hju.

Visiems po obuolių martinį, - pasakė jis švytėdamas.

Hju, mums taip pasisekė, kad jus sutikome, - pasakė Felicija.

Tikra-ai, - pritarė Ronis.

Ar jie repetavo iš anksto, visi trys?

Nėra reikalo, kaip sakoma, eiti užuolankomis, Džeine, - kreipėsi į mane Ronis. - Felicija ir aš... ir, suprantama, Hju... na, mums reikia žinoti, kada tu oficialiai filme „Ačiū Dievui" jam skirsi pagrindinį vaidmenį. Mes turime kitų pasiūlymų, bet norime šito. Hju nori. Ir dar vienas dalykas. Hju to nusipelnė. Sutinki? Turi sutikti. Visi sutinka, kad nusipelnė. Ir Vivjena.

Aš įsiutau... ir susinervinau... ir nuliūdau. Bet labiausiai buvau įsiutusi.

Nemanau, kad čia vieta ir laikas tai aptarti, - pasakiau akmeniniu veidu.

Manau, kad čia puiki vieta ir laikas, - pasakė Hju, o žvilgsnis plieninis, šypsenos nė ženklo.

Ak, išsiaiškinkime, Džeine. Smagi tema smagaus renginio metu, - pasakė Felicija.

Tai nebuvo smagi tema, ir renginys nebebuvo smagus.

Tu juk ketini duoti man tame filme vaidmenį, Džeine, tiesa? - paklausė Hju, akimis įsisiurbdamas į mano veidą. - Kaip drįstum neduoti?

Turime atidžiai apgalvoti visas kandidatūras, - kietai atsakiau. Nes tu tam vaidmeniui netinki, o aš nenoriu, kad per tave mano filmas susimautų.

Būtent dabar visa mano romantiška ateitis eina velniop, o ją kaip šeškai budriai stebi Felicija ir Ronis. Buvo nepakenčiama. Staiga pasirodė, kad visi penki šimtai žmonių salėje liovėsi kalbėję.

Aš tik abejoju, ar tu, Hju, tam vaidmeniui tinki, - pagaliau pasakiau ramiausiu balsu. - Sakau nuoširdžiai.

Siekiau jo rankos, bet jis ją atitraukė.

Tau reikia apsigalvoti, - įsakmiai pasakė jis, nusiteikęs nenusileisti. Iki šiol jis niekada nedrįso manęs šantažuoti, taigi vos netvojau jam savo Judith Leiber rankine per galvą.

Scenai aš buvau tinkamas, - tęsė jis. - Galėjau laimėti Tony.

Norėjau pasakyti, kad geriausiu atveju spektaklyje jis buvo tik vidutiniškas. Jis nebuvo Tony net nominuotas. Publikos ir kritikų širdis užkariavo mažoji mergytė. Atsiliepimai apie Hju buvo, na... pagarbūs. Geriausiai jis pasirodė, kai vilkosi drabužius prieš eidamas pasitikti mergytės iš mokyklos. Apie penketą minučių turėjo vaikštinėti be marškinių. Jam tai puikiai pavyko.

Staiga Hju atsistojo.

Aš to vaidmens noriu, Džeine. Aš jo nusipelniau. Mano dėka spektaklis nusisekė. Mano. Dabar išeinu. Jei neišeisiu, pakelsiu tą prakeiktą stalą ir šveisiu į sieną. Tu tik žaidi kažkokį kvailą žaidimą. Eik velniop, ir velniop tą Žakliną Kenedi!

Staiga likau viena su Roniu ir Felicija. Kas šiam vakarui atsitiko?

Ronis prabilo:

Eisiu atnešti mums dar gėrimo.

Man nenešk, - pasakiau, - jaučiu, kad tuoj vemsiu.

Po valandėlės klausiausi, kaip mano kulniukai kaukši per Didžiąją salę, paskui stačiais muziejaus laiptais žemyn.

Jaučiausi kaip kvaila, stora idiote su kvaila rožine suknele, kuriai aš gerokai per sena, kurią ištepė mano ašaros ir blakstienų tušas.

Dvidešimt penktas

Maiklas su persekiotojo padėtimi apsiprato. Galbūt per daug apsiprato. Tai paskutinis kartas, prižadėjo sau. Šįvakar viskas baigsis. Maždaug prieš valandą jis buvo priblokštas, kai Džeinė išėjo iš savo buto laiminga kaip devintam danguj. Jis sekė ją nuo namų iki Metropoliteno muziejaus.

Pastebėjo, kad ji eina ryžtingai. Lengvu žingsniu. Ir ta skaisčiai rožinė suknelė... Atrodo, kad po Hju kiaulystės atsigavo. Gal dabar jai viskas gerai? Tikriausiai Maiklui, sekančiam ją per saugų atstumą, reikėtų dėl jos tik džiaugtis. Jei Džeinei viskas gerai, laikas jam vėl išnykti.

Beveik po valandos jis vėl ją sekė, grįžtančią Penktuoju aveniu į centrą. Džeinė ėjo vėl viena, bet daug lėčiau, susikūprinusi, jos žingsniuose neliko jokio lengvumo. Perėjusi į Madisono aveniu, ji sustodavo ir tuščiai spoksojo į parduotuvių vitrinas, net į tų, kurios prekiavo cigaretėmis ir Tie Tac saldainiukais.

Jam ji atrodė baisiai vieniša, labai liūdna, labai nelaiminga.

Aiškiai matyti, kad muziejuje nutiko kas nors negera. Be abejo, čia bus nagus prikišęs tas gyvatė Hju Mekgratas.

Maiklas jautėsi vis kaltesnis. Kai ji buvo dar vaikas, jis pranašavo jai daugybę nuostabių dalykų. O jie tiesiog neišsipildė. Jis sakė ir tikėjo, kad jos laukia kažkas nepaprasta. Na, akivaizdu, taip neatsitiko. Ar jis galėtų jai padėti dabar? Vargu. Džeinė nebebuvo jo globotinė. Jis nebegalėjo kištis.

Tačiau jis tikrai norėjo įsikišti. Jam dėl jos skaudėjo širdį. Norėjo paimti ją į glėbį ir guosti, kaip darydavo, kai ji buvo maža. Prie 76-osios gatvės ji perėjo į kitą Madisono aveniu pusę, paskui pro šonines Carlyle viešbučio duris nužingsniavo į Bemelman barą.

Ką jam dabar daryti? Ką rinktis? Maiklas minutėlę palūkėjo, paskui nusprendė eiti paskui ją į vidų.

Pastebėti rožinę suknelę buvo nesunku. Džeinė sėdėjo prie baro.

Maiklas atsisėdo prie baro kuo toliausiai, tarp dviejų gana stambių nevietinių tipų. Kiek pastebėjo, jie gėrė škotišką viskį, užsigerdami Budweiser alumi, ir saujomis rijo žemės riešutus.

Džeinė užsisakė džino su tonikų. Sėdinti kaip tragiška rusų herojė, ji buvo labai graži.

Nagif Džeine, nenuleisk nosies! Tu verta kai ko geresnio.

Vieną akimirką jį užvaldė beprotiška mintis prieiti prie jos ir pasikalbėti. Vis tiek ji jo neprisimins. Jis bus tik kažkoks vaikinas. Jis tikrai nežinojo, ką daryti. Tai buvo labai neįprasta. Tiesą sakant, anksčiau jam viskas būdavo aišku.

Ko jis čia sėdi su Džeine Margo Bemelman bare? Na, ne visai su ja, bet norėtų, kad taip būtų.

Nesąmonė. Tai varo iš proto, trikdo, tiesiog kvaila mintis. Ne, iš tikrųjų beprotystė!

Ką gersite, pone? - paklausė barmenas.

Ak, atleiskite, nieko. Prisiminiau... turėjau susitikti su kai kuo kitoje vietoje. Atsiprašau.

Barmenas patraukė pečiais, o Maiklas atsistojo, jausdamasis kvailai, kaip nesavas. Nuleidęs galvą, patraukė prie durų. Atsigręžė ir paskutinį kartą pažvelgė į Džeinę.

Kokia graži moteris ji išaugo. Kaip visada - ypatinga.

Sudie, Džeine, - pasakė jis ir išėjo, taip ir nepasikalbėjęs su ja. Tokia buvo vienintelė išeitis. Iš tikrųjų geriau jis jos būtų daugiau nesutikęs.

Dvidešimt šeštas

Džinas su tonikų buvo šaltas, putojantis ir gaivus. Džinas Tanąueray ir žaliosios citrinos griežinėlis. Pats tas. Kur rasi geresnę vietą už Bemelman sėdėti, mąstyti ir šlykščiai savęs gailėtis?

Buvau trisdešimt dvejų metų moteris, kuri turi viską ir kartu nieko. Turėjau gerą darbą, teoriškai nepaprastai įdomų, bet jis rijo mano valandas, dienas ir beveik neteikė asmeninio pasitenkinimo.

Turėjau turtingą, klestinčią motiną, kuri elgėsi su manim kaip su paiku vaiku. O dar blogiau, kad aš vis tiek/4 beviltiškai mylėjau.

Turėjau vaikiną. Taip, tikrai. Turėjau. Būtasis laikas.

Mano mintys tuo pat metu krypo į daugybę negerų dalykų.

Galbūt mano tikslai pernelyg ilgalaikiai. Galbūt turėčiau siekti būti laiminga ne visą gyvenimą, o valandą ar dvi. Gal yra žmogus, kuris norėtų su manim pasėdėti, užsisakyti į namus japoniško maisto ir kuriam patiktų žiūrėti per DVD „Pabėgimą iš Soušenko" ar „Jums žinutė" ketvirtą ar penktą kartą.

Staiga pajutau ant peties ranką ir vos nepašokau, nesuklykiau. Nors esu gerai išauklėta, visko mačiusi moteris.

Atsigręžusi pamačiau du kvailai išsišiepusius vyrus. Jų ryškūs languoti sportiniai švarkai prie Carlyle viešbučio visai nederėjo, jie apskritai niekur nederėtų. Šiuo metu man tokio dėmesio nereikėjo.

Labas vakaras, ponia, - pasakė Pirmas Tipas, - mano draugas ir aš norėtume paklausti, ar jums nereikia kompanijos.

Ačiū, ne, - atsakiau griežtai. - Tiesiog po ilgos dienos noriu atsipūsti. Viskas gerai. Ačiū.

Atrodote vieniša, - pasakė Antras Tipas, - ir truputį nusiminusi. Taip mums atrodo.

Man tikrai viskas gerai. Ačiū už dėmesį. - Suriečiau jiems net šypseną. - Viskas puiku.

Barmene, dar vieną gėrimą damai.

Pažvelgiau barmenui į akis ir papurčiau galvą.

Tikrai daugiau nenoriu. Be to, nenoriu daugiau su tais vyrukais kalbėti.

Gal judu, džentelmenai, verčiau grįžtumėt į kitą baro galą, - pasakė pasilenkęs prie jų barmenas.

Jie patraukė pečiais, bet vienas nueidamas pasakė:

Šitame bare kekšės tikrai pasipūtusios.

Mes su barmenu priblokšti susižvalgėme, o paskui nusijuokėme. Reikėjo arba juoktis, arba verkti. Ar aš, su dizainerio kurta rožine suknele, penkis šimtus dolerių kainuojančiais batais, rūpestingai pasidažiusi ir madingai nukirpta, atrodau kaip prostitutė? Kiek šiais laikais prostitutės uždirba? Vis dėlto apsisukau ant baro kėdės pasižiūrėti į save veidrodyje ant sienos. Jame neryškiai atsispindėjo lankytojai ir spalvingos freskos virš Bemelman baro.

Nedrąsiai šypsodamasi žiūrėjau į savo atvaizdą su nuvarvėjusiu blakstienų tušu, paraudusia nosimi. Būčiau nevykusi prostitutė.

Paskui kai ką pastebėjau. Prisimerkiau, o širdis tuojau pat ėmė plakti kaip patrakusi. Tai buvo visiškai, absoliučiai neįmanomas dalykas. Minutėlę mano žvilgsnis nukrypo į žmogų, išeinantį iš baro. Atrodė, kad jis į mane žiūri.

Aiškut apsirikau, bet galėjau prisiekti, kad ten buvo Maiklas.

Kai tik pamačiau, jis išėjo pro duris.

Na šitai tikrai buvo beprotiška.

Paėmiau savo gėrimą. Kai stačiau jį ant stalo, mano rankos drebėjo. Tas vyras... juokinga. Mano pasąmonė pasinaudojo šviesos ir šešėlio žaismu, kad sukurtų įvaizdį žmogaus, kurio man labiausiai trūksta, kurį labiausiai norėčiau pamatyti.

Ką gi, tikrai susirūpinau. Gal man maišosi protas? Pradėjau regėti tai, ko nėra. Koks nelaimingas turi būti žmogus, kad jam padėti įsikištų pasąmonė. Kokie prasti mano popieriai, kad įsivaizduoju mačiusi Maiklą.

Maiklą, kuris yra išgalvotas.

Maiklą, kuris neegzistuoja.

Ar man taip baisiai jo reikia, kad jis sekundėlę pasirodė?

Atsipeikėk, Džeine. Tai tik blyksinčios šviesos triukas. Gal cigaretės žiebtuvėlio.

Ištraukiau iš piniginės dvidešimties dolerių banknotą ir palikau ant baro. Išėjusi patraukiau namų link.

Žinoma, supratau, kad negalėjau matyti Maiklo, bet kur kas svarbesnis klausimas - kodėl niekada negalėjau jo pamiršti?

Dvidešimt septintas

Bet pakalbėkim apie geresnius ir tikrai svarbesnius dalykus. Sekmadienio rytais darbuodavausi moterų prieglaudoje 119-ojoje Ist gatvėje, ispaniškajame Harleme. Tai joks žygdarbis, už kurį duotų medalį, bet čia aš galėjau truputį padėti, o tai mano gyvenimui teikė labai reikalingą prasmę. Šešios valandos prieglaudoje, ir grįžti namo jausdama beribę palaimą. Manau, tai tas pats, kas eiti į bažnyčią, tik daugiau naudos.

Taigi ten aš dalijau kiaušinienę, pupeles, bandeles ir gabaliukus margarino. Popierinės lėkštės - maistui, plastiko puodeliai - apelsinų sultims. Buvo gera žinoti, kad šį rytą tie žmonės bus sotūs.

Ar gali mano sūnui duoti daugiau kiaušinienės? - paklausė motina su penkerių ar šešerių metų berniuku. - Ar duosi?

Žinoma, - atsakiau.

Įkrėčiau dar kiaušinienės ir uždėjau ant viršaus bandelę.

Pasakyk poniai ačiū, Kvamai.

Ačiū.

Ar pajėgsi tiek daug suvalgyti, Kvamai? - atsargiai pajuokavau.

Berniukas droviai linktelėjo, o motina pašnibždomis pasakė:

Po teisybei, jis dabar užvalgė. - Ji išėmė iš krepšelio sulamdytą gabalą folijos. - Kas liko, pabaigs per vakarienę.

Eilė slinko, alkani žmonės ėjo, o aš dalijau jiems kiaušinienę, sakydama „Ačiū, ateikite dar" ir stengiausi kiekvieną sutikti kuo svetingiau.

Šalia manęs darbavosi sena geraširdė italė iš Šventosios Rožės parapijos - pilstė apelsinų sultis ir pieną.

Pažiūrėk tenai, - sušnibždėjo rodydama alkūne į eilės vidurį, - ji pati dar vaikas.

Pastebėjau laibą kaip vytelė moteriškę, ne daugiau kaip aštuoniolikos metų - gal nė tiek - su kūdikiu nudėvėtoje Snugli nešyklėje. Prie laibų jos kojų glaustėsi mažas berniukas. Tačiau iš kitų ji išsiskyrė juodomis akimis ir bejėge dešine ranka, apvyniota nešvariu tvarsčiu. Pagalvojus, kad tas, kuris taip ją įskaudino, gali išsisukti, man suskausdavo pilvą.

Kai atėjo jos eilė, pasakiau:

Atsisėsk. Aš atnešiu tau ir vaikams valgyti.

Ne, aš galiu pati.

Žinau, kad gali. Bet leisk man padėti. Toks mano darbas.

Suradusi plastiko padėklą, prikroviau kiaušinienės ir bandelių. Paėmiau du puodelius ir pilną skardinę apelsinų sulčių. Iš virtuvės, kur vienuolės laikė ypatingai progai, neeiliniam atvejui šviežius vaisius, net nugvelbiau tris bananus.

Oi, ačiū, - švelniai padėkojo mergaitė, kai priėjusi prie jos stalo iškroviau maistą. - Jūs labai maloni baltoji ponia.

Ką gi, stengiuosi.

Dvidešimt aštuntas

Pagaliau paskutinė kiaušinienės porcija ant popierinės lėkštės atiteko pagyvenusiai moteriškei be dantų, rankas ir kojas apsiraišiojusiai polietileniniais maišeliais. „Ištverti dar vieną dieną" - nesiliaudama kartojo ji. Šiek tiek kėlė nerimą, kad šis linkėjimas labai tinka ir man.

Prieš pat vidurdienį iš Niujorko sekmadieninio ispaniškojo Harlemo išėjau į gaivų pavasario rytą. Maudė rankas, skaudėjo galvą, tačiau pamaitinti alkanus žmones buvo šis tas labai svarbaus ir gero. Visur, kur pažvelgčiau, buvo gražu, pilna gyvybės ir vilties, palyginti su žlugusiu vakar vakaru, atrodė lyg stebuklas.

Ant bažnyčios laiptų stovėjo penkios mergytės, aprengtos kaip miniatiūrinės nuotakos, pasirengusios Pirmajai Komunijai. Netoliese vyrai rimtais veidais gėrė cervezas^3 ir ant medinių dėžių žaidė domino. Giliai įkvėpiau. Oras kvepėjo keptomis churros^4 , kukurūzų spragėsiais ir aitriosiomis paprikomis.

Perėjau į Parko aveniu, kur priemiestiniai traukiniai išlenda iš tunelio ir iš vargingo Harlemo kvartalo galiausiai patenki į prašmatnų Aukštutinio Ist Saido rajoną. Ėjau pėsčia, jaučiausi visai patenkinta. Nuo vakar vakaro Metropolitene beveik atsigavau.

Perėjau į kitą gatvės pusę, jau matyti mano namai, o kažkoks pašlemėkas iš mašinos ima man pypsinti.

Atsisukusi išvydau, kad bjaurusis pašlemėkas yra Hju.

Sėdi toks drovus ir nuolankus atvirame mėlyname žvilgančiame mersedese, o jo angeliškas veidas visas protingas mano mintis paleidžia vėjais.

Ak, kaip mūsų akys moka apgaudinėti protą.

Dvidešimt devintas

Gražesnis už tamsiai mėlyną saulės nušviestą sportinį automobilį buvo tik jo vairuotojas, ir jis tai žinojo. Su itališkais akiniais nuo saulės, Hju vilkėjo šviesiai rudą odinį švarką, kuris atrodė toks švelnus - taip ir traukė jį paliesti. O prie „šaunaus vyruko" įvaizdžio prisidėjo New York Giants kepurė su snapeliu, nerūpestingai nusmaukta į šoną.

Eikš pasivažinėti, gražuole.

Atpažinau linksmą toną, kurį jis pasiskolino iš pono Bigo filme „Seksas ir miestas".

Hju ir automobilis puikiai tiko vienas prie kito, bet ketinau apsieiti be jų. Šiaip ar taip, jie man nerūpi. Tikrai nerūpi. Na, beveik. O, velnias, vis dėlto šiek tiek rūpi.

Po valandos turiu susitikti su motina priešpiečių, - pasakiau šaltai. - Pastaruoju metu ji truputį blogos nuotaikos.

Žodžiai liejosi savaime, bet skambėjo puikiai.

Po valandos parvešiu. Žinai, kad nedrįsčiau Vivjenos įžeisti.

Hju, po vakar vakaro... aš tiesiog negaliu...

Ką tu. Važiuojam. Noriu, Džeine, su tavim pasikalbėti. Su- koriau tokį kelią iš Vilidžo.

Tikrai nežinau, ar mes turime apie ką kalbėti, Hju, - pasakiau nekeldama tono.

Aš dabar kitas žmogus, - pasakė Hju, įjungęs nuoširdumo kanalą, - ir net galiu pasakyti, kodėl. Duok man šansą pasikalbėti.

Atsidususi demonstravau nenorą ištisas trisdešimt sekundžių, kol sutikau ir įlipau į mašiną. Hju laimingas skriejo Parko aveniu.

Staiga jis pasuko iš SL55 kelio į kairę, ir netrukus mes lėkėme FDR keliu, važiuoti buvo puiku, bet kur važiuojame?

Man reikia pasakyti, Džeine, ką aš, atrodo, visada tau sakau.

Jei jis pasakys „duok man tą vaidmenį" prisiekiu, dursiu tušinuku jam tiesiai į ausį.

Man reikia pasakyti, kad labai apgailestauju, - pasakė jis, labai mane nustebindamas. - Labai atsiprašau, Džeine. Prisiekiu Dievu, nežinojau Felicijos ir Ronio plano. Be to, kaltas tas mano kvailas liežuvis ir temperamentas.

Mano protas sakė, kad tai netiesa, nors širdžiai ir atrodė, kad jis kalba neįtikėtinai nuoširdžiai. Truputį praskydau, o tai man nepatiko. Stengdamasi išlikti tvirta, nieko neatsakiau, neatitraukiau akių nuo horizonto. Dabar mes bumbsėdami važiavome Bruklino tiltu. Kur važiuojam? Ir kodėl? Kitoje tilto pusėje Hju privažiavo vietą su nepaprastai gražiu atvirukiniu vaizdu į Manhataną. Garbės žodis, miestas atrodė lyg iškaltas iš gabalo puikaus sidabro. Mums su Hju niekada neteko čia lankytis, įdomu, staiga pagalvojau, kam teko?

Maniau, Džeinyte, kad dėl to filmo vaidmens esame vienodos nuomonės, - tęsė jis. - Tą vaidmenį atliekantį įsivaizdavau save. Suvaidinau jį Brodvėjuje. Jis yra mano dalis. Maniau, ir tau atrodo, kad aš jam puikiai tinku.

Jis pasiuntė man žavingą šypseną - atgailaujančią ir kartu įžūlią.

Sutinku, jo argumentai beveik įtikinami.

Tu nesiklausei, Hju.

Kaip visada.

Jis užmetė ant sėdynės ranką ir švelniai paglostė man kaklą.

Žinai, Džeine, be to, aš maniau, kad šis projektas, šis filmukas padarys mus komanda, kokia galime būti. Įsivaizdavau mus dirbančius kartu. Būtų fantastiška. Kartu asmeniniame ir profesiniame gyvenime. Supranti, būčiau ten dėl tavęs. Galėčiau tau padėti, tave paremti. Daug apie tai mąsčiau. Tai mano svajonė. Garbės žodis.

Jo balsas buvo žemas ir nuoširdus. Jis laikė mane už rankos, švelniai braukė per krumplius. Kas čia vyksta? Man ėmė svaigti galva. Aš pasiduodu, tiesa?

Jis atidarė pirštinių skyrelį kažko paimti. Man vos iš kaktos neiššoko akys, kai iš ten ištraukė liepsnelės kiaušinio mėlynumo brangenybių dėžutę.

Krūtinėje apmirė širdis. Jis negalėtų... jis neturėtų...

Šito aš nesitikėjau.

Kai Hju atidarė Tiffany dėžutę, joje gulėjo dailus deimantas. Jis nebuvo labai didelis, bet ir nemažas. Stengiausi neparodyti, kad man užėmė kvapą.

Džeine, žinau, kad galime vėl puikiai gyvuoti. Aš turiu žiedą, o tu turi filmą. Darom mainus, brangioji. Sutarta?

Laikas sustojo. Man po kojomis susvyravo žemė. O, ne. Še tau. Išprotėsiu. Dieve. O Viešpatie. Ne, tai ne vien netikėtumas. Pasijutau tarsi gavusi labai stiprų smūgį į krūtinę.

Ilgai tylėjau, kol mano apstulbintos smegenys ieškojo deramo atsako. Pulti į ašaras? Lieti įniršį? Niekingai nusižeminti? Pirmos ir vienintelės piršlybos, bet baisesnių negalėjau įsivaizduoti. Ar Hju nenormalus, ar aš kur kas didesnė nevykėlė, negu įtariau?

Hju nustojo šypsotis stebėdamas mano veidą.

Pagaliau mano sinapsės ėmė trūkčioti, stengiausi kvėpuoti.

Apgailestauju, Hju, - pasakiau sausai, nežmoniškai santūriai, - dėl tokios daugybės dalykų... kad suteikiau tau dar vieną galimybę, svarbiausia, kad pirmiausia man rūpėjai tu. O labiausiai apgailestauju dėl to, ką dabar man pasakei. Darom mainui, brangioji. Sutarta? Kaip tau liežuvis apsivertė taip pasakyti?

Su kiekvienu sakiniu mano balso tonas kilo ir žinojau, kad nuo rėksmingo, įpykusio balso jis turėtų bėgti kiek kojos neša.

Aš - aktorius, o ne kalbų rengėjas, - sumurmėjo jis. - Sutinku, gal kalbėjau be pagražinimų, atsiprašau. Bet stengiausi kalbėti tiesiai ir sąžiningai. Argi tu visada ne to nori?

Be pagražinimų ?! - užsidegiau - Ar tu išprotėjai? Vadink tai didžiausiu mano gyvenime įžeidimu. Vadink baisiausiai nevykusiomis, šlykščiausiomis pasaulyje piršlybomis!

Hju veidas įgavo šaltą, akmeninę išraišką.

Džeine, tu taip reaguodama darai didelę klaidą. Gal pasitartum su Vivjena.

Maniau, kad labiau manęs priblokšti nebegali niekas, bet, deja, klydau. Dabar buvau visiškai apstulbinta.

Ak, Hju, - dusdama išstenėjau, - vežk mane iš čia. Vežk mane namo. Tuojau pat.

Hju ilgai į mane žiūrėjo, jo gražų veidą darkė suglumusi išraiška. Tarsi negalėjo suprasti, kodėl taip nuliūdau. Galiausiai pasislinko prie vairo. Įkišo raktelį ketindamas užvesti automobilį.

Leisiu tau čia apsižvalgyti.

Per mane pasilenkęs, atidarė dureles ir atsegė diržą. Atsirėmęs į sėdynę laukė, o kiekviena jo kūno dalelė skleidė panieką.

-Ką-ą-ą-ą?

Išlipk. - Tonas ledinis, krumpliai ant vairo pabalę. Kai aš tuoj pat neišlipau, pasisuko ir ėmė rėkti: - Nešdinkis iš mano sušikto automobilio!

Degančiais skruostais iššokau iš automobilio. Jis mane išmetė? Ir tai padarė Brukline.

Nelaukęs, kol užtrenksiu dureles, Hju pavarė mašiną atgal, o paskui, žerdamas man į kojas žvyrą, nurūko.

Jis taip pasielgė. Nusivežė mane į vidurį Bruklino, paskui išspyrė, neparvežė namo.

Keista, nepraliejau nė ašarėlės.

Bent jau pirmąsias šešias su puse sekundės.

Trisdešimtas

Jis neturėjo nieko, bet laiko - į valias. Buvo puiki diena, norėdamas atsikratyti įpročio galvoti apie Džeinę, Maiklas išėjo pasivaikščioti, gal nueis į kiną. Eidamas ant laiptų susitiko grįžtantį namo Oveną - su Pete, padavėja iš Olympia. O, ne. Ką aš padariau? Ovenas ir Petė?

Jie buvo gana įdomi pora, tačiau Maiklas, kiek pažinojo Oveną, juo nepasitikėjo, o Petė jam labai patiko. Jis nenorėjo, kad tas prisiekęs mergišius ją įskaudintų.

Sveikas, Maiklai, - džiugiai, kaip visada restorane, nusišypsojo Petė. - Tikėjausi tave pamatyti. Norėjau padėkoti už tą rytą, kai atsivedei į Olympia Oveną.

O, kokie niekai. Geriausi blynai visą parą, tiesa? Kaip judu gyvuojat?

Jis bandė Oveną žvilgsniu įspėti: „jei įskaudinsi šią merginą, aš tave užmušiu", bet Ovenas į akis nežiūrėjo.

Petė tebesišypsojo ir tikrai atrodė laiminga.

Aš gyvenu puikiai. O šis vyrukas, nors storžievis, bet geros širdies. Toks pokštininkas. Antras Deinas Kukas.

Aš ne toks, - įsižeidęs pasakė Ovenas. - Kaip tau ir į galvą atėjo? O kas tas Deinas Kukas?

Matot? - meiliai pasakė Petė. - Jis žino, kad Deinas Kukas yra komikas.

Taip, Ovenas keistas tipas, - pasakė Maiklas, norėdamas nebeslėpti savo nuomonės ir įspėti Petę. Ovenas nebuvo žiaurus tyčia, bet Maiklas nesitikėjo, kad viskas baigsis gerai. - Ką gi, iki pasimatymo.

Iki! - atsakė Petė.

Atsidusęs Maiklas leidosi laiptais. Dėl Petės jam buvo neramu... ir dėl jos mergytės. Ovenas tiesiai šviesiai jam pareiškė, kad kiekviena jo sutikta moteris jam tik sekso objektas, net žmona. Tai bent. Na, gal Petė jį išgelbės nuo jo paties.

Jis pažiūrėjo aukštyn į juos ant laiptų, o ten švietė Oveno „visada išsisuksiu" šypsena. Štai kaip.

Nesmerk, Maikai! - sušuko Ovenas ir nusišiepė.

Dieve Aukščiausias, tai/fs juos suvedė. Ir dar vadinasi Petės draugu.

Išėjęs į gatvę, Maiklas nežinojo, ką nori veikti. Prie Džeinės buvo nusprendęs nesiartinti - atkrinta. Buvo savaitgalis, todėl gatvės atrodė apytuštės, o tai visada buvo malonu. Bet Petės, einančios pas Oveną, vaizdas neišėjo jam iš galvos ir sugadino dar neprasidėjusią dieną. Be to, jis dar nebuvo visiškai atsigavęs po susitikimo su Džeine.

Paskui atėjo į galvą mintis, kurią, kaip jis tikėjo, pakišo ne Ovenas. Gal ji ir bus tas laimingas bilietas, kuris išgelbės dieną.

Jis paskambino Klerei de Lunei, o ji šį gražų sekmadienį buvo namie ir, taip, mielai norėtų jį matyti.

Trisdešimt pirmas

Brukline, tikriausiai, pagaliau radau taksi. Tikriausiai jis vėl važiavo per Bruklino tiltą. Ir tikriausiai išleido mane prie namų Septyniasdešimt penktojoje gatvėje.

Taip tikriausiai buvo... bet aš gerai neprisimenu.

Gerai prisimenu, kaip nuzvimbė Hju; prisimenu, kad man ant blauzdų pasipylė aštrus žvyras; ypač gerai prisimenu, kad parodžiau jam nepadorų gestą. Paskui... Martinas laiko atidaręs duris, o aš svirduliuodama einu prie lifto.

Kai atidariau duris, skambėjo telefonas, o aš apspangusi atsiliepiau, net nepagalvojusi, kad tai galėtų būti Hju.

Džeinė klauso, - atsiliepiau automatiškai nuspirdama batus.

Džeine Aukseli! - valdingas motinos balsas. - Kur tu? Sakei, kad ateisi pietauti! Aš valgau tą nuostabią norvegišką sūdytą lašišą iš Zabar. Čia yra Karlas Fridkinas. Ir turiu naujos Valentino kolekcijos nuotraukas. Ir...

Atsiprašau, mama, neateisiu. Nekaip jaučiuosi.

Švelniai pasakyta.

O gal dėl blogos savijautos kaltas... Hju Mekgratas? - žaismingai paerzino motina. - Atsivesk tą mielą berniuką. Galėsime pasišnekėti apie „Ačiū Dievui".

O, to nebus.

Hju čia nėra, o aš blogai jaučiuosi. Pakalbėsim vėliau, mama.

Nelaukiau, kol ji pasakys sudie. Tuojau pat nusprendžiau, kad viena tuščiame bute neištversiu. Būsiu bet kur, tik ne čia. Ne čia ir ne Brukline. Pakeičiau žvyro sukapotas pėdkelnes į džinsus, užsimečiau Music in the Park marškinėlius ir pasileidau į centrą. Be jokio tikslo.

Po kokių dvidešimties minučių pasukau į vakarus. Ten Her- mes^5 . Ir Robinson Galleries^6 . Ir ten mano vaikystės antrieji namai Tiffany.

Užrašas lange skelbė: „Sekmadieniais atidaryta nuo 11 iki 18." Aišku, žinojau. Kiek sekmadienio popiečių mudvi su Vivjena praleidome matuodamosi paveldėtas brangenybes, pro lupą žiūrėdamos į deimantus? Buvau gal tik septynerių, o jau galėjau su išmanymu kalbėti apie fasetės proporcijas ir kuo pranašesnis brilianto Assher šlifavimas už daugiabriaunį šlifavimą.

Nutaikiusi akimirką, tarsi šokčiau per virvutę, prasmukau pro sukamąsias duris 57-ojoje gatvėje. Po akimirkos buvau prie Penktojo aveniu įėjimo ir staiga užsimaniau nusipirkti žiedą su deimantu.

Trisdešimt antras

Vos įėjus į Tiffany atgijo prisiminimai. Po mano kojomis minkštas kilimas, blizga mediniai rėmai, iš po vitrinų stiklų sklinda lempų šiluma. Tai buvo vienintelė vieta, kur mes su Vivjena eidavome vienos, be jos palydos, kaip tikra motina ir duktė. Vieta, kur mano motina atrodė tokia, kokia yra - net labiau, negu būdama teatre, - ir laimingiausia.

Tyrinėjau vitrinos stendą, lyg planuočiau birželio mėnesį vestuves, - bet joms šiandien padariau galą. Deimantiniai žiedai atrodė kaip žvaigždynas, visi išdėstyti dieviška iš anksto numatyta tvarka: nuo mažiausių žiedelių su vos įžiūrimu vienu deimantuku iki rinktinių, natūraliai rausvų ir geltonų kvadratinės ar kriaušės formos deimantų platinoje, kurių kiekvienas kainuoja daugiau negu prabangus automobilis.

- Ar galėčiau jums ką nors parodyti? - lyg iš oro išdygo pardavėja.

Ji, mano supratimu, buvo elegancijos įsikūnijimas: juodas kostiumėlis, su dailiu perlų vėriniu - viskas kaip reikiant.

Hm-m, - pasakiau.

Pastebėjau jos vogčia mestą žvilgsnį į mano kairę ranką be žiedų.

Žinote, - patikliai pasakė ji, vikriai atrakindama vitriną, - daugybė moterų dovanoja sau deimantus nešioti ant dešinės rankos piršto.

Dovanoja sau. Pasirodo, taip sakoma. Skamba daug geriau, negu, tarkim, lepinasi.

Taip, tikrai mačiau tokių reklamų Vanity Fair ir Harpers Bazaar. Kiekvienas žiedas su prasmingu pavadinimu. Ypatinga diena. Išsipildžiusi svajonė. Nuostabi paslaptis. Lia lia lia. Tačiau parduodami pavyzdžiai, aišku, mane veikė, na, truputį veikė.

Ar galėčiau pažiūrėti šį? - paklausiau, rodydama į elegantišką Tiffany Iškilmių žiedą su per tuziną platinos juostelėje įstatytų puikių deimantų.

Gražus, tiesa? - pasakė pardavėja, atsargiai dėdama jį ant juodo aksomo gabalo. Deimantai žaižaravo vidine ugnimi, ir net būdama septynerių būčiau galėjusi pasakyti, kad jie tobulai nušlifuoti.

Viešpatie, žiedas buvo gražus. Toks gražus, kad man nuo jo beveik skaudėjo akis. Skaudėjo ir širdį.

Pasimatuokite, - ragino velnio parankinė.

Užsimoviau jį ant dešinės rankos didžiojo piršto. Ak! Jaučiausi visai suaugusi. Nuo jo mano riešas tiesiog dunkstelėjo ant prekystalio. Tikrai, tikrai stulbinantis. Tikras Iškilmių žiedas.

Jums puikiai tinka. Nereiks net taikyti dydžio, - lyg sąmokslininkė sušnibždėjo ji.

Esu buvusi Tiffany ganėtinai daug kartų, todėl supratau, kad šalia manęs stovintis vyriškis pilku kostiumu, apsimetantis žiūrintis į deimantus, apsaugininkas. Ar atrodau įtartina? Pavojinga? Gražu...

Kokia jo kaina? - paklausiau, jausdama, kaip spurda širdis.

Ji sušnibždėjo: „Trylika tūkstančių." Tas skaičius iš jos lūpų

nuskambėjo lyg pavogta neįtikėtina suma.

Ramiai pasakiau:

Norėčiau jį pirkti.

Pardavėja, tarsi tokius žodžius girdėtų kas dešimt minučių, pasakė:

Žinoma.

Padaviau jai savo kredito kortelę ir asmens liudijimą. Sandoris vyko greitai, o taip, Virdžinija, tam yra priežasčių.

Paskaičiusi mano vairuotojo pažymėjimą, pardavėja paklausė:

Ar jūs kartais ne Vivjenos Margo giminė?

-Ji mano motina.

Pardavėja išmykė supratingą „aišku", ir po keleto minučių aš stovėjau Penktajame aveniu, o deimantų briaunelės ant mano rankos idealiai spindėjo saulėje.

Eidama į centrą, vogčiomis žvilgtelėjau į ranką. Laukiau, kol pasikeis perėjoje šviesos. Dar kartą slapta žvilgtelėjau į ranką.

Paskui pažvelgiau į kairę.

Štai ji.

Viliojanti Tiffany parduotuvė.

Trisdešimt trečias

St. Regis! Man St. Regis patinka, - sušuko Klerė, kai jiems su Maiklu pasukus už 55-osios gatvės kampo pasirodė viešbutis. Jis ją paėmė iš namų prie Brajanto parko, kur ji gyveno su kita manekene. Paskui jie ėjo į šiaurę Šeštuoju ir Penktuoju aveniu. Maiklas juokavo, kad galėtų jai nupirkti kokį niekutį iš Tiffany - dar vienas keistas į galvą atėjęs prisiminimas apie Džeinę.

Ar tu, Maiklai, turtingas? - paklausė juokdamasi Klerė.

Tik dvasiškai, - atsakė jis.

Iš tikrųjų užtekdavo jam spragtelėti pirštais, ir gaudavo beveik viską, ko nori. Tiesiogine prasme. Pliaukšt! Ir kišenėje atsiranda pinigų. Jis nesuprato, kaip tai atsitinka, bet ar tam priešinsies? Kad ir kaip būtų, Maiklo poreikiai buvo nedideli; jam patiko gyventi kukliai.

Ar galime užeiti į vidų? - paklausė Klerė.

Be abejo. Mums St. Regis patinka!

Ir staiga jis atsidūrė tiesiai Maiklui prieš akis - Astor Court. Atrodė, kad viskas viešbučio restorane pasikeitė ir kartu išliko tiksliai taip, kaip buvę. Moterys, vilkinčios dizainerių kurtais drabužiais, tėveliai, atvedę savo atžalas pietų, ištisos šeimos, šveičiančios pyragaičius su kremu, „Napoleono" tortus, vaisinius pyragus ir degintos karamelės kremą.

-Jūs dviese? - pasiteiravo administratorius.

Malonėkite. Dviese, - pasakė Maiklas, jausdamas pagreitėjusi pulsą. Ir kodėl jis pagreitėjo? Juk čia Džeinės nepamatė. Net aštuonmetės Džeinės.

Jį su Klere pasodino prie nuošalaus keturviečio staliuko, o po akimirkos du papildomus serviruotės komplektus kažkas nunešė.

Čia pasaka! - pasakė Klerė, - penkerius metus gyvenu Niujorke, o čia niekada nebuvau.

Maiklas nusišypsojo patenkintas, kad gali suteikti jai šį malonumą. Jo akys tyrinėjo kiekvieną salės kampelį. Atrodė, kad restoranas įšaldytas laike. Muzika groja Love in Bloom, vežimėliai lūžta nuo desertų, porcelianiniai padėklai apkrauti sumuštiniais prie arbatos.

Trūksta tik išgalvoto draugo, valgančio melioną, trūksta aštuonerių metų mergytės, kemšančios kavos ledus su karameliniu padažu. Tarsi scena būtų paruošta, o pagrindinis veikėjas nepasirodo.

Scenoje trūko Džeinės.

Ką jis daro? Bando atkurti laimingiausias savo gyvenimo popietes. Su Klere de Lune, liūdnos, drąsios, nuostabios mergytės pakaitalu, mergytės, kuri jam pasitraukus liko jo širdyje. Jis pažvelgė į Klerę:

Ar tau čia patinka?

Ji nušvito.

Žinoma! Labai patinka, Maiklai! Kuriai merginai nepatiktų? Aišku, jei tu pastebėjai, kad aš - mergina.

Maiklas nurijo seilę.

Na, ką tu, tikrai pastebėjau.

Trisdešimt ketvirtas

Mane apėmęs svaigulys skubiai leidžiant krūvą pinigų žiedui, kurį galėjo pastebėti ir iš kosminės stoties, palengva praėjo, prasidėjo nerimas. Taip veikia visos geros narkotinės medžiagos. Dabar man būtinai reikėjo atsipalaiduoti, nusiraminti. Valio, sugalvojau: kadangi šiandien eik-po-velnių diena, valgysiu desertą. St Regis tam buvo tinkamiausia vieta. Aš kabojau ant siūlelio: mano buvęs vaikinas - egomaniakas, visiškas, beviltiškas bukagalvis; mano šiuolaikiška motina varo iš proto ir tai tęsiasi dešimtmečius; aš ką tik išleidau didžiulę sumą pinigų žiedui, kurio man visai nereikia. Jei ne tai, viskas labai puiku.

Gal norėtumėt pažiūrėti valgiaraštį, panele? - paklausė padavėjas.

Iš ko jis sprendžia, kad aš „panelė"? Gal tai parašyta man ant kaktos? Gal iš mano laikysenos?

Reikia valdytis.

Ne. Aš tik gersiu šaltos arbatos, - pasakiau nekaltai. - Ačiū.

Suprantama.

Paskui atgavau sveiką protą. Nekaltybė-dorybybė - per vėlu. Ant piršto mūvėjau deimantinį žiedą, kurį nusipirkau pati.

Palaukite! Sustokite. Žinote ką? Noriu deserto su karštu karameliniu padažu. Su kavos ledais.

Čia tai pasirinkimas.

Žaidžiau siuntinėdama deimantų lazerio spindulius po visą Astor Court restoraną, kai padavėjas grįžo su mano ledų desertu. Sidabrinis indas buvo didesnis už Hju galvą. Aš jokiu būdu negalėjau visko suvalgyti, o paskui, šiaip ar taip, rodytis viešai pakelta savo galva. Kaip įstengdavau tiek suvalgyti, kai man buvo aštuoneri? Turbūt buvau didesnė storulė, negu atsimenu. Arba ne - daug geriau - tada desertą, be abejonės, patiekdavo daug mažesniame inde. Taip. Stai kur paslaptis.

Pirmieji aromatingi kąsniai greitai atgaivino viską. Kaip prustiški buvusių nuodėmingų malonumų prisiminimai ir panašiai.

Kaip man patikdavo tos sekmadienio popietės čia, su Maiklu, ir Tiffany, kada tik Vivjena užsigeisdavo ten eiti, buvo svarbu, kad mane vestųsi.

Motina su draugais plepėdavo ar tvarkydavo reikalus, o mes su Maiklu klajodavome savo išgalvotame pasaulėlyje. Ar tai buvo paskutinis kartas, kai jaučiausi tikrai laiminga? Jei taip, vadinasi, esu labiau apgailėtina, negu noriu pripažinti.

Pakabinau antrą šaukštą, šįkart norėdama įsitikinti, kad ledai apipilti pakankamu kiekiu karamelinio padažo. Buvo tiek, kiek man reikia. Ledai ir ryškus, didelis žiedas ant mano dešinės rankos piršto. Mataravau pirštais, gaudydama šviesą.

Kalbant apie graudžius dalykus, kadangi negalėsiu to išvengti, turiu pripažinti, jog tebetikėjau išgalvotu vaikystės draugu. Ką tai apie mane sako?

O paskui...

Sumirksėjau, pažiūrėjau į šalį, vėl sumirksėjau.

Kas per...

Pastebėjau vos už kelių staliukų nuo manęs sėdinčią porą. Gražią porą. Iš tikrųjų labai tinkamą Džeinės ir Maiklo žaidimui.

Tačiau stulbino ne tai.

Padėjau šaukštą, lėtai servetėle nusišluosčiau lūpas ir labai įdėmiai žiūrėjau.

Staiga mano rankos ir keliai ėmė drebėti, apatinė lūpa suvirpėjo.

Tas vyras?.. Negali būti...

Maiklas?

Vėl greitai sumirksėjau, kaip katinas animaciniame filme. Nesilioviau drebėjusi, išpylė prakaitas.

„Maiklas" buvo su labai gražia moterimi, tamsiais, blizgančiais lyg audinės kailis plaukais. Ji tikrai atrodė žavi. Viena iš tų gražuolių modelių, kurios yra tarsi pasigėrėtina gamtos išdaiga. Maiklas man visada sakydavo, kad jis gali būti išgalvotu draugu tik vaikams. Aštuoneri metai buvo riba. Todėl, kai man suėjo devyneri, jis mane ir paliko. Kaip suprasti, gal jam paaukštino pareigas, ar ką? Ar suaugusieji turi išgalvotus draugus? Jei taip, tai kur manasis?

O gal... gal vis dėlto čia ne Maiklas. Suprantama, ne Maiklas - jis juk buvo išgalvotas.

Tačiau negalėjau apsirikti. Ta šypsena tikrai jo. Tos nepaprastos žalios akys. Jis atrodė kaip visada gražus, gal net gražesnis.

Dingtelėjo mintis, kad man pasimaišė galvoje.

Ką gi, teks su tuo susitaikyti. Ką dabar turėčiau daryti?

Skambinti ir pranešti apie save 911? Sumečiau, kad, jei tikrai išprotėjau, už savo veiksmus neatsakau. Tai man tarsi suteikia laisvės.

Pakilau nuo savo staliuko ir nuėjau prie jų.

Jei jis ne Maiklas... na, tada vis tiek apkabinsiu. Gal pabučiuosiu. Galbūt net paprašysiu mane vesti.

Tą dieną, kai jis mane paliko, Maiklas sakė, kad jo niekada net neprisiminsiu. Jis labai klydo. Aš prisiminiau kiekvieną su juo susijusią smulkmeną. O čia tikrai buvo Maiklas.

Nebent aš visai išprotėjau.

Galėjo būti ir taip, ir kitaip.

Trisdešimt penktas

-Jei suvalgysiu visą ledų desertą, a) tai bus ne mano, o tavo kaltė, b) netilpsiu į drabužius, kai rytoj iš ryto mane fotografuos. O c) - mane atleis iš darbo.

Maiklas nusijuokė:

Matai, nėr to blogo, kas neišeitų į gera. Tada tu grįši į mokyklą dirbti visu etatu, baigsi studijas ir dar greičiau tapsi puiki mokytoja.

Ji pakabino ledų, didelį kąsnį, ir padarė juokingą grimasą, negalėdama jo apžioti - tai tinka tik žaviems modeliams ir vaikams, nes nekelia pasibjaurėjimo. Veikiau tinka tik modeliams.

Manai, kad turėčiau elgtis taip?

Žin...

Staiga Maiklas įsmeigė akis į kažką salėje.

Žemė - Maiklui... - pajuokavo Klerė. - Skrydžių valdymo centras - majorui Tomui...

Maiklas tebežiūrėjo ir galvojo: To negali būti. Negali. Neturi.

Kurį laiką jį apėmė panika, paskui prisiminė, kad čia tik sutapimas. Ji negalėjo jo prisiminti. Jie niekada neprisimindavo. Visada, visada užmiršdavo. Tik todėl jis ir gali ištverti.

Nuleidęs akis, jis užsiėmė valgiaraščiu.

Paskui pajuto, kad ji stovi prie jo staliuko. Apsimetęs abejingas, pažvelgė aukštyn.

Jos mėlynos akys buvo išplėstos, dailus veidas išbalęs.

Maiklai, - tarė ji.

Jis jai neatsakė. Negalėjo suregzti sakinio. Negalėjo sugaudyti minčių.

Džeinė vėl prakalbo. Ne mažoji Džeinė, o visai suaugusi moteris Džeinė.

Maiklai? Čia tikrai tu, ar ne? Viešpatiedieve, Maiklai? Tu čia.

Trisdešimt šeštas

Ištariau tai drebančiu, gergždžiančiu balsu, kurio pati beveik negalėjau atpažinti. Buvau nežmoniškai susijaudinusi, vos neišprotėjau.

Tu esi Maiklas? - paklausiau vėl, galvodama, kad, jei apsirikau, reikės apsisukti ir bėgti.

Jis giliai įkvėpė, o paskui pasakė:

Tu mane pažįsti? Tikrai?

O Dieve, viskas vyksta iš tikrųjų.

Žinoma, pažįstu. Bet kur pažinčiau...

Tada jis ištarė mano vardą, tik tiek.

Džeinė?

Astor Court salė didelė, bet atrodė, kad jos sienos priartėjo. Salės garsai nutolo. Viskas staiga tapo, švelniai tariant, nerealu. Sito negalėjo būti, bet buvo.

Gražioji moteris, sėdėjusi su Maiklu, šluostėsi servetėle lūpas, paskui atsistojo.

A, paslaptingoji Džeinė, - pasakė ji, bet pasakė maloniai. - Man reikia eiti, Maiklai. Ačiū už ledus ir patarimą. - Ji man

nusišypsojo, o aš sumirksėjau, nes ji buvo tikrai daug gražesnė už mane. - Sėskis į mano vietą. Prašau. Džeine.

Dabar pakilo Maiklas, ir aš išsigandau, kad jis neišeitų drauge. Šį kartą neleisčiau jam manęs palikti kaip tada, kai man buvo devyneri. Šį kartą prireikus pulčiau ir pargriaučiau jį čia pat Astor Court. Tiesiai ant rytietiško kilimo.

Tačiau Maiklas parodė į tuščią kėdę.

Prašau sėsti. Džeine. Džeine Margo.

Atsisėdau, o paskui mes žiūrėjome vienas į kitą. Tai buvo tarsi susitikimas su kažkuo iš sapnų ir fantazijų pasaulio ar su numylėtu veikėju iš mėgstamos knygos. Kaip tai galėjo atsitikti? Visa tai? Negalėjau logiškai paaiškinti. Gerai, kad aš spjoviau į logiką būdama dar dvylikos, supratusi, jog niekada neištekėsiu už Simono Le Bono. Maiklas tebeatrodė tarp trisdešimties ir trisdešimt penkerių. Mačiau lygiai tas pačias puikiai pažįstamas strazdanas prie nosies. Jo antakiai, ausys, plaukai ir pagaliau akys buvo nepasikeitę. Tos gražiosios žalios akys, geriausios akys, kokias kada nors mačiau. Kadaise žiūrėjau į tas akis milijonus kartų, o dabar vėl į jas žiūriu. Tokios neįtikėtinai žalios.

Kitas klausimas, kurį man mirtinai reikėjo išsiaiškinti, buvo nepaprastai nuoširdus:

Maiklai, ar tu išgalvotas?

Jis pasijuto nepatogiai.

Kaip pažiūrėsi.

Ką tu čia veiki? Kaip tai gali būti?

Jis iškėlė rankas.

Garbės žodis, neturiu supratimo. Esu Niujorke... laukiu... naujos užduoties.

A-a, tai ne ji? - kryptelėjau galva durų pusėn.

Jau tu neturėtum to klausti, - pasakė Maiklas. - Žinai, su kuo aš dirbu, ne su suaugusiaisiais. - Jis susiraukė. - Taip neturėjo atsitikti.

Kad jūs galų gale atsidūrėte Astor CourŪ Sekmadienį? O aš čia taip pat užsukau?

Jis bejėgiškai patraukė pečiais, suglumęs kaip ir aš.

Taip išeina, hm.

Tam tikra prasme toks jo suglumimas mane guodė.

Džeine.

Negalėjau patikėti, kad jis, Maiklas, taria mano vardą.

Nežinau, - pasakiau jausdama apimančią keistą ramybę. - Sakei, kad tave pamiršiu, kad pabusiu ir tavęs nebeprisiminsiu. Tačiau kitą dieną, kai pabudau ir suvokiau, kad tavęs nebebus, man ant krūtinės tarsi užkrito seifas. Negalėjau išlipti iš lovos. Verkiau ištisas dienas.

Maiklas žiūrėjo į mane pasibaisėjęs.

Aš tiesiog... niekada tavęs neužmiršau. Galvojau apie tave kasdien dvidešimt trejus metus. O dabar tu čia, grįžai. Neįtikėtina...

Švelniai pasakyta.

Man labai gaila, Džeine, - pasakė Maiklas. - Jie... visada pamiršta. Niekada nebūčiau suteikęs tau tiek skausmo, jei būčiau galėjęs.

Pažvelgiau jam į akis su aštuonmetės optimizmu.

Na, sugalvosiu būdą, kaip tu man už tai atsilyginsi.

Trisdešimt septintas

Jau visai atsipeikėjau, kai mes su Maiklu ėjome Penktuoju aveniu saulės užlietą popietę, ir atrodė, kad nemiegodama sapnuoju. Ak, dievaži, nežinau, su kuo tai palyginti. Bet tai buvo nepaprasta ir džiugu, ir painu, ir nesuprantama.

Kai buvau šešerių ar septynerių, žinojau, kad Maiklas yra linksmas, protingas ir tikrai man geras. Bet dabar, žvelgdama į jį kaip moteris, su juo kalbėdama kaip suaugęs žmogus, supratau, kad jis vertas kur kas daugiau. Pirmiausia jis buvo nuostabus klausytojas ir tuo pralenkė visus mano pažįstamus.

Jis pasakė:

- Papasakok man viską. Papasakok viską, kas tau nutiko nuo devintojo gimtadienio.

Taip ir padariau, stengdamasi, kad mano gyvenimas atrodytų kur kas įdomesnis ir ne toks pilkas, kaip buvo iš tikro. Man patiko jį juokinti, ir jis juokėsi mums vaikštant tą popietę daug. Kai išėjome į Niujorko gatves, jis atsipalaidavo, nebebuvo įsitempęs. Ir aš atsipalaidavau. Daugiau ar mažiau. Panašiai.

Kaip suaugęs žmogus, supratau, kad Maiklas myli gyvenimą ir žmones. Jis mokėjo įžvelgti ir priimti gerąsias, o ne blogąsias visų dalykų savybes. Mokėjo iš savęs pasijuokti ir skyrė save prie tų, iš kurių juokiamasi. Sakyčiau, jis juokėsi su žmonėmis, bet ne iš jų.

Tai kas buvo ji? - paklausiau apie brunetę iš St. Regis.

Aš kitos moters net neprisimenu. Kokia kita moteris? - nusišypsojo Maiklas. - Ji tik draugė, Džeine. Jos vardas Klerė.

Ir ji draugė?

Ne tokia draugė... arba - ne tos rūšies draugė.

O ta raudona dėmė tau ant kaklo? Vampyras įkando? - paklausiau. - Ar man reikia tų pasakų?

Nepasakysi, kad pavydėjau. Savo išgalvoto vaikystės draugo. Dieve, aš tikrai tikrai kvaištelėjau. Na, teks su tuo susitaikyti.

Aš truputį boksuojuosi, - pasakė jis.

Aha, - stengiausi įsivaizduoti. - Žinai, aš pati kasdien kaunuosi su motina, tai dar vienas dalykas, kuo mes panašūs.

Atlošęs galvą, jis nusikvatojo, o mane suėmė toks džiaugsmas, kad beveik skaudėjo.

Tai buvo tas pats Maiklas, Maiklas iš mano vaikystės, tačiau dabar, man suaugus, galėjau džiaugtis jo draugija visai kitaip. Jo protas, sąmojai, jo išvaizda... Dievulėli! Net jo boksas, tas kaklo nubrozdinimas, toks visiškai nešiuolaikiškas kompiuterių laikais, jam tarsi pridėjo seksualumo. Jo šypsena, visada užkrečiama, visada teikusi man džiaugsmą, tokia ir išliko.

Žinoma, nors mano širdis, atradusi jį iš naujo, daužėsi džiaugsmu, palikau vietelę galimybei, kad bet kurią akimirką Maiklas išnyks, kad staiga pasisuks į mane ir pasakys: Tu viską apie mane užmirši, Džeine. Tokios galioja taisyklės.

Bet jos negaliojo. Gal ir vėl negalios. Galėjau tikėtis.

- O, žiūrėk, Metropolitenas, - pasakė Maiklas. - Dar valandą jis dirbs.

Ar mažiau negu prieš dvidešimt keturias valandas jis nebuvo ta vieta, kur praleidau vieną iš baisiausių vakarų savo gyvenime? Tas vakaras virto metais. Tačiau dabar nekantravau ten grįžti. Nes su Maiklu buvo galima viskas.

Trisdešimt aštuntas

Kur turėtume eiti pirmiausia? - paklausiau jo, kai stovėjome didžiuliame Metropoliteno vestibiulyje.

Norėčiau tau parodyti... - pradėjo Maiklas, juokdamasis iš savęs, - noriu pasakyti, kad tu tikriausiai jį matei milijoną kartų. Bet aš visada norėjau jį pažiūrėti su tavim. Gerai?

Taip.

Atvirai kalbant, tuo metu jis galėjo pasakyti: „Aš valgysiu kačių maistą, ar tu su manim valgysi?" ir aš būčiau pasakiusi taip. Maiklas paėmė mane už parankės. Atrodo, jam tai buvo visiškai natūralus gestas, bet man pašiurpo kūnas ir truputį svaigo galva - gerąja prasme. Aišku, jei neapalpsiu. Tada būtų nekas.

Už parankės mes lipome aukštyn didingais laiptais. Man patiko su juo čia būti, bet suvokiau, kad iš tikrųjų nesvarbu, kur esame, nes tikriausiai sapnuoju.

Pasukome į kairę, įėjome pro plačias medines duris ir atsidūrėme vienoje gražiausių pasaulio salių. Mus supo milžiniško dydžio Monė drobės ant sienų, su vandens lelijomis, perkelda- mos mus į kitą pasaulį.

Kodėl žiūrint į tokį grožį man norisi verkti? - paklausiau prisiglausdama prie Maiklo. Tai buvo nuoširdus klausimas, to niekada nebūčiau klaususi Hju.

Nežinau, - atsakė Maiklas. - Galbūt grožis, tikras grožis yra toks galingas, kad eina tiesiai į mūsų širdis. Gal jis verčia pajusti tai, kas slypi giliai mūsų viduje. - Jis sumirksėjo ir droviai nusišypsojo. - Atsiprašau. Vėl žiūrėjau Opros laidą^7 .

Nusišypsojau ir aš, žavėjausi žmogumi, kuris moka iš savęs pasijuokti. Tikra priešingybė Hju: kuris ne Grantas, ne Džek- manas, kurio mano gyvenime nebėra.

Mes vaikštinėjome po įspūdingą salę, kurį laiką tylėdami, semdamiesi peno akims ir širdžiai. Paskui abu tuo pat metu pajutome, kad laikas išeiti.

Palydėsiu tave namo, - pasakė Maiklas. - Tu nieko prieš?

Aš - prieš? Aišku, kad ne.

Ne, puiku, - pasakiau. - Nuo čia netoli, į Parko aveniu pusę. Kur septyniasdešimtosios gatvės.

Žinau, - pasakė jis.

Iš kur žinai? - paklausiau nustebusi.

Jis patylėjo.

Tiesiog žinau, Džeine. Supranti, aš toks. Kai kuriuos dalykus tiesiog žinau.

Kai diena virto vakaru, oras atvėso, dangus patamsėjo. Mes ėjome į rytus Parko aveniu link, bet Maiklas nebelaikė manęs už parankės, ir aš ėmiau būgštauti, kad reikės atsisveikinti. Nežinojau, ar ištversiu. Supratau, kad neturėsiu kito pasirinkimo.

Aštuoniasdešimtojoje gatvėje ėjome pro dailų pastatą - pro stiklines duris buvo matyti, kad vestibiulis pilnas prancūziškų antikvarinių daiktų, sienos padengtos aukso spalvos lakštais. Viduryje stovi didžiulis emaliuotas vazonas su milžinišku gar- denijos krūmu, kokio gyvenime nebuvau mačiusi.

O, - pasakiau, - man patinka gardenijos. Jų kvapas. Jos tokios gražios.

Eik, - pasakė Maiklas. - Aš pasivysiu.

Nervingai melsdama Dievo, kad Maiklas neišnyktų, ėjau lėtai, stengdamasi neatsigręžti. Po keleto minučių Maiklas vėl buvo šalia... laikantis baltą gardenijos žiedą. Jo trapūs krašteliai buvo švelniai nuspalvinti blyškia rožine spalva, o aplinkui sklido nuostabus kvapas.

Kaip tu tai sugebi?

Ką? Kaip gaunu tau gėlę?

Ne. Kaip sugebi būti toks... tobulas.

Kvėpiau į save saldų gardenijos kvapą, jausdama, kad staiga galiu pravirkti.

Nieko nesakydamas, Maiklas vėl paėmė mane už parankės, buvo toks savas ir šiltas.

Ėjome toliau Parko aveniu, o aš, vis lėtindama žingsnį, stengiausi ilginti kiekvieną sekundę. Bet nuo to, kas neišvengiama, neišsisuksi, ir mes priėjome mano namus.

Labas vakaras, panele Margo, - pasakė Martinas. - O, ir... labas vakaras, pone.

Martinas pažvelgė į Maiklą taip, tarsi jau būtų matęs jį anksčiau, bet tai buvo neįmanoma.

Degiau smalsumu Maiklą išklausinėti, bet tai atrodė per... drąsu, per daug arogantiška, per daug vivjeniška. Vienintelis kvailesnis dalykas'nei staigiai tarp mūsų įsivyravusi tyla - mandagiai paspausti vienas kitam ranką. Bet negalėjau leisti, kad jis išnyktų tamsoje.

Maiklai, man reikia paklausti, - išpyškinau. - Atsiprašau, bet reikia. Ar tu vėl išvyksi?

Maiklas stabtelėjo, o man nuo nežmoniškos įtampos, atrodė, plyš galva. Paskui Maiklas paėmė mano ranką ir maloniai nusišypsojo.

Pasimatysime rytoj, Džeine. Aš... aš jau tavęs pasiilgau, - pasakė jis.

Trisdešimt devintas

Lyg per miglą jaučiau, kad jau rytas, aš pabundu, ir kažkas mano gyvenime visiškai pasikeitę. Paskui prisiminiau Maiklą ir plačiai atsimerkiau. Dieve, leisk, kad tai nebūtų tik sapnas, tyliai maldavau.

Jausdamasi trapi lyg stiklas, lėtai pasukau galvą į staliuką prie lovos. Ten stovėjo mano baltoji gardenija, ta, kurią Maiklas vakar padovanojo.

Paliečiau gėlę, norėdama įsitikinti, kad ji tikra - tikra, paskui atsisėdus švystelėjau kojas ant žemės. Tai nebuvo sapnas.

Štai ką reiškia jaustis „laiminga", pagalvojau. Energija, šypsena savaime. Štai kaip pasitinki dieną - tiki, kad atsitiks gerų dalykų. Tai buvo naujas, kitoniškas jausmas.

Virtuvėje įsipyliau didelę stiklinę apelsinų sulčių. Mano automatinis atsakiklis nekantriai mirkčiojo, o kad jo neištiktų širdies priepuolis, gerdama sultis paspaudžiau mygtuką „Paleisti".

Džeine, čia aš. Ką galiu pasakyti? Aš labai labai atsiprašau. Nesuprantuf kas man užėjo. Dėl to poelgio su automobiliu Brukline jaučiuosi tiesiog siaubingai. Paskambink man ir...

Ištrinti.

Džeine Aukseli, manau, kad nedalyvauti per pietus buvo tavo vaikiškas aplaidumas. Neturėjau progos duoti tau bučinuko. Supranti, Karlas Fridkinasyra nepaprastai svarbus...

Ištrinti.

Džeine Aukseli, galvojau apie „ Ačiū Dievui, tą ketvirtos scenos pradžią. Nežinau, iš kur ištraukei scenarijui tokį Holivudo rašeivą...

Ištrinti.

Dėl likusių devynių pranešimų nekvaršinau sau galvos. Paspaudusi mygtuką „Ištrinti" su malonumu klausiausi automato burzgimo.

Palindau po dušu, paleidusi šaltesnį vandenį negu paprastai. Šaltis teikė energijos, jaučiausi tokia gyvybinga - oda dilgčioja, kraujas tvinksi. Nusišluosčiusi nors kartą nebijojau pažvelgti į save veidrodyje visu ūgiu. Žinote, visai neblogai atrodau. Oda švari ir skaisti. Šlapi plaukai stori ir sveiki. Per didelis svoris? Po šimts perkūnų, ne! Mano moteriškos linijos patrauklios. Tokia moteris ir turi būti, pasakiau sau.

Užsimoviau šviesiai violetines šilkines kelnaites ir nuėjau į drabužinę iš anksto žinodama, kad šiandien nesivilksiu jokių įprastų juodų sijonų ar marškinėlių.

Įlindau į savo mėgstamus minkštus, patogius išblukusius džinsus. Apsivilkau baltą palaidinukę, kuri visada man patiko. Liemenį sujuosiau senu kaubojišku diržu.

Dabar buvau laiminga ir nerūpestinga, nes jaučiausi esanti savimi, jaučiausi patogiai, gal pirmą kartą nuo to laiko, kai man buvo aštuoneri.

Išeidama iš namų, pakėliau gardeniją prie veido ir pauosčiau.

Paskui, užsimovusi savo naująjį deimantinį žiedą, išėjau į tarnybą.

Keturiasdešimtas

Štai tau pranešimai. Štai tavo kava. O tas kūjo bildesys - tai koridoriumi atkaukšinčios tavo motinos batų kulniukų garsai.

Mano sekretorė Merė Luiza padavė puodelį su filmo History Boys emblema. Man patiko ir tas spektaklis, ir filmas, todėl dėjau vilčių ir į „Ačiū Dievui" sėkmę, kodėl ne?

Mm-m. Ačiū. Skanumėlis, - pasakiau nurijusi didelį gurkšnį kavos.

Džiaugiuosi. Manau, kai mane iš čia išmes, galėsiu dirbti Starbucks.

Gal atsiras vietos ir man, - sumurmėjau. - Būsime barmenės.

Pradėjau tikrinti pranešimus. Nenustebau, kad dauguma jų

buvo nuo Hju, nuo jo suktosios agentės, nuo jo šlykštaus vadybininko. Iš jų trijulės, viską sudėjus, sulaukiau vienuolikos skambučių. Tegu pabučiuoja į džinsuotą mano užpakalį.

Aš tavęs nevarginsiu su pranešimais nuo... - viduryje Me- rės Luizos sakinio durys staiga atsidarė. Ten stovėjo Vivjena, labai įtūžusi.

...tavo motinos. Dabar galiu pristatyti ją pačią.

Vivjena stovėjo, įrėmusi rankas į savo antro dydžio apimties klubus.

Man prireikė labai susivaldyti nepasakius: „Ar jūs pasirengusi nuodugniai ataskaitai, panele Desmond?"

Pirmiausia Vivjena apdovanojo mane rytiniu bučiniu.

Beveik vidurdienis, Džeine. Kur, po velnių, tu buvai? Ir, Dieve gailestingas, kaip tu apsirengusi? Ar eisi į rodeo?

Tebevarčiau pranešimus. Nuo Maiklo nebuvo jokio.

Aš tavęs klausiu, - pasakė Vivjena garsiai, pasilenkdama prie stalo, kad geriau įžiūrėtų mano veidą. - Turiu pridurti, labai mandagiai klausiu.

Ar duosi dar vieną Splenda^8 ? - paklausiau Merės Luizos.

Ji linktelėjo ir atidarė stalčių.

Minutėlę motina užsičiaupė, bet, žinoma, buvo per gražu, kad būtų teisybė. Man maišant kavą su Splenda, ji pajuto naują jėgų antplūdį.

Taigi noriu išgirsti, kur tu buvai vakar ir vakar vakare, - spaudė ji. - Aš tiek kartų tau skambinau, kad sulaužiau perskambinimo mygtuką. Ar tau trūksta paprasčiausio mandagumo atsakyti į motinos skambutį? Ar sugedo tavo aparatas? O gal tai dvidešimt metų pavėluotas paauglės maištavimas?

Man ir toliau tylint, Vivjena pakeitė taktiką.

Girdėjau, kas atsitiko vargšui Hju, Felicijai ir Roniui, - pasakė ji tokiu tonu, lyg praneštų! „Skambino iš Hirosimos. Sakė, kad juos subombardavai." - Nesuprantu, kas, po perkūnais, tau darosi. Ar žinai, kaip jie pyksta? Ir turi tam teisę. Nes tu užsispyrusi ir neteisi. Aš išmanau šou verslą, kaip tu niekada

neišmanysi, o Hju Mekgratas tam filmo vaidmeniui puikiausiai tinka. Be Hju nebus filmo.

Ką gi, mama, ačiū, - pasakiau. Išgėriau antrą gurkšnį kavos ir pabėriau pranešimus kaip konfeti į šiukšliadėžę.

Tavo laimei, esu aš, kad apsaugočiau nuo klaidų, - tęsė motina. - Susitiksime su vargšu Hju ir jo žmonėmis per pietus. Užsakyk Gotham Bar and Grill. Susitiksime su jais pirmą valandą. Jei tave, apsirengusią kaip piemenė, įleis.

Išgėriau visą likusią kavą.

Ar tu, mama, baigei?

Jos akys degė pykčiu.

Pirmiausia, aš esu suaugusi moteris. Vakar aš buvau ne namie. Su draugu. Kur mes buvome, yra visiškai ne tavo reikalas. Ne, mano aparatas nesugedęs. Bet aš buvau užsiėmusi. Tai nėra paauglės maištavimas, nes, kaip minėjau, esu suaugusi moteris. Tai - aš, kuri elgiasi kaip suaugusi moteris. Siūlau ir tau prie manęs prisidėti. Dabar dėl Hju, ne Granto, ne Džekmano, ir dėl vaidmens kine. Tos diskusijos baigtos. Apie tai daugiau nekalbėsime. „Ačiū Dievui" yra mano nuosavybė. Aš gavau finansavimą. Aš gavau reikiamą studiją. Ir noriu ko nors geresnio negu Hju Mekgratas. Girdi, mama? Aš niekada nebenoriu apie tai kalbėti. Taigi pietų su Hju ir jo pakalikais nebus. Į tavo kritiką dėl mano aprangos neatsakysiu, nes aš sprendžiu, kaip man rengtis, ir kitų nuomonė iš tikrųjų manęs nedomina. Išskyrus Maiklo. O žinai ką, mama? Manau, kad atrodau puikiai.

Vivjena į mane spoksojo, tarytum būčiau iškėlusi anteną. Trumpai kažką suburbėjusi, sumiksėjusi apsisuko ir išlėkė, trenkdama pirma mano kabineto durimis, paskui savo.

Ar tai viskas? - paklausė Merė Luiza.

Manau, tai apima beveik viską.

Keturiasdešimt pirmas

Kas jam darosi? Tiksliau, jam su Džeine?

Velniai žino kas.

Maiklas palindo po dušu, atsuko karštą vandenį. Šiandien pasimatys su Džeine. Jis nervinosi, džiaugėsi, jautėsi laimingas ir kartu būgštavo. Tokio jausmo iki šiol nebuvo patyręs ir iš tikrųjų buvo lyg nesveikas. Ilgai stovėjo po dušu, paskui, susisupęs į rankšluostį, nubraukė nuo veidrodžio virš kriauklės garus ir ėmė skustis.

Žiūrėdamas į tarsi nepažįstamą veidą veidrodyje, išsimuilino skutimosi kremu ir ėmė braukyti lygius takelius tuo ypač tobulu penkiaašmeniu skustuvu.

O tada atsitiko štai kas.

Tai, ko niekada jam nebuvo nutikę anksčiau. Neįtikėtinas dalykas.

Skusdamasis jis įsipjovė.

Pirmą kartą gyvenime.

Raudonas taškelis prie smakro išsipūtė, paskui, susimaišęs su skutimosi kremu, virto rausvu lopinėliu.

Jis šį reiškinį stebėjo kaip stebuklą, kaip iš uolos staiga ištryškusį vandenį arba padaugintą duoną su žuvimi. Baigęs skustis, nusiplovė veidą, o kraujuojantį taškelį užlipino skiautele tualetinio popieriaus.

Nuostabu. Tvarstis iš tualetinio popieriaus! Dar viena naujiena.

Jis greitai apsirengė ką radęs švaraus ir išėjo į laiptinę. Rakindamas duris spėjo pastebėti iš Oveno buto smunkančią Olym- pia Petę.

Sveikas, Maiklai, - tarė ji senamadiškai nuraudusi. - Įsipjovei skusdamasis, ką?

Sveika, Pete. Taip, įsipjoviau. Keista, ar ne?

Hm, tai jau tikrai. Na, turiu bėgti. Mama pasiliko su Hole. Mano mergyte. Man reikia ją nuvesti į mokyklą. Paskui į darbą blynų kepykloje.

Būk atsargi, kai išeisi, - pasakė Maiklas.

Jis norėjo parodyti į Oveno butą ir pasakyti „būk atsargi, kai įeisi" bet nepasakė.

Petė nusišypsojo.

Hill Street Blues. Man tas šou patiko. Taip visada sakydavo policininkas, tiesa? Iki, Maiklai.

Jis nusekė laiptais žemyn paskui Petę, bet, kai išėjo į gatvę, jos nebebuvo. Tikėjosi, kad jai viskas bus gerai. Jautėsi už ją šiek tiek atsakingas. Gal ir be reikalo.

Galiausiai sutelkė dėmesį į savo dieną.

Neturėjo supratimo, kur šį rytą eis, bet žinojo, kad tai bus susiję su Džeine.

Skusdamasis įsipjoviau! - garsiai nusistebėjo jis, o praeiviai keistai į jį pasižiūrėjo. - Vadinasi, taip turėjo būti.

Keturiasdešimt antras

Normaliai (jei taip galima pasakyti) rytais jis gerdavo kavą ir valgydavo pyragaičius su „draugais" Bet šį rytą jam reikėjo vėl pamatyti Džeinę, su ja pakalbėti. Dar bent vieną kartą. Taigi jis lėtai ėjo pėsčias ir išdrįso įeiti į pastatą, kur ji dirbo, o tai iš pradžių atrodė gera mintis, bet dabar jautėsi padaręs didelę klaidą, vieną iš daugelio. Ką jis čia veikia? Ką tikisi pasiekti?

Sveiki, - pasakė moteris ViMar Productions priimamajame prie stalo, nutraukdama jo minčių fugą. - Jūs tikriausiai aktorius? Ar norite palikti savo anketinius duomenis?

Maiklas papurtė galvą.

Kodėl taip sakote?

Ak, ar matėte save veidrodyje?

Jis svarstė, ką jai atsakyti, kai pro dideles raudonas dvivėres duris už sekretorės priimamojo įžengė bauginanti būtybė iš praeities. Tai buvo Vivjena, ir, Viešpatie, ta moteris buvo plastinės chirurgijos meno gyva liudininkė. Kiek dešimčių tūkstančių dolerių išleido, kad jos oda būtų ištempta taip lygiai? Tikras stebuklas: ji nė truputėlio nepaseno.

Gal plastinę chirurgiją kiek išdavė blizganti kakta; truputį per daug išsišovę skruostikauliai. Tačiau ji atrodė puikiai. Padžiūvusi, bet vis tiek įspūdinga. Ir, žinoma, kupina energijos.

Vivjena atkreipė į jį dėmesį. Maiklas žinojo, kad, nors buvo ją matęs tūkstantį kartų, jį Vivjena mato pirmą kartą.

O, labas, - tarė Vivjena, paleisdama į darbą visą savo žavesį. - Aš esu Vivjena Margo. Pažįstu visus Niujorko žymius vyrus. Tai kodėl nepažįstu jūsų? Tik nesakykite, kad nekalbate angliškai.

Gerai. Nesakysiu, - pasakė Maiklas ir maloniai nusišypsojo.

O šypsena verta milijono, - pasakė Vivjena, tiesdama ranką.

Maiklas ją paėmė. Ranka buvo švelni ir glotni. Gerasis Dieve, ji pasidarė net rankų plastinę operaciją.

Nesuprantu, kodėl mūsų keliai nesusikirto anksčiau. Bet malonu su jumis susipažinti. Pas ką jūs čia? - paklausė ji visą laiką šypsodama, pakreipusi galvą koketiška mokinukės maniera.

Čia dirba mano draugė, - atsakė Maiklas.

Aha. Tikrai? Kas jūsų draugė? Jei leisite paklausti.

Aš čia pas Džeinę.

Šypsena dingo.

Štai kaip, - pasakė ji.

Ir būtent tuomet, pačiu dramatiškiausiu akimirksniu, į priimamąjį įėjo Džeinė.

Tik sekundėlę ji sustingo, nustebusi, kad Maiklas jos darbovietėje. Paskui jos veide iš lėto nušvito miela šypsena, ir Maiklas negalėjo nuo jos atitraukti akių. Ji priėjo prie jo ir švelniai nuplėšė popierėlį nuo smakro - tarsi tai būtų paprasčiausias pasaulyje dalykas.

-Jam skauda, - tepasakė ji.

Skauda. Ir jis kraujuoja.

Prakalbo Vivjena:

Aš ką tik susipažinau su tavo draugu, Džeine Aukseli.

Gerai, - pasakė Džeinė. - Kuo jis vardu? Man jis nenori sakyti.

Maiklas, - atsakė Maiklas.

Maiklas... koks? - paklausė Vivjena.

Tiesiog Maiklas, - pasakė Džeinė, paskui paspaudė mygtuką liftui iškviesti.

Ak, kaip Stingas ar Madona.

Visiškai teisingai, - džiugiai pasakė Džeinė.

Maiklui buvo aišku, kad Vivjena dega smalsumu gauti daugiau informacijos, bet, jei Džeinė nenori jai suteikti to malonumo, jis, suprantama, nieko nesakys.

Ar einam pietauti? - paklausė Maiklas Džeinės.

Alkana kaip vilkas.

Džeine, tu ką tik atėjai, - pasakė Vivjena. - Mūsų laukia posėdžiai, telefono skambučiai... ir tas reikalas dėl Hju neišspręstas.

Einam, atia, - maloniai pasakė Džeinė, tarytum jos negirdėjusi.

Lifto durys staiga atsidarė, ir ji su Maiklu įėjo.

Kai durys užsidarė, Maiklas pasakė:

Mes vos iš ten pasprukome gyvi, Bone.

Sunkiai, Klaidai. Bet pasprukome. Neatsigręžk. Ji mus pavers veido pudros stulpais.

Stengsiuosi, - pasakė Maiklas.

Keturiasdešimt trečias

Jei galėčiau vieną išgyvenimą pratęsti iki amžinybės, pasirinkčiau akimirką, kai pamačiau Maiklą, laukiantį manęs motinos kontoros priimamajame.

Ne tą, kai pamačiau jį pirmą kartą St. Regis.

Ne kai su juo ėjome Penktuoju aveniu.

Ne-e. Pasirinkčiau susitikimą priimamajame. Nes tai reiškė, kad jis yra tikras. Tada ir visa kita buvo tikra: vakar diena St. Regis, mūsų vaikštinėjimas po muziejų, gardenija, kurią jis man dovanojo. Tai vyko iš tikrųjų. Tai reiškia, kadarą Kalėdų Senelis ir Velykų kiškutis, ir Džordžas Klunis.

Varom iš čia kur nors toli, - pasiūliau Maiklui.

Gerai. Kur norėtum keliauti?

Į Paryžių, bet turiu antrą valandą grįžti į posėdį.

Tai su Paryžiumi nieko nebus. Čiupkime taksi, pažiūrėsime, kur jis mus nuveš.

Maiklas spragtelėjo pirštais... ir prie mūsų sustojo taksi. Įdomu.

Ką tai reiškia? - paklausiau išplėtusi akis.

Garbės žodis, Džeine, nežinau. Visada galėjau tai padaryti.

Po dešimties minučių vaikštinėjome po Vest Vilidžą. Pirmiausia sustojome prie mūsų nuo senų laikų mėgstamos parduotuvės Li-Lac Chocolates, persikėlusios Aštuntojoje gatvėje į naują vietą. Aš taip džiaugiausi, kad ji tebėra. Nusipirkome šokoladinių triufelių. Maiklas sakė, kad juos valgysime „po pietų". Aš jam pasakiau, kad daugiau nebegali man nurodinėti, ir vieną suvalgiau dar neišėjus iš parduotuvės. Ir jis suvalgė.

Beždžioniauji, - pasakiau. - Mėgdžiotojas.

Nuoširdžiausiai pataikauju. Atviriausia meilikavimo forma.

Nužingsniavome iki Hadsono gatvės ir įėjome į parduotuvę,

kur pardavinėjo vien keistas senovines ketaus taupykles, pavyzdžiui, įdedi į šuns nasrus monetą, paskui paspaudi mygtuką ir šuns liežuvis išmeta monetą fokusininkui į ranką.

Dievulėliau, - nusistebėjo Maiklas, - ši taupyklė kainuoja devynis šimtus devyniasdešimt penkis dolerius.

Pinigai nieko nereiškia, - išdidžiai pasakiau. - Ar tokios norėtum?

Nesistenk pasirodyti, turtuole, - pasakė jis.

Bet atrodė patenkintas, o paskui vidury parduotuvės mane apkabino ir tylėdamas laikė priglaudęs. Tą akimirką tiksliai žinojau, ko noriu iš gyvenimo: šito. Šio jausmo, šios laimės, šio apkabinimo.

Pietavome žavingame prancūzų restorane, kuris ir vadinosi „Prancūzų restoranas". Ten sėdėdami, valgydami vištieną su gruzdintomis bulvytėmis, gerdami vyną kalbėjomės, kalbėjomės laisvai, lengvai, lyg tai būtų paprasčiausias dalykas pasaulyje. Mes. Būdami kartu kaip vyras ir moteris. Arba moteris ir... kas ten tas Maiklas būtų. Angelas?

Turėjome ką išsipasakoti. Papasakojau Maiklui apie ketverius metus, praleistus Dartmute, kur visoje mokykloje buvau vienintelė mokinė, atsisakiusi slidinėti. Jis juokėsi, kai prisipažinau, kad baigusi mokslus po savaitės įstojau į religinę sektą. „Svorio stebėtojai".

Maiklas pasakė:

Tau nereikia „Svorio stebėtojų", Džeine. Atrodai puikiai. Visada atrodei puikiai. Ar tu nežinai?

Prisipažinsiu, - pasakiau, - ne. Niekada to nežinojau.

Iš tikrųjų visko aš Maiklui nepasakiau. Net pasakodama įdomiausias istorijas apie darbą su Vivjena, nepaminėjau spektaklio „Ačiū Dievui" sėkmės. Arba kad mes ketiname filmuoti istoriją apie mergytę ir jos išgalvotą draugą. Kurios pagrindas yra mano ir Maiklo istorija.

Kai pagaliau priverčiau Maiklą atsiverti ir kalbėti apie save, jis buvo žaviai kuklus, bet ir labai diskretiškas. Jis man truputį papasakojo apie keletą per daugelį metų labiausiai patikusių užduočių. Dvynukus Šiaurės Karolinoje, senatorės dukterį Oregone, keletą pasibaisėtinų istorijų apie ne pagal metus išsivysčiusį vaiką aktorių Los Andžele, apie kurį buvau girdėjusi.

Aš turiu daugybę klausimų apie tą „draugo" reiškinį, - pasakiau jam.

Deja, nežinau daugybės atsakymų. Norėčiau žinoti, Džeine. Neįsivaizduoji, kaip norėčiau.

Tokio atsakymo neužteko, bet jis gal buvo vienintelis, kurį galėjau gauti. Tada paklausiau Maiklo asmeniškesnio dalyko, kuris man nežmoniškai rūpėjo.

Ar tu kada nors buvai su kuo nors įklimpęs? Romantiškai?

Jis pasimuistė kėdėje ir patraukė pečiais.

Aš susipažįsta su žmonėmis, - tarė neatsakydamas į mano klausimą. - Man žmonės patinka, Džeine. Visokie žmonės.

Galiu lažintis, kad ir tu jiems patinki.

Neatrodė, kad Maiklas jaustųsi nepatogiai. Jis tik buvo, sakyčiau... santūrus. Ir, žinoma, paslaptingas.

Eime ką nors veikti, - pasakė Maiklas, imdamas mane už rankos. - Nesvarbu, ką.

Ir jis spragtelėjo pirštais, kad atvažiuotų taksi.

Keturiasdešimt ketvirtas

Nesvarbu, ką mes veikėme tą dieną. Galėjome kasti griovius, aš vis vien būčiau džiaugusis.

Bet darėme kai ką geriau negu griovių kasimas: mes šiaurinėje Centrinio parko dalyje, kur asfaltas lygus, o judėjimas nedidelis, važinėjome po kalvas riedučiais. Skridome kaip angelai, vos prasilenkdami su bėgikais, dviratininkais, šunų ve- džiotojais ir jų triukšmingais lojančiais būriais. Visą tą laiką mėgavausi jo draugija ir galvojau: Kas čia vyksta? Tikriausiai niekam taip dar nebuvo. Turi būti koks nors logiškas paaiškinimas. Bet sutikčiau, kad tokio ir nebūtų.

Nevažinėjau riedučiais nuo dešimties metų. Prisiminiau, kad motina mane vadindavo „griozdu" tai yra žmogumi be įgimto grakštumo. Su amžiumi aš, atrodo, nedaug patobulėjau. Prie 96-osios gatvės, važiuodama įkainiui stačiausios parko kalvos viršūnės, beveik nosimi ariau žemę. Skaudėjo šlaunis ir blauzdas. O paskui, pasiekę pačią viršūnę, skriejome žemyn greitai greitai, visiškai nevaldomai.

- Maiklai! - suklykiau.

Jis čiupo man už rankos.

Pasitikėk manim! - suriko.

Aš pasitikėjau. Ir keista, mes į nieką neatsitrenkėme, neištiš- kome. Maiklas manim pasirūpino kaip visada.

Sveikutėliai kalvos papėdėje sukritome ant vešlios žolės, uždusę, už keleto pėdų nuo senutės invalido vežimėlyje. Ji ten buvo su slauge kompanione, vilkinčia baltą krakmolytą uniformą.

Maniau, tau antrą valandą posėdis, - pasakė Maiklas, pažvelgęs į laikrodį.

Buvo. Aš jį praleidau.

Jaučiau, kad dėl to nė kiek nesijaudinu. Įdomu.

Senoji moteris mus stebėjo, dabar šypsojosi. Jos kompanionė apkamšė ją šaliku ir ėmė stumti vežimėlį tolyn.

Moteris atsigręžusi sušuko:

Linkiu jums abiem sėkmės. Jūs graži pora.

Aš su tuo sutikau. Pasižiūrėjau į Maiklą, bet jo veidas buvo neišskaitomas.

Ar mes pora? - paklausiau Maiklo, sulaikiusi kvapą laukdama atsakymo.

Jis nerūpestingai nusijuokė.

Galbūt pora pakvaišėlių, - pasakė jis.

Ne tai norėjau išgirsti, bet tiek to.

Pietų parke valgėme karštus dešrainius su prieskoniais, apipiltus garstyčiomis ir pagardais. Vaikštinėjome, kalbėjomės ir galiausiai vėl atsidūrėme prie mano namų.

Na, štai ir mes, - pasakiau nevykusiai šmaikštaudama.

Stovėjome prie durų, o durininkas Martinas taktiškai pasišalino. Taipf dabar pakviesiu Maiklą užeiti į mano butą. Žinoma, pakviesiu. Ir Martinas tam pritars.

Tačiau, kai šie lemtingi žodžiai jau beveik sklido iš mano burnos, Maiklas pasilenkė arčiau. Taip, pagalvojau. O taip, prašau. Jo veidas nuo manojo buvo beveik per colį, ir man užgniaužė kvapą. Niekada nebuvau jo mačiusi iš taip arti, jo lygios odos, jo žalių akių.

Paskui staiga atsitraukė, tarsi ko išsigandęs.

Labanakt, Džeine, - pasakė jis. - Buvo puiki diena, bet manau, kad dabar man geriau eiti.

Jis apsisuko ir greitai nuėjo, ir į mane neatsigręžė.

Aš jau tavęs pasiilgau, - sušnibždėjau.

Į tuštumą.

Keturiasdešimt penktas

Labanakt, Džeine... manau, kad dabar man geriau eiti. Kaip jis galėjo taip pasakyti? Visą dieną skendusi Maiklo akyse, ar galėjau tikėtis kitokios negu beprotiškos, bemiegės nakties? Tikrai nenorėjau būti viena savo bute, bet teko.

Nuėjau į svetainę ir žiūrėjau pro langą į miestą, sukramčiau porą Oreos. Gerai jau gerai, keturis Oreos. Gyvenau ganėtinai aukštai, kad matyčiau kitus netoliese stovinčius pastatus, mačiau ir puikų Centrinio parko vaizdą. Niujorkas visada man atrodė tinkama gyventi vieta, bet šį vakarą dar labiau, nes jame kažkur buvo Maiklas. Tačiau kas jis toks? „Išgalvotas draugas"? Angelas? Haliucinacija? Kiekvienas iš jų man atrodė nesąmonė. Bet kitokių paaiškinimų neturėjau.

O tada suskambo telefonas. Nieku gyvu nenorėjau klausytis motinos ar įsikarščiavusio Hju išvedžiojimų. Tegu juos išklauso telefono atsakiklis.

Pirmiausia išklausiau save, prašančią skambinantįjį palikti žinutę. Paskui išgirdau draugės Kolinos balsą, tos, kuri išteka. Mes drauge lankėme Knygų klubą, Kino klubą, Roko koncertų klubą, Travelling Pet klubą. Dabar tikriausiai neturėtume tiek bendra.

Ak, Džeinyte, kaip norėčiau, kad būtum namie. Nuo tada, kai pasakiau apie Beną, mes dar nesikalbėjome.

Nuskubėjau prie telefono ir pakėliau ragelį.

Kolina, aš čia. Ką tik įėjau pro duris. Kaip tu? Palikau tau žinutę, - pasakiau, - kad mirštu iš noro susipažinti su tavo žymiuoju Čikagos advokatu.

Žinau, bet norėjau išgirsti tavo balsą, - pasakė Kolina, - gyvai. Norėjau išgirsti tikrą Džeinę.

Tu ją, vaikuti, girdi.

Taigi mes kalbėjomės. Kai po valandos ar daugiau Kolina baigė, galėjau apie jų vestuves pateikti išsamią informaciją Chicago Tribūne, New York Times ir Boston Globė. Benas, daktaro ir ponios Stiven Kolinz sūnus, būdamas paskutiniame kurse, išvyko studijuoti į Britų Kolumbiją, paskui į Mičigano universiteto Teisės institutą. Svarsčiau, ar Kolina pakeis vardą, tapusi Kolina Kolinz. Vėliau Benas dvejus metus dirbo Čikagos apygardos advokatų kontoroje. Su Kolina jį supažindino brolienė per vakarėlį Martos vynuogyno saloje. Jis turi butą su vaizdu į Mičigano ežerą. Kolina su savo kate Žėrute kraustosi pas jį. Kai Kolina ėmė pasakoti apie vestuvinio torto įdarą, nutraukiau.

Oho, tai jau viską suplanavai, - pasakiau, stengdamasi įtikinamai rodyti entuziazmą. Aš mylėjau Koliną, bet jei ji būtų pasakiusi, kad tortas bus papuoštas dviem dirbtiniais peliukais, vilkinčiais vakariniais drabužiais, tikriausiai būčiau išmetusi telefoną per balkoną.

Ak, Džeine, aš visą laiką kalbėjau tik apie save, save, save. Tu tokia kantri klausytoja.

Nieko tokio. Tam ir esu. Džiaugiuosi girdėdama, kad tu tokia laiminga. - O jei jai truputį pavydėjau, tai mano problema.

Kitą kartą tu man skambinsi su tokiomis pat naujienomis. Bet sakyk, kas pas tave naujo?

Nieko ypatinga, - pasakiau. Žinai, darbas ir bandymai įtikinti motiną nusileisti.

Kolina sukikeno:

Kaip visada.

Akf vos nepamiršau, atrodo, kad įsimylėjau tobuliausią žmogų - malonų, linksmą ir neįtikėtinai žavų, kuris gali būti ir mano fantazijos padarinys. Kitokį, nei įsivaizdavau, ir vis dėlto tokį pat.

Keturiasdešimt šeštas

Maiklas buvo čia kitą rytą.

Kantriai laukė prie mano namų, kaip laukdavo prieš daugelį metų. Kaip sakoma, žmogus iš kūno ir kraujo. Ne haliucinacija. Bent jau taip maniau.

Rankoje vėl laikė gražią baltą gardeniją.

Sveika, Džeine, - pasakė jis, toks truputį susivėlęs ir žavus. - Gerai miegojai?

O, taip. Kritau ir akimirksniu užmigau, - melavau aš. - O tu?

Mes nužingsniavome greta, koja kojon, kaip eidavome į mokyklą kiekvieną dieną. Vadinasi, jis vėl mane globoja? Mane saugo? Kodėl? Ar jis pats žino, kodėl? Kodėl jis negalėjo atsakyti į visus klausimus? Jis visada viską žinojo, kai buvau maža. Niekada nedvejojo, visada pasitikėjo savimi. Tai, kad jis atrodė sutrikęs, kaip ir aš, darė jį tarsi žmogiškesnį.

Pavasario oras buvo šaltokas, dangus grasino lietumi, bet šiandien niekas negalėjo numušti man ūpo. Buvau pilna vilties, o ką? Pirmą kartą po ilgo ilgo laiko.

Eidami be paliovos kalbėjomės apie viską ir nieką, praeitį ir dabartį - tik ne apie ateitį. Galbūt kalbėjimas su Maiklu ir yra geriausia šito dalis - draugystės ar meilės romano, ar panašiai. Nors, Dievas mato, norėjau stverti jį ir bučiuoti, o, tiesą sakant, daryti ir dar daugiau. Jis buvo tikras vyras, ko aštuonerių metų mergytė tiesiog negalėjo įvertinti.

Džeine! Nori ten užeiti? Prisiminti senus laikus?

Maiklas rodė į pažįstamą pagundų krautuvėlę „Bandelių mėgėjas" kitoje Madisono aveniu pusėje. Prieš dvidešimt metų ir daugiau mes, nuodėmingi, ten užsukdavome ne vieną rytą, o visiškai atvirai kalbant, aš ir toliau laikiausi tos tradicijos.

Kas negali atsilaikyti prieš bandeles, tas negali, - pasakiau. - Vesk ten.

Parduotuvėje laukiant eilėje Maiklas pasakė:

Kiek prisimenu, tavo mėgstamiausia bandelė būdavo su obuoliais, cinamonu ir graikiniais riešutais.

Mėgstamiausia iki šiol. Mėgstu ir kitas. Nelabai aš išranki.

Mes suvalgėme po bandelę, nors šį kartą jos taip netroškau - tai man nebūdinga, geras ženklas. Maiklas gėrėfrappe kavą, aš - kavą be kofeino. Būnant su Maiklu, labiausiai ryškėjo skirtumas, kaip mažai mes kalbėdavomės su Hju, - iš tikrųjų turėjome mažai ką bendra.

Vos išėjus į gatvę, kai buvome apie kvartalą nuo mano darbovietės, prasivėrė dangus ir ėmė pilti kaip iš kibiro ledinis lietus.

Galime pastovėti, kol nustos lyti, po anuo tentu arba galime bėgti, - pasiūlė Maiklas.

Aišku, bėkime.

Norėjau lėkti, visa gerkle šūkaudama.

Taigi mes bėgome per lietų, per balas iki kulkšnių, aplenkdami žmones, kurie buvo tokie protingi, kad pasiėmė skėčius. Man pakako proto nuo nevaržomų šūksnių susilaikyti.

Mes tiesiog įgriuvome pro kontoros duris, kiaurai peršlapę, juokdamiesi, kaip du vaikai arba susidoroję su iššūkiu suaugusieji. Kvailai šypsodamiesi, mes savaime linkome prie vienas kito arčiau, arčiau... O Dieve, aš norėjau, kad tai... atsitiktų... taip norėjau.

Bet.

Ateisiu pas tave vėliau, - pasakė Maiklas atsitraukdamas, jau be šypsenos. Jis susiraukė. - Gerai? Ar aš... tave varginu?

O taip, suprantama, vargini, pagalvojau kaip išbadėjusi. Tačiau šį kartą neketinau leisti jam pasprukti.

Todėl sugriebiau už rankovės, kad stovėtų, paskui pabučiavau - į skruostą. Bučinys nuo lietaus buvo šlapias, bet nuo jausmų šiltas.

Pasimatysime vėliau. Aš visada noriu tave matyti, - pasakiau, o paskui negalėjau nepridurti: - Jau tavęs pasiilgau.

Štai kokia aš: nepraleidžiu progos, gyvenu nevaržomai. Gi- muuusi laisvaaa...

Maiklas pasiuntė man paskutinį meilų žvilgsnį. Tada įėjau į pilną žmonių liftą ir paspaudžiau savo mygtuką.

Negalėjau vėl nedainuoti „Tikraa pasiuuutėlė". Man nieko nereiškė būti nevaržomai.

Viešpatie, kokia buvau laiminga.

Keturiasdešimt septintas

Maiklas tikrai buvo laimingas, nors ir kankinosi.

Todėl jis pasimatė su keliais geriausiais draugais ir jiems papasakojo apie Džeinę, kaip jie vėl susitiko, kad ji - keista - viską apie jį atsiminė.

Karštus karamelinius desertus, mūsų keliones į mokyklą, tą baisią baisią dieną, kai aš ją palikau, - viskąl

Bičiuliai jį palaikė, tačiau stebėjosi. Nė vienam nieko panašaus nebuvo tekę patirti.

Būk atsargus, Maiklai, - pasakė Blaitas, kuris jam buvo gal artimiausias. - Savo ir Džeinės labui. Jie turi mus užmiršti. Tokia tvarka. Taip visuomet buvo. Čia vyksta kažkas keista.

Tu taip manai? - paklausė Maiklas.

17.45, kaip žadėjęs, jis pasirodė Džeinės darbovietėje ir pasakė labą vakarą savo naujai draugei priimamojo sekretorei Elsei.

Manau, kad Džeinė manęs nelaukia, - tarė jis.

Manykite iš naujo, - pasakė Elsė. - Ji jūsų laukia. Laukė beveik visą dieną.

Elsė paskambino Džeinei, ir po minutėlės ši pasirodė, žvali, raudonskruostė. Ar ji paraudo?

Sakiau, kad tau trukdau, - tarė Maiklas.

-Jis tikrai neduoda ramybės, - tarstelėjo Elsei Džeinė.

Būkit malonus. Neduokite ramybės man, - pasakė Elsė, gerokai perkopusi šešiasdešimt.

Vėl ėmė lyti, bet Maiklas atsinešė skėtį. Jie ėjo į restoraną Primavera Aukštutiniame Ist Saide visą kelią kalbėdamiesi, tarsi būtų nesimatę ne kelias valandas, o ištisus mėnesius.

Ar tu žiūri televiziją? - paklausė Džeinė, prisišliedama prie jo, kad išvengtų balos.

Dažniausiai kabelinę, - atsakė Maiklas. - Pavyzdžiui, serialus „Dedvudas" ir „Didžioji meilė".

Man tie filmai taip pat patinka! - džiaugėsi Džeinė. - Ką dar veiki? Kas tave dar domina?

Maiklas pagalvojo. Žmonės paprastai neklausdavo apie jį patį. Kaip pastebėjo Klerė de Lunė, jis puikus klausytojas.

Hm, man patinka stadione žiūrėti futbolo rungtynes, - pasakė jis, - patinka Korina Beili Ry. NASCAR lenktynės. Sezanas. The White Stripes.

Džeinė nusijuokė.

Taigi... viskas.

Jis nusišypsojo.

Daug kas.

Ką tu veikei šiandien? - pasiteiravo Džeinė, kabindamasi jam už parankės.

Susitikau su draugais, - prisipažino jis. - Draugais, kurie... dirba tokį pat darbą. Dar bėgiojau. Nusnaudžiau.

Oho, kaip darbavaisi, - paerzino Džeinė.

Palauk, juk man atostogos, prisimeni? - pasakė jis.

Taip jie priėjo restoraną, ir Maiklui dingtelėjo: ar tai - pasimatymas? Panašu į pasimatymą.

Keturiasdešimt aštuntas

O kaip tau šiandien sekėsi? - paklausė Maiklas, kai tik atsisėdome ir padavėjas nuskubėjo atnešti mums butelio Frascati.

Padariau grimasą.

Ne blogiausiai, turint omenyje, kad teko šešis kartus atskirai bendrauti su Vivjena.

Amžius, žinoma, jos nepristabdė.

Nelabai. Gal šiek tiek. Pastaruoju metu. Žinai, aš statau filmą, nedidelį filmuką, nieko ypatinga. Galima sakyti, tokį saldainiuką.

Kaip „Šokoladas", - tarė Maiklas šypsodamas. - Man tas filmas patiko.

Stojo tyla. Galvojau, ką pasakyti, kad per daug neišsiduo- čiau.

Kalbėk, - pasakė Maiklas, - papasakok man apie jį. Man patinka klausytis apie tavo darbą.

Tikriausiai tik tau vienam, - nusijuokiau, stengdamasi neparodyti per didelio kartėlio. - Šiaip ar taip, mes turime filmui bendrą investuotoją vardu Karlas Fridkinas. Kai šįryt ėjau pro

Vivjenos kabinetą, po to, kai mus permerkė lietus, kas ten sėdėjo, jei ne Karlas Fridkinas? Apie tai paklausiau savo sekretorės Merės Luizos. Žinai, ką ji pasakė?

Kad Vivjena medžioja naują vyrą. Ketvirtąjį, tiesa?

Aš numečiau gabalą itališkos duonos, kuria gestikuliavau, ir spoksojau į Maiklą.

Nuostabu. Merė Luiza taip pat žinojo. Vienintelė aš nežinojau. Tikriausiai esu beviltiška bukaprotė.

Ne. Esi miela būtybė. Tau ir į galvą neateina tokios mintys, jei neišprovokuosi.

O tau ateina?

Sakykim, man teko matyti tavo motiną imantis veiklos. Tačiau ar žinai, kad ji tave myli?

Susiraukiau.

Kas gali manęs nemylėti? Aš tokia miela.

Priėjo padavėjas ir priėmė vieną užsakymą - jo užteks abiem. Aš vis dar neturėjau apetito, ir tai mane stebino, bet maloniai. Nesijaučiau nesveikuojanti, tiesiog nenorėjau valgyti.

Po dviejų espreso puodelių ir dviejų Sambucas likerio patraukėme į pietus Parko aveniu link. Lyti nustojo, Maiklo skėčiu ramsčiausi kaip lazda. Ėmiau ja baksnoti ritmiškai, paskui staiga užtraukiau sudarkytą variantą „Dainuoju lietuje". Tarsi stebėjau save, šokančią nuo uolos ir nebegalinčią sustoti. „Saulėėė širdyyyjeee, meilėės kuupinaaa..." Pagaliau susivaldžiau.

Atsiprašau. Nežinau, kas man užėjo. Tiesiog... pakvaišėlė Džeinė, - teisinausi išraudusi, nes susigėdau.

Man patinka pakvaišėlė, - pasakė Maiklas. - Be to, tu įdomi, ne pakvaišėlė.

Matote? Dėl tokių dalykų jį dar labiau myliu. Pakėlusi akis pamačiau, kad mes jau tik už kelių kvartalų nuo mano namų. Žingsniavome toliau, abu pritilę. Ar man pakviesti jį į viršų? Norėjau. Labai labai norėjau.

Kaupdama drąsą, pažvelgiau į Maiklą, ir staiga mes sustojome, o jis mane apkabino.

Išplėčiau akis, paskui, pamačiusi, kad Maiklas labai iš lėto prie manęs lenkiasi, sumirksėjau ir užsimerkiau. Pajutusi jo lūpas ant savųjų, beveik aiktelėjau, o širdis taip suspurdėjo, kad jis tikrai pajuto. Mano minčių draiskalai dabar apskritai kažkur nuskrido. Ak, Maiklai...

Per visą savo gyvenimą niekada taip nesijaučiau, nieko panašaus. Galiausiai vienas nuo kito atsiplėšėme. Žiūrėdama į jį, gaudydama orą, bandžiau sakyti...

Bet ir vėl ėmėme bučiuotis, nežinau, kas pradėjo, tik Maiklas laikė mano veidą savo rankose. Paskui stipriai stipriai kaip meškutį mane apkabino, o tai man labai patiko. Truputį vienas nuo kito atsitraukėme, bet paskui vėl bučiavomės ir bučiavomės. Paskui stovėjome susiglaudę, nekalbėdami, ir man atėjo į galvą, kad taip daryti man patiktų ilgai ilgai, gal net visą likusį gyvenimą. Ir jaučiausi apsvaigusi. Norėjau, kad tai nepraeitų. Niekada.

Keturiasdešimt devintas

Kai grįžau namo iš „pasimatymo" su Maiklu, - buvau įsitikinusi, kad tai pasimatymas, - neturėjau galimybės suvirškinti to, kas atsitiko, nes kažkas buvo mano bute.

Prieškambaryje degė šviesa, švietė palubės lemputės virtuvėje ir bent viena lempa svetainėje.

Man kilo beprotiška mintis, kad tai galėtų būti Maiklas. Kas žino, galbūt jis moka staiga atsirasti.

Arba tai galėjo būti Hju, nes, maniau, tebeturi raktus nuo mano namų.

Tačiau, jei tai buvo Maiklas, nenorėjau šaukti „Hju", ar atvirkščiai. Koks ironiškas pasirinkimas tam, kuriam gyvenime taip nesisekė bendrauti.

Taigi giliai atsikvėpiau ir sušukau:

Labas, ei!

Džeine Aukseli, - pasigirdo iš svetainės, o kai pasukau už kampo, viename iš mano krėslų sėdėjo motina. - Pagalvojau, užsuksiu šnektelti, - pareiškė ji.

Aha, - pasakiau su mintim, kad geriau būti išteptai medumi ir užmestai ant skruzdėlyno. - Kaip tu įėjai?

Tebeturiu raktus nuo remonto laikų.

Ak, tik nepradėk apie tai. Staiga kilo mintis apie kokteilį po pasimatymo (juk tai buvo tikriausias pasimatymas), puiki mintis. Priėjau prie spintelės, kurioje laikiau savo gėdingai skurdžias alkoholio atsargas.

Ar tau ko nors įpilti, mamyt?

Vivjena krūptelėjo nuo to žodžio, bet man patiko ją taip vadinti, patiko žinoti, kad turiu tikrą mamišką mamą. Be to, ji ką tik įsiveržė į mano butą, taigi buvo „mamytė".

Chereso, - pasakė ji. - Džeine Aukseli, tu žinai, ką aš mėgstu.

Taigi paėmiau jai chereso... ir gryno viskio taurelę jos ujamai dukrai.

Atsisėdau priešais į krėslą.

Į sveikatą.

Džeine Aukseli, - pasakė ji, - nežinau, kas ten vyksta su Hju ar tuo kitu, ar kitais, kurie gali būti tavo įtemptame gyvenime...

Jos tonas rodė, kad dar nenuspręsta, ar mano gyvenimas įtemptas, ar dėl to jį net galima vadinti gyvenimu. Nesusilaikiau jos nepertraukusi:

Tai bent, tik pamanykit! Mano įtemptas gyvenimas!

Maldauju, - Vivjena ištiesė ranką delnu į viršų. - Leisk man pasakyti.

Linktelėjau ir nugėrusi gurkšnelį susiraukiau, kai deginantis skystis nutekėjo gerkle. Labai trūko Maiklo. Jau.

Džeine Aukseli, atėjau pasakyti, kad...

Motina sustojo, lyg pritrūkusi žodžių, kaip jai nebūdinga. Susiraukiau ir atsisėdau tiesiau. Ar ji jau susižadėjo su Karlu Fridkinu?

Klausau? - padrąsinau keisdama elgseną.

Na, manęs amžinai čia nebus, o kai manęs nebebus, kompanija priklausys tau, ir galėsi daryti kokius norėsi sprendimus.

Greitai užbaigusi, ji išgėrė didelį gurkšnį chereso.

Ką gi, visiškai nauja jos taktika. Aš susirūpinau.

Ką nori tuo pasakyti, mama?

Nepertrauk. Dar vienas dalykas. Aš tau niekada nesakiau, bet mano motina mirė nuo širdies nepakankamumo, kai jai buvo trisdešimt septyneri. Tau trisdešimt dveji. Pagalvok apie tai.

Tai pasakiusi, motina pakilo, priėjo, pabučiavo į skruostą, o paskui, kaip įėjo, taip ir išėjo.

Ką, po perkūnais, visa tai reiškia? Ar ji mano, kad aš mirsiu nuo širdies nepakankamumo? Ji buvo keista, nepanaši į save. Ar norėjo pasakyti, kad pati turi bėdų su širdim? Ne, ji būtų elgusis kur kas dramatiškiau, trūko plačių mostų ir Betės Deivis alpulių.

Kaip visada Vivjenos žodis turėjo būti paskutinis.

Penkiasdešimtas

Gerai. Gerai. Gerai. Supratau, kad dažnas lifto mygtuko maigy- mas neprišauks lifto greičiau. Bet kitaip negalėjau.

Po širdį jaudinančio pasimatymo su Maiklu (tai buvo tikriausias pasimatymas) ir mano keisto pokalbio su paslaptinga Vivjena miegojau apie dvidešimt minučių. Dabar buvo kitas rytas ir aš meldžiau Dievą, kad Maiklas manęs lauktų vestibiulyje palydėti į darbą. Viešpatie, kaip noriu jį vėl pamatyti, dar nors vieną kartelį. Meldžiu. Meldžiu. Meldžiu. Leisk jam būti apačioje. Neleisk, kad jis vėl išnyktų iš mano gyvenimo.

Svarsčiau, ar leistis iš dešimto aukšto.

Penktojo aveniu Saks parduotuvė Vivjenos užsakymu buvo atsiuntusi gimtadienio dovaną (o kokia dovana iškalbingiau byloja „tu man sudarai keblumų" negu asmeniškai įteikta parduotuvės) - prašmatnų Lagerfeldo kostiumą: blyškiai melsvas šilkines kelnes ir švarką. Maniau, kad su juo neblogai atrodau, net geriau negu neblogai.

Ką pasakysit, atrodau puikiai! Net numečiau tris svarus!

Trys svarai. To dar man nėra buvę.

Pagaliau atvažiavo liftas, o leisdamasi norėjau šokinėti, kad

jis judėtų greičiau. Džeine. Prašau, atsipalaiduok, - sakiau sau ir

i

bandžiau klausyti savo pačios patarimo.

Kai pagaliau liftas nusileido į vestibiulį, papuošiau veidą šypsena, bet širdis daužėsi kaip padūkusi. Durys atsidarė. Tada... Ten stovėjo tik rytinis durininkas Hektoras.

Labas rytas, panele Džeine, - pasakė jis.

Labas rytas, Hektorai. Kaip gyvuojate? Aš pati prislėgta. Maiklo vestibiulyje nėra.

Maiklo, pasislėpusio už paradinių durų, nėra. Maiklo niekur nematyti.

Gal pakviesti jums taksi? - paklausė Hektoras. Stengiausi laimėti laiko.

Nežinau. Gal eisiu pėsčia.

Taip, suprantama. Graži diena pasivaikščioti.

Taip, puiki.

Gal Maiklas vėluoja. Neįmanomas dalykas. Maiklas niekada nevėluoja. Kai buvau vaikas, nepavėlavo nė karto.

Manau, man reikės taksi, - galiausiai ištariau. Laukdama po namo padangte, žvalgiausi į gatvę, tikėdamasi

Parko aveniu skubančių verslininkų, mokinių ir turistų jūroje staiga pamatyti Maiklo veidą. Tačiau Maiklo minioje nebuvo.

Ar jis vėl dingo iš mano gyvenimo? Jei taip, aš jį užmušiu, nors tam prireiktų viso mano gyvenimo. Ar bent uždėsiu antkaklį su varpeliu.

Nesuprantu, pirmiausia - kam jam reikėjo grįžti?

Penkiasdešimt pirmas

Įėjusi į ViMar Productions priimamąjį, jaučiausi kiek išklibusi, bet keistai rami dėl savęs, dėl to, kas esu, kaip turėčiau gyventi. Ar Maiklas sugrįžo, kad reikėjo sutvirtinti mano pasitikėjimą savimi, teisingiau, jį atkurti. Ar tai bandė pasakyti vakar vakarą Vivjena?

Už priimamojo stalo pamačiau man mojančią Elsę.

-Jūsų kabinete, - pasakė ji. - Staigmena.

O, taip, man ko nors netikėta tik ir trūksta. Neapkenčiu staigmenų net geromis dienomis, o šiandien beveik norėjau bėgti vestibiuliu ir rėkti. Kai atidariau duris, buvau, aišku, nustebinta, bet nemaloniai. Išvydau Hju. Jis sėdėjo prie mano stalo ir tikrino mano paštą.

Dabar, kai patikrinai mano laiškus, kodėl tau nepatikrinus ir elektroninio pašto? - pasakiau numesdama kompiuterį ant stalo.

Jis pašoko ant kojų.

Džeine, - pasakė eidamas prie manęs plačiai išskėtęs rankas.

Jis mūvėjo išblukusiais džinsais, avėjo juodais Prada batais, buvo su laikrodžiu, kurį padovanojau pernai per Kalėdas, vilkėjo brangiais džinsiniais marškiniais, nutrintais taip, kad atrodytų, jog kainuoja dešimt ar mažiau dolerių, nors iš tikrųjų kainavo apie porą šimtų.

Nekreipdamas dėmesio į mano nusiminusį žvilgsnį ir griežtą oficialumą, jis mane apkabino ir lenkėsi bučiuoti. Muisty- damasi pasukau galvą taip, kad jo lūpos brūkštelėjo man per skruostą.

Aš ant tavęs nebepykstu, - pasakė jis.

Oho. Norėčiau pasakyti tą patį. Gal malonėtum dabar išeiti.

Matau, kad iš Bruklino grįžai laimingai.

Jis laukė, kaip į jo juokelius reaguosiu, deja, toks požiūris buvo trumparegiškas. Nuėmiau jo ranką nuo savo strėnų, nuėjau prie stalo ir atsisėdau.

Hju, kodėl tu čia?

Aš čia todėl, kad tu esi geriausia mano mergina. Nagi, Džeine. Padaryk man pertraukėlę.

Neįtikėtinas dalykas: tai nereiškė, kad mano širdis atšalo, tai reiškė, kad ji į Hju apskritai nereaguoja.

Hju, aš turiu milijoną darbų.

Staiga jo veide pasirodė „pasigailėk mažo berniuko" išraiška.

Džeine, man reikia tavo pagalbos. Aš daug neprašau.

Pakėliau antakius, bet jis vis tiek tęsė:

Klausyk, būkime vienas su kitu sąžiningi. Man to vaidmens kine reikia. Man reikia „Ačiū Dievui". Na, tu dabar patenkinta? Aš nusižeminau, aš pažemintas.

Aš vis dar nieko nesakiau, nors supratau, ką jis sako, ir net mažumėlę jo gailėjausi. O jis buvo tas pats Hju, kuris norėjo iškeisti sužadėtuvių žiedą į vaidmenį filme, kuris mane paliko išmestą Brukline.

To nebus, Hju. Apgailestauju, garbės žodis, apgailestauju. Tikrai. Bet tu to vaidmens negausi. Tu nesi Maiklas.

Esu! Bijok Dievo, Džeine. Aš sukūriau tą personažą.

Ne. Nesukūrei. Kuriant Maiklo personažą tu nieku dėtas. Patikėk manim.

Jis išplėtė akis, veide atsirado nemaloni pašaipa.

Tu šlykšti pašlemėke, - išspjovė jis. - Mamytės mergytė, vaidinanti mamytę. Nuo aštuonerių metų vis dar esanti pasakų pasaulyje.

Atsistojau už stalo tikėdamasi, kad drebės rankos, bet jos nedrebėjo.

Bjauriai pasakei, Hju, pralenkei pats save.

Žinai, kur gali susikišti tą savo filmiūkštį? Aš tau dariau malonę, siūlydamasis dalyvauti tame sentimentaliame šlamšte! Jo niekas nestatytų, jei jis nebūtų Vivjenos Margo dukrelės užgaida.

Mano akyse tvenkėsi ašaros, bet Hju, atrodo, to nepastebėjo - vienintelis geras dalykas. Jis prisiartino prie stalo ir kalbėdamas baksnojo į mane pirštu.

Tau reikia manęs, Džeine. Man tavęs nereikia. Tau reikia mano talento. Man tavojo nereikia. O tai yra geras dalykas. Nes tu neturi jokio talento.

Viskas nusidažė raudona spalva, kaip knygose, o mano krūtinę užliejo įsiūtis.

Nebūk toks įsitikinęs, - pasakiau. - Žiūrėk, Hju, še tau.

Užsimojau ir iš visų jėgų žiebiau Hju į veidą.

Tyla.

Abu buvome apstulbinti. Hju abiem rankom užsidengė kairę akį, bet dešinė, plačiai atmerkta, įdėmiai spoksojo.

Po valandėlės mano ranką apėmė stiprus skausmas ir aš pažvelgiau žemyn, ar nesulaužyti krumpliai.

Viešpatie, Džeine, tu visai išsikraustei iš proto?

Tokia jau mano laimė, kad motina atėjo pačiu laiku pamatyti, kaip trenkiu Hju. Puiku. Neabejojau, kad tą kaltę galėsiu išpirkti. Kada nors. Kai Vivjena galutinai nusiramins dėl mano apdarų, kuriais vilkėjau baigusi šeštą kursą ir apie kuriuos ji man retkarčiais primena.

Išsikraustė! - suvebleno Hju. - Ji išsikraustė iš proto!

Žinote, nenorėjau su jais ginčytis. Ką galėjau jiems pasakyti? „Nebūčiau tau trenkusi, jei čia būtų buvęs mano išgalvotas draugas, galimas daiktas, mano vaikinas"?

Manau, kad negalėjau.

Penkiasdešimt antras

Motina ir tie jos prakeikti kulniukai atkaukšėjo į kambarį ne aplankyti manęs, o įsitikinti, kad priėmiau idiotiškai nevykusį Hju atsiprašymą.

Džeine, kas čia dabar?

-Ji pamišo, štai kas! - sušuko Hju.

Iš tikrųjų nieko neatsitiko, mama, - ramiai pasakiau. - Mes su Hju oficialiai išsiskyrėme.

Išsiskyrėte? - paklausė ji. - Kaip? Kodėl? Ko aš čia nežinau? Aš sutrikusi, o aš niekada nesutrinku.

Suprantu, kodėl susipainiojai, - pasakiau. - Bet, kad ir kaip būtų, dalykas toks, kad mes niekada nebuvome pora. Veikiau solo su pagalbininku.

Išplėtusi akis motina žiūrėjo į mane, paskui pradarė kabineto duris.

Mere Luiza!

Ši tikriausiai tūnojo prie kabineto durų klausydamasi šurmulio, nes akimirksniu prisistatė.

Atnešk man ledo, suvynioto į drobinį rankšluostį, - paliepė Vivjena.

Tik Vivjena ir gali nurodyti rankšluosčio medžiagą.

Hju padėkojo Vivjenai už rūpestį, o ši nuvedė jį ant trivietės sofos palei sieną.

Man viskas gerai, - pasakė jis. - Aš čia tik minutėlę pasėdėsiu. Vivjena, aš nežinau, ką padariau blogo.

Na, kaip minėjau, jis - aktorius.

Motinos dėmesys nukrypo į mane.

Girdėjai, Džeine? Kas tau užėjo? Negali daužyti žmonių, tokių kaip Hju. Galėjai jį užgauti.

-Ji tikrai užgavo, - pasigirdo pridusęs Hju balsas.

Ne labiau, negu jis užgavo mane, - pasakiau. - Spėju, negirdėjai apie žlugusias piršlybas.

Džeine, nejuokauk. Aš kalbu rimtai.

Ir aš rimtai. O gal mano jausmai nesiskaito todėl, kad tai tik aš?

Klausyk, Džeine, čia ne fantazijų pasaulis, kur gali daryti, ką nori, -.pasakė Vivjena.

Kaip gerai, kad tai išaiškinai, - įgėliau sukryžiuodama rankas ant krūtinės.

Neįsivaizduoju, ką Hju galėjo padaryti, kad išprovokuotų tavo fizinį smurtą.

Tikrai? Žinai, kai turėsi keletą valandų, aš tau duosiu sąrašą. O dabar noriu, kad abu išeitumėt iš mano kabineto.

Vivjenos skruostai liepsnojo, eidama prie manęs, ji sustojo už kelių colių nuo stalo.

Tai ne tavo kabinetas. Tai mano kabinetas. Kiekviena peleninė, kiekvienas stalas, kiekvienas kompiuteris, kiekvienas tualetas, kiekvienas popiergalis, kiekvienas dauginimo aparatas Xerox...

Aš išsižiojau.

-Jei ne aš, tu čia nedirbtum. Tu čia tikrai nedirbtum, jei žinočiau, kad gali fiziškai užgauti tokį talentingą aktorių, koks yra Hju Mekgratas. Aš neprivalau taikstytis su tokiu elgesiu.

Tu teisi, mama. Neprivalai.

Manyje kunkuliavo pyktis. Pasilenkiau ir išsitraukiau savo juodą odinę kuprinę. Paskui subraukiau į ją ką galėjau nuo stalo: popierius, laiškus, rašiklius ir fotografijas, nepamiršdama ir Rolodex tvarkyklės.

Nebūk juokinga, Džeine.

Ne, mama, aš ne juokinga. Esu sveiko proto, kaip ir buvau daugelį metų.

Paskui, kadangi aš esu aš, pridūriau:

Atsiprašau.

Praėjau pro ją, praėjau pro Hju. Staiga atėjo kvaila mintis: ar šiandien nepabučiuosi, mama?

Prie durų beveik susidūriau su Mere Luiza.

Eidama vestibiuliu į liftą, girdėjau ją sakant:

-Jie neturi lininio rankšluosčio, ponia Margo. Teks pasitenkinti medvilniniu.

Penkiasdešimt trečias

Tą rytą Maiklas užsidėjo ausines ir lėtai nubėgo iki valgyklos Olympia aplankyti Petės, įsitikinti, kad jai viskas gerai, bet jos ten nebuvo. Taigi jis atsisėdęs sočiai papusryčiavo ir bandė susivokti, kas pastaruoju metu vyksta. Pavyzdžiui, apgalvoti tai, kad jis, atrodo, įsimylėjo Džeinę Margo.

Buvo visi klasikiniai požymiai: smarkus širdies plakimas, prakaituoti delnai, dėmesio stygius užsisvajojus, tam tikras nebrandumas, laimės pojūtis beveik kiekvienoje kūno dalyje. Po vakar vakaro jis vėl privalėjo pamatyti Džeinę. Šiandien. Dar blogiau - privalėjo vėl ją pabučiuoti. Šįvakar jis susitiks su ja jos darbovietėje. Negali ten nenueiti, net jei visiems būtų geriau, jei to nedarytų.

Grįžęs namo po pusryčių, jis susidūrė su Pete... ir jos dukra. Jos ėjo iš jo namo.

Ką tai reiškia? Nieko gero!

Petė verkė, o mažoji mergaitė atrodė nuliūdusi ir sutrikusi. Tokią išraišką Maiklui teko matyti savo globotinių veiduose daug kartų, ir visada jam skaudėdavo širdį.

Sveika, Pete, - pasakė jis ir tuoj pat pasilenkė pakalbinti mažosios. - Labas, širdele. Tavo vardas Holė, tiesa? Kas atsitiko?

Mano mamytei liūdna, - pasakė ji. - Ji išsiskyrė su savo vaikinu Ovenu.

Štai kaip? Bet tavo mamytė labai stipri. Kieta kaip titnagas. Ar tau viskas gerai?

Turbūt. Pasikalbėjau apie tai su savo drauge Marta. - Paskui mergaitė sušnibždėjo: - Supranti, ji nematoma.

O, tikrai suprantu, - pasakė Maiklas, nes Marta susirūpinusi stovėjo čia pat. Ji jam pamojo. - Sveika, - pasakė mirktelėjęs Holei Maiklas. - Kaip gyvuoji, Marta?

Marta rankos mostu parodė, kad šiaip sau.

Paskui Maiklas atsitiesė.

Tu nuostabus žmogus, Pete. Pati žinai, ar ne? O venas yra dar... nesubrendęs suaugusiųjų žaidimams, - pasakė jis.

Pasakė tiesiai šviesiai.

Ačiū, Maiklai. Tu čia niekuo dėtas, - pasakė Petė. - Pati kalta.

Paskui ji pasiėmė Holę ir nuskubėjo paradiniais laiptais žemyn su Marta iš paskos.

O venas tikras šiknius, - sumurmėjo Maiklui pro šalį eidama Marta.

Pažiūrėjęs į nueinančią trijulę, Maiklas užbėgo keturis aukštus iki savojo. Nieko negalvodamas ėjo tiesiai prie Oveno durų ir jau ketino jam parodyti, iš kur kojos dygsta, bet susilaikė.

Tegu jį velniai! Ovenas Pulaskis to nevertas ir tikriausiai jam niekas nebepadės. Galbūt kažkas atsitiko jo vaikystėje, ir tai sugadino jam gyvenimą - iš tikrųjų tai atsitinka gal daugeliui vyrų, - bet jis negalėjo to pataisyti. Negalėjo sutvarkyti taip, kad mažiems berniukams nedraustų rodyti jausmų, o tai juos žeidžia, jie darosi pikti kaip velniai, kartais tokie lieka visą gyvenimą, todėl lieja pyktį ant viso pasaulio, o ypač ant moterų.

Staiga durys atsidarė, ten stovėjo O venas. Netikėtai pamatęs Maiklą, atrodė išsigandęs ir kaltu veidu. Tačiau tuojau pat susigriebė, nutaisė plačią šūdiną šypseną.

Sveiks, Maikai. Kas atsitiko, biče?

Maiklas jam trenkė.

Aš vykdau teisingumą, Ovenai. Laikyk save nuteistu.

Bet Maiklas nebūtų Maiklas - pasilenkė ir padėjo tam drimbai atsikelti nuo grindų.

Sakau tau, Ovenai. Tu labai klysti. Siame gyvenime nėra nieko geriau už meilę. Tai sunki užduotis, bet rask ką nors, kas tave pamiltų, ir labai stenkis jai atmokėti meile, stenkis iš visų jėgų. Tik ne Petę arba aš grįšiu.

Tai pasakęs, Maiklas vėl bastėsi po gatves. Turėjo pamatyti Džeinę - dabar.

Penkiasdešimt ketvirtas

Po dvidešimt trijų minučių, gal dvidešimt penkių - kas čia skaičiuos - Maiklas kėlėsi liftu į Džeinės kabinetą. Atidėlioti buvo neįmanoma. Kai atidarė duris, suprato, kad kažkas negerai. Jo nepasitiko svetinga Elsės šypsena, ji atrodė prislėgta.

Grįžtu pasimatyti su Džeine, - pasakė Maiklas.

Jos čia nėra. Tikėjausi, kad ji su jumis. Prieš pusvalandį Džeinė išėjo.

Už durų Maiklas girdėjo garsiai kalbančią Vivjeną. Paskui atpažino rėksmingą balsą blogo aktoriaus vardu Hju. Nesuprato, ką jie kalba, girdėjo tik pavienius žodžius „Džeinė" „pamišusi" ir atrodė, kad jie abu apimti kažkokios panikos.

Ta mergaitė neturi supratimo, kaip aš ją myliu, - kalbėjo Vivjena. - Visiškai nesupranta.

Kas jai atsitiko? - paklausė Elsės Maiklas. - Ar Džeinei viskas gerai?

Na, tikrai nežinau, bet ji smarkiai susipyko su motina ir savo vaikinu...

Maiklas žiojosi sakyti „jis nėra jos vaikinas!", bet susilaikė.

Elsė tęsė:

Kiek žinau... Džeinė įpykusi išlėkė, dar pasakė: „Tvarkyk visus mano reikalus. Amžinai!"

Nespėjo Elsė baigti, kai atsidarė durys ir įėjo Vivjena su Hju. Hju laikė prie veido prispaudęs rankšluostį. Maiklas tikėjosi, kad jam kas nors trenkė. Pavyzdžiui, Džeinė.

Vivjenos balsas, kai kreipėsi į Maiklą, buvo tulžingas.

Tu! Tu čia prikišai nagus. Džeinė niekada taip nesielgdavo. Tu ją sugadinai!

Ji grasino jam pirštu kaip griežta mokyklėlės mokytoja.

Nesuprantu, apie ką jūs kalbate, - prabilo Maiklas. - Džeinė yra suaugusi. Jos nepapirksi! Ne taip kaip Hju!

Hju prisimerkė ir staiga puolė prie Maiklo užsimojęs trenkti, kaip buvo išmokytas daryti scenoje. Maiklas lengvai atrėmė smūgį ir daug negalvodamas žiebė iš apačios Hju po duobute.

Aktorius susirietė ir atsisėdo ant grindų - labiau iš nuostabos negu iš skausmo.

O Maiklas pats nustebo dar labiau: du smūgiai mažiau negu per valandą.

Apgailestauju, - pasakė Maiklas, bet apsigalvojo. - Ne, neapgailestauju. Pats prisiprašei, Hju. Oveno man truputį gaila. Džiaugiuosi, kad sudaviau tau.

Else, skambink devyni vienas vienas, - rėkė išraudusi Vivjena. - Kviesk apsaugą. Pašauk ką nors. O tu, - suurzgė ji Maiklui, - atstok nuo Džeinės, nuo Hju ir nedrįsk daugiau rodytis šioje įstaigoje.

Maiklas pasakė:

Gal iš trijų dalykų pakaks išpildyti du?

Penkiasdešimt penktas

Paskui Maiklas susivokė vėl esąs gatvėje. Juto tuos pačius simptomus, kaip ir anksčiau, tačiau jie labiau vargino: nerimas, baimė, nemalonus spaudimas krūtinėje. Klausimai dėl Džeinės ir savęs liko tie patys. Jis neturėjo Džeinės mobiliojo telefono numerio. Prisiminė tai eidamas pro vieną iš nedaugelio Niujorke likusių taksofonų.

Eiti į Džeinės butą buvo beprasmiška. Jei ji įsiutusi išlėkė iš kabineto, tai neis ten, kur ją lengvai gali rasti Vivjena. Kur ji galėtų eiti?

Jis ėjo ir ėjo, kai nuo ėjimo pavargo, leidosi palengva bėgti, o pavargęs nuo tokio bėgimo bėgo greičiau. Žmonės ant šaligatvio nuo jo pasitraukdavo, tarsi jis būtų pamišėlis. Gal jie buvo teisūs. Niujorkiečių nestebino pamišėliai.

Jis užsidėjo ausines ir klausėsi Korinos Beili Ry. Tai truputį padėjo. Korina veikė raminamai. Nežinodamas tikslo, jis bėgo Riversaido keliu, kol prie 110-osios gatvės danguje pasimatė Šv. Jono Pranašo katedros bokštai.

Iš tikrųjų ši gatvė buvo žinoma kaip Katedros bulvaras, o Šv. Jono Pranašo katedra didžiausia pasaulyje. Todėl, kad Šv. Petro bazilika Romoje nelaikoma katedra. Maiklas tokius dalykus žinojo. Jis visada daug skaitė, laikė save studentu.

Jis patraukė vienas iš mažesniųjų durų, kurios buvo įstatytos į labai dideles. Įėjo į vidų, atsiklaupė ir persižegnojo.

Bažnyčia buvo milžiniška, ne mažiau kaip poros šimtų jardų ilgio, ir staiga jis pasijuto labai mažas. Prisiminė skaitęs, kad po jos centriniu kupolu laisvai tilptų Laisvės statula. Labai galimas daiktas.

Klūpodamas čia, katedroje, Maiklas jautėsi toks... žmogiškas. Nebuvo tikras, kad jam tai patinka. Bet nepasakysi, kad nepatinka.

Penkiasdešimt šeštas

Maiklas išjungė per ausines sklindančią muziką ir ėmė melstis. Jis laukė atsakymų, jam reikėjo atsakymų, tačiau neatrodė, kad kokio nors sulauks. Galiausiai pakėlęs galvą dairėsi po didingą bažnyčią. Katedroje jam visada viskas patiko: prancūzų gotikos ir romaninio stiliaus derinys; iš vidaus galerijos spinduliuojančios koplyčios; bizantinės kolonos ir arkos; aidintys balsai, kažkur repetuojantis vargonininkas. Čia gyvena Dievas. Tikrai gyvena, mąstė Maiklas.

Kai jo akis užkliuvo už puošnaus rozetės pavidalo lango virš altoriaus, jį apgaubė ramybė. Širdis truputį aprimo.

Paskui, didžiausiai jo nuostabai, akys prisipildė ašarų. Jos ištryško užtemdydamos vaizdą ir nuriedėjo skruostais.

„Kas man darosi?" - sušnibždėjo jis. Skusdamasis įsipjovė, trenkė tą pačią dieną dviem vyrukams (nors abu to nusipelnė), o dabar verkia. Iš tikrųjų jį apėmė beribis liūdesys. Tai štai ką reiškia sielvartas. Skausmas širdyje, gumulas gerklėje - apie tai buvo daug girdėjęs ir skaitęs.

Tačiau sielvarto niekada nebuvo patyręs, o jis buvo toks skausmingas, nemalonus, norėjosi, kad liautųsi. Maiklas spragtelėjo pirštais, bet nieko neįvyko. Čia jis buvo tikrai bejėgis, juk taip? Sutrikęs, nežinantis, ko griebtis, išmuštas iš vėžių. Smarkų širdies plakimą pakeitė nedidelis diegliukas, o su juo atėjo aiškumas, žinojimas. Siaubingas žinojimas.

O gal... pranešimas. Ar atėjo pranešimas?

Maiklas manė, kad tai atsakas į jo maldas, bet jis tokio nenorėjo. Jam atrodė aišku, kodėl grįžo į Niujorką, kodėl vėl susitiko su Džeine Margo. Tokie jausmai-nuojautos visada būdavo prieš naują užduotį, o dabar jis ją gavo. Pranešimas buvo labai aiškus, bet jis neprisiminė, kad anksčiau taip skausmingai būtų buvę paliesti jo jausmai. Niekada, nė kartelio, kiek atmintis siekė.

- O, ne, - sušnibždėjo jis garsiai. - To negali būti.

Tačiau taip buvo. Tai paaiškino viską, kas vyko iki dabar. Kaip trūkstama dalis galvosūkio, kurį jis bandė išspręsti. Paaiškino, kodėl jis rado Džeinę. Žinoma, paaiškino. Tai buvo puikus atsakymas.

Jis vėl pažvelgė aukštyn, į nuostabų rozetės pavidalo langą. Paskui į altorių. To negalėjo atsitikti. Tačiau atsitiko.

Prieš daugelį metų Maiklas palydėjo Džeinę į gyvenimą. Jis lengvino jos dalią, būdamas išgalvotu draugu, kol jai sukako devyneri metai ir jis turėjo ją palikti.

O dabar jis buvo tas, kuris parinktas išlydėti Džeinę iš gyvenimo. Dabar jis tai suprato. Kalbama apie žmogaus mirtingumą, tiesa?

Džeinė mirs.

Štai kodėl jis čia, Niujorke.

TREČIA DALIS

Žvakės vėjuje

Penkiasdešimt septintas

Ar tai vadinti pranešimu? Ar pažadinimu? Instinktu?

Jaučiau poreikį ateiti į vieną iš mūsų vietelių: paradinių Metropoliteno laiptų, su mano mėgstamu vaizdu į Niujorką nuo tų laikų, kai buvau maža ir ateidavau čia su Maiklu.

Pasėdėjau ant laiptų. Triukšmingai išlėkusi iš motinos kontoros, automatiškai liepiau taksi vairuotojui vežti čia. Dabar mano pyktis išgaravo ir pamažu virto kažkuo panašiu į stiprybę. Bent jau taip save įtikinėjau. Juk nesėkmės užgrūdina, tiesa? Sis posakis man iki šiol nelabai patiko, bet dabar jį prisitaikiau.

Atrodė, kad sužydėjo kiekviena pavasario gėlė. Nuo tos vietos, kur sėdėjau, matėsi rausvi obelų žiedai, ryškiai liepsnojo raudonos azalijos. Prie Penktojo aveniu gėlyną kaip šachmatų lentą geltonais ir oranžiniais žiedais užtvindė ką tik pasodintos medetkos.

Jau geriau, daug geriau.

Iš autobuso priešais muziejų ritosi moksleiviai. Senutės su lazdelėmis atsargiai kopė laiptais, tikriausiai pažiūrėti Džekės Kenedi drabužių parodos. Aš ten buvau, mačiau.

Nuo manęs už kelių žingsnių sėdėjo paauglių porelė. Jie be saiko bučiavosi, o man patiko į juos žiūrėti, nes, bent jau šią akimirką, jie buvo beviltiškai įsimylėję. Ar aš irgi įsimylėjusi, ar beviltiškai?

Gera buvo tai, kad jaučiausi, lyg nuo pečių kas būtų nuėmęs sunkią naštą. Buvau laisva nuo Vivjenos, nuo Hju, sunkumų darbe, laisva nuo devynių iki penkių (tiksliau, nuo devynių iki devynių), laisva nuo rūpesčio, ar gerai atrodau. Nors valandą ar panašiai.

Gyvenime norėjau tik vieno - Maiklo. Žinojau, kad jo buvimas su manim nepatikimas, kad tai ne visai nuo jo priklauso. Supratau, kad vieną dieną jis gali išnykti, ir tikriausiai taip atsitiks. Tačiau meilė naudojasi progomis, o aš norėjau pasinaudoti proga tuojau pat. Nors kartą gyvenime žinojau, ko noriu.

Argi tai ne gera pradžia?

Išgirdau balsą, pakėliau akis, bet turėjau jas prisidengti nuo saulės ranka.

Atsiprašau, panele. Ar šis laiptelis užimtas?

Tai buvo Maiklas.

Iš kur žinai, kad aš - panelė? - paklausiau.

Penkiasdešimt aštuntas

Tai tikrai buvo Maiklas. Jis mane surado. Bet, Viešpatie, atrodė kaip benamis!

Kas tau atsitiko? - paklausiau, metusi į jį žvilgsnį.

Ką turi omenyje? Kas man gali būti?

Atrodai amžius nemiegojęs. Akys krauju pasruvusios. Drabužiai permirkę prakaitu. Tu esi...

Jis atsisėdo šalia ir laikė mano ranką.

Man viskas gerai, Džeine. Tikrai gerai.

Jis pasilenkė ir pabučiavo kaklą. Švelniai, stipriai. Nežinau kaip - nesvarbu. Paskui pabučiavo į lūpas, ir manyje užsidegė kiekvienas nervas. Pabučiavo mane dar kartą. Ir trečią. Aš žiūrėjau jam į akis, visu kūnu virpėdama.

Kodėl tu ne darbe? - paklausė jis.

Labai pasistengusi supratau, ko jis ką tik paklausė.

Man buvo aišku, kad jis žino, kas atsitiko.

Džeine?

Kodėl aš ne darbe? Todėl, kad kumščiu išmušiau iš Hju Mekgrato pliurpiamas nesąmones. Ir dar nusibrozdinau krumplius. - Maiklas pabučiavo mano rankas. - Todėl, kad galop kartą pasakiau motinai susikišti jį į vieną vietą ir puikiai pasijutau. Nes mečiau kasdienę tarnybą, kuri dažniausiai būdavo ir vakarais.

Maiklas man meiliai nusišypsojo.

Džeinei valio! Šaunuolė!

Nusijuokiau.

Džeinei valio? Šaunuolė? Tikiuosi, nemanai, kad tavo užduotis čia baigta. Nes ji nebaigta, toli gražu nebaigta.

Tu esi nesibaigianti užduotis, - pasakė jis, vėl nusišypsodamas. - Tu keitiesi, augi, stebini.

Gražios frazės. Iš anksto sugalvojai.

Paskui pasilenkiau ir vėl jį pabučiavau.

Nusprendžiau, kad gana būti nelaimingai ir engiamai. Noriu tikrai džiaugtis gyvenimu. Noriu gyventi linksmai. Argi to nenusipelno kiekvienas? - paklausiau.

Be jokios abejonės, - pasakė jis. - O tu iš visų labiausiai.

Staiga jis labai surimtėjo, vengė mano akių.

Čia dabar...

Kas? - paklausiau.

Džeine, ar prisimeni tuos laikus, kai buvai mažytė... o tavo tėtis nusivežė tave ilgajam pavasario savaitgaliui į Nantaketą? Prisimeni?

Atsilyginti už tai, kad niekur manęs nenuvedė per penktąjį gimtadienį. Ar per ketvirtąjį. Gal ir per trečiąjį.

Taip, tikrai.

Tai buvo pirmas kartas, kurį prisimenu, kai buvau tikrai laiminga, - pasakiau šypsodama nuo prisiminimų. - Mes su tavim statėme smėlio pilis su mano lėlės Barbės kibirėliu ir kastuvėliu. Ėjome miestelyje į kažkokią ledainę, kurioje į kavos ledus jie primaišė šokolado gabaliukų ir žemės riešutų. Plaukiojome kiekvieną dieną, nors vanduo buvo ledinis, Brr iš didžiosios raidės.

Geri laikai, ką? - paklausė Maiklas.

Puikiausi. Prisimeni Klifsaido paplūdimio klubą? O Dže- tis paplūdimį?

Grįžkime tenai, Džeine.

Nusišypsojau.

Norėčiau. Kada?

Tuojau pat. Šiandien. Važiuojam. Ką pasakysi?

Akylai žiūrėjau į Maiklo žalias akis, jausdama, kad kažkas atsitiko, bet nenorėjau jo klausti. Suvokiau, kad gana greitai pats pasakys. Be to, vėl buvau mažoji Džeinė. Svajonės kur kas geresnis dalykas negu tikrovė.

Norėčiau važiuoti į Nantaketą, - pasakiau, - bet turi pažadėti, kad, kol esame čia, atsakysi į kelis mano klausimus.

Penkiasdešimt devintas

Pirmas klausimas, - pasakė Džeinė važiuojant į oro uostą, - išsisukai neatsakęs, ar kada nors turėjai merginą. Bet ar kada nors buvai įsimylėjęs?

Maiklas padarė grimasą, atsiduso, paskui pasakė:

Reikalas tas, Džeine, kad po kurio laiko užmirštu, kas įvyko praeityje. Beje, tai nuo manęs nepriklauso. Atsakymas į tavo klausimą būtų: manau, kad nebuvau.

Tai šis įsimylėjimas būtų pirmasis? - paklausė Džeinė, o Maiklas nusišypsojo dėl jos įsitikinimo, kad jis ją įsimylėjęs. Jis jai to nesakė, bet ji žinojo. Ir neklydo.

O kaip su seksu?

Maiklas ėmė juoktis.

Nesigilinkime. Ne visus klausimus iš karto, sutarta? Pakalbėkime apie ką nors kita, Džeine Aukseli.

Gerai. Kai buvau visai visai mažytė, prisimenu, į Menkių kyšulį skrisdavome Rytų avialinija. Porą kartų per vasarą, - kalbėjo Džeinė, kai taksi riedėjo į senąjį Marine terminalą La Guardia oro uoste.

Maiklas ją pabučiavo, ilgai neatsitraukdamas nuo jos švelnių lūpų ir žibančių akių. Ji buvo suaugusi moteris, bet jam patiko jos užsilikęs vaikiškumas.

Ar tu nori mane užčiaupti? - paklausė Džeinė. - Taip bučiuodamas?

Nieko panašaus. Man... man tik patinka.

Ir vėl pabučiavo Džeinę.

Galiausiai taksi vairuotojas juos subarė:

Ar jūs lipsite iš mašinos, ar ketinate čia sėdėti ir burkuoti kiaurą dieną?

Burkuosime, - pasakė juokdamasi Džeinė, ir jis jai šyptelėjo.

Maiklas sumokėjo vairuotojui ir paėmė du nedidelius jų lagaminus. Vos įėjęs į senąjį terminalą, sustojo ir ėmė dairytis.

Ko dabar ieškai? -Jo.

Maiklas parodė į senyvą vyrą apdribusia ruda striuke, ant jos viršutinės kišenės buvo raidės MKA. Jo veidas buvo nudegęs, išvagotas raukšlių.

Privati Menkių kyšulio aviakompanija? - paklausė prie jo priėjęs Maiklas.

Ta pati ir vienintelė, - atsakė jis gergždžiančiu balsu. - Eikite paskui mane, bičiuliai. Jūs Maiklas ir Džeinė, tiesa?

Tai mes, - pasakė Džeinė.

Jie nusekė paskui senį, o po kelių minučių lipo į lėktuvėlį, kuris buvo įtartinai panašus į paveiksliukuose Maiklo matytą Lindbergo skrydžio per Atlantą lėktuvą.

Ar manote, kad šis lėktuvas pasieks Nantaketą? - pusiau juokais paklausė Džeinė. Maiklas tikėjosi, kad ji neprisimena mažų lėktuvėlių avarijų pastaruoju metu.

Daugiau pasitikėjimo, ledi, - pasakė pilotas.

Mums jo netrūksta, - tarė Maiklas. - Net neįsivaizduojate.

Po kelių minučių propeleriai sukosi ir lėktuvėlis važiavo pakilimo taku, kliuvinėdamas kaip girtuoklis valkatų rajone.

Kai įsivaizduodavau savo mirtį, negalvojau apie lėktuvo katastrofą, - bandė juokauti Džeinė, bet tvirtai sugriebė Maiklo ranką.

Maiklui sugniaužė gerklę, širdyje vėl pajuto skausmą. Džeinė juokavo, tačiau dėl to, ką ji pasakė, jį apėmė bloga nuojauta. Ar jiems lemta sudužti, o tada, ką, jis taip pat mirtų? Kad ir ką sakytum, pastaruoju metu jis daug dalykų patyrė pirmą kartą. Ar mirtis jam bus paskutinis pirmas kartas - kaip ir visiems?

Lėktuvas nesuduš, Džeine, - pasakė jis ir tvirčiau suspaudė jos ranką.

Šešiasdešimtas

Lėktuvas pakilo, neskubėdamas pasirinko tinkamą skrydžio aukštį. Maiklo nuomone, jie per ilgai sukiojosi virš Kvinso stogų. Net pakilus tarp debesų lėktuvo skleidžiamas ūžt-ūžt-ūžt nekėlė didelio pasitikėjimo.

Tačiau maždaug po penkiasdešimties minučių jie pasiekė Nantaketą. Apačioje driekėsi mylios smėlėtos pakrantės, matėsi dar kelios mažesnės salos. Paskui jie nusileido, sklandžiai. Džeinė pagaliau paleido Maiklo ranką.

Nors buvo dar vėlyvas pavasaris, oro uostas knibždėjo žmonių ryškiais vasariniais drabužiais. Jūra violetinių, geltonų, gelsvai žalių spalvų. Virš galvų klykė žuvėdros, tarsi niekada nemačiusios turistų, o gal mačiusios jų per daug.

Maiklas su Džeine nuėjo prie laukiančiųjų taksi. Saulė švietė tiesiai virš galvos. Oras buvo švarus ir gaivus.

Kai jie laukė taksi, Džeinė suėmė Maiklo veidą tarp delnų.

Maiklai, kur tu? - paklausė ji.

Ką? Aš čia.

Jis nežinojo, ką pasakyti, bet suprato, kad reikia valdytis.

Mąstė apie mirštančią Džeinę, betgi ji čia pat. Jie abu drauge. Tai kam jis veltui švaisto brangų laiką? Kodėl taip daro ir kiti? Kam tuščiai leisti tau priklausančias sekundes? Dabar jis tai puikiai suprato.

Mes kartu, - pasakė Džeinė, žiūrėdama jam į akis. - Džiaukimės šiomis akimirkomis, gerai? Mesk viską iš galvos ir būk su manim. Išnaudokime kiekvieną dieną. Kiekvieną valandą. Minutę po minutės. Sutinki?

Maiklas uždengė jos ranką savąja ir, pasukęs galvą, švelniai pabučiavo jos delną. Nusišypsojo ir linktelėjo.

Taip, - pritarė jis. - Minutę po minutės. Kiekvieną valandą. Kiekvieną dieną.

Prie mažojo oro uosto stojo taksi ir maršrutiniai autobusė- liai. Žmonės į juos krovė LL Bean kuprines ir pirkinių maišelius iš Dean ir DeLuca. Maiklas su Džeine laukė vis labiau nekantraudami. Pagaliau jie buvo pirmieji eilėje.

Meskite šiuos sakvojažus į bagažinę, - pasakė taksistas.

Sakvojažai. Koks nuostabus senamadiškas žodis. Jį išgirdęs, Maiklas nusišypsojo, o matydama jo šypseną nusijuokė ir Džeinė.

Gerai. Tu sugrįžai.

Aš čia pat, Džeine. Mano ranka laiko tavo ranką. Tu girdi mano greitai plakančią širdį.

Džeinė nusišypsojo, paskutinį kartą apsidairė. Nori įsiminti, pagalvojo Maiklas. Aukšta jūrų žolė lankstėsi vėjuje. Virš galvų skraidė žuvėdros. Šviesiaplaukė paauglė šalia eilutės prie taksi pasistatė laikiną stendą namų gamybos uogienėms pardavinėti.

Taksistas galėjo būti piloto, kuris čia juos ką tik atskraidino, brolis. Paprastas, dalykiškas Naujosios Anglijos gyventojas, amžius - nuo šešiasdešimties iki aštuoniasdešimt penkerių.

Tai kur man jus vežti, mielieji? - paklausė jis.

Į „Indijos gatvės smuklę" - pasakė Maiklas.

Geras pasirinkimas, - pritarė jis. - Žinote, banginių medžioklės laivo kapitono namas.

Džeinė nusišypsojo ir stipriau suspaudė Maiklo ranką.

Geras pasirinkimas, - pakartojo ji. - Banginių medžioklės laivų kapitonai man patinka.

Taip) - pasakė staiga Maiklas jai į ausį, - atsakau į tavo anksčiau užduotą klausimą. Taip, esu mylėjęsis.

Šešiasdešimt pirmas

Įvažiuodami į miestelį, Džeinė ir Maiklas nematė štai ko: greitojo maisto restoranų, suvenyrų parduotuvių, net šviesoforų. Tai iš tiesų buvo rojus. Matė porą savadarbių iškabų apie dešimtąjį Nantaketo vyno festivalį ir trisdešimt penktąsias Figavi valčių lenktynes. Puiki jų viešnagės pradžia.

Paskui jų taksi sustojo prie „Indijos gatvės smuklės".

Taip ir turėtų atrodyti nakvynė su pusryčiais Nantakete, - pareiškė Džeinė, kai jie įėjo pro paradines duris. Viešbutėlis buvo Maiklo sumanymas - kas nors paprasto ir gražaus: ne per daug prašmatnus, tiesiog jaukus ir švarus, tinkamas jų išvykai.

Tikrai viskas labai kruopščiai, iki smulkmenų apgalvota: raudonos pelargonijos ryškiai mėlynuose palangių gėlių loveliuose, spalvingi geometriški skiautiniai ant sienos, graviūros, vaizduojančios pasivažinėjimą rogėmis ir, žinoma, griežta Naujosios Anglijos senutė, viešbutėlio šeimininkė.

Ar užsisakėte iš anksto? Jei ne, pas mus nėra vietų, - pasakė ji. - Kaip parašyta: „Indijos gatvės smuklėje" vietų nėra.

Maiklas pasakė jai pavardę „Maiklai", ir netrukus jie buvo nusiųsti į 21 liukso numerį antrame aukšte. Jame buvo vienas didelis kambarys su karališko pločio lova, daugybe senovinių iš vietinės pušies padarytų daiktų, ranka tapyta freska ant sienos ir visur pridėliota baltų, purių rankšluosčių. Iš vonios durys vedė į kitą, mažesnį, miegamąjį. Sujungti miegamieji. Tai, ką Maiklas užsakė telefonu.

Puikumėlis, - tepasakė Džeinė, viską apžiūrėjusi.

Ji priėjo didesniajame kambaryje prie lango ir plačiai jį atidarė. Vėsus vėjelis kedeno jos plaukus, o Maiklas pagalvojo, kad ji niekada neatrodė tokia graži. Ar galėjo būti kas svarbiau, negu būti čia su Džeine? Aišku, ne. Tikrai dėl nieko pasaulyje taip smarkiai neplakė jo širdis. Argi neprisimintų, jei taip būtų nutikę anksčiau?

Džeinė paėmė nuo stalo brošiūrą ir ėmė skaityti:

Kava svetainėje į gatvės pusę nuo šeštos valandos ryto. Burlenčių sporto pamokos tolimojoje įlankoje kiekvieną pirmadienį ir ketvirtadienį. Nuomojami dviračiai. Svečiai gali apsilankyti Senosios šiaurės bažnyčios bokšte. Ar mes ten eisime? Aš noriu visko. Gerai?

Iš to, kaip ji kalbėjo, Maiklas beveik jautė, kokia Džeinė laiminga. Ji nevaidino mažos mergaitės, bet išliko tie patys nuostabūs bruožai - entuziazmas, smalsumas, naivumas.

Aš ją myliu, galvojo jis, paskui pasakė:

Gerai. Ko tik panorėsi.

Kurį laiką nusprendė tuo ir apsiriboti.

Šešiasdešimt antras

Namų šeimininkė davė jiems du Schwinn dviračius - nieko įmantraus: storos padangos, nusilupę dažai, pedaliniai stabdžiai, daug kur girgžda. Ji mostelėjo Sijaskonseto kryptimi sakydama:

Dauguma turistų mano, kad Skonsetas tikrai gražus ir ypatingas. Nes iš tikrųjų jis gražus ir ypatingas.

Džeinė nuvažiavo pirma, o Maiklas nusekė iš paskos Mails- tono keliu. Judėjimas buvo nedidelis: pasitaikė džipas, motorinis dviratis, žuvį vežiojantis sunkvežimis, didelis, prastas, geltonas kaip taksi Hummer; paskui būrelis vaikų ant lenktyninių dviračių, važiuojančių greičiau negu kai kurios mašinos.

Laimingo medaus mėnesio! - sušuko vienas vaikas.

Maiklas su Džeine susižvalgė ir nusišypsojo. Už keturių ar penkių mylių jie privažiavo sukiužusį užtvarą ir vaizdą, kuris buvo stebinamai panašus į Serengetį Afrikoje. Paskui pravažiavo Tom Neverso kelią ir didingą reginį už spanguolynų pelkių. Privažiavo Nantaketo golfo klubą su daugybe nusidriekusių išpuoselėtų žalių laukų - juose žaisti golfą turėtų būti malonumas.

Užvažiavo ant aukštesnės už kitas kalvos. Užrašas ant medinės strėlės pavidalo lentos skelbė: Sijaskonsetas. Nusileidus žemyn juos pasitiko baltas paplūdimys, siekiantis vandenyną. Maiklas galvojo, ar Džeinė iš anksto žinojo, kad tamsiai raudona pavakario saulė danguje tuoj leisis, siųsdama jiems savo nuostabią šviesą.

Nesakyk, kad matei ką nors gražesnio, - tarė ji, kai jie įsitaisė &nt smėlio.

Tiesą sakant, mačiau.

Jis žiūrėjo jai į akis.

Baik! - nusijuokė ji rausdama. - Nebetikėsiu tavimi nuo pat pirmos čia dienos.

Gerai.

Ne, kalbėk.

Taigi jis ją apkabino ir akies kampučiu stebėjo, gyvendamas šia akimirka.

Aš tik myliu Džeinę. Dabar svarbu tik tai.

Šešiasdešimt trečias

Apie seksą. Pirmąją mūsų naktį Nantakete sekso nebuvo, stengiausi per daug apie jį negalvoti, bet nepavyko. Arba apskritai neleisti jam drumsti man ramybės, bet ir vėl nepavyko, nors verk.

Kitą ankstų rytą iškeliavome į aukščiausią salos vietą, vadinamą Foldžerio kalva. Mums net užteko proto pasitepti kremu nuo saulės ir apsivilkti marškinėlius ilgomis rankovėmis. Man viskas patiko, patiko kiekviena minutė, kiekviena sekundė. Nepaisydama nežinios, kas bus toliau, nepaisydama visų tų neatsakytų klausimų, paklausiau savo pačios patarimo diena po dienos, kas valandą, kas minutę viskuo mėgautis.

Važiuoti Polpis keliu teko ilgai. Galbūt buvau tiesiog pavargusi. Be to, buvo rūkas, tokia ūkanota diena, kad keltai ir krovininės valtys vėlavo.

Galiausiai pasiekėme mažą miestelį uostą Medaketą. Jame buvo masalo krautuvė, namų apyvokos krautuvė ir sambūrių vieta, vadinama Smith Point. Apie pusę dvyliktos valgėme žuvį su bulvių lazdelėmis lūšnoje, kuri mums iš pradžių pasirodė negyvenama.

Iš kur žinojai apie šią vietą? - paklausiau.

Pats nesuprantu. Žinojau, ir tiek, Džeine.

Gal kad užčiauptų burną, Maiklas mane pabučiavo, o tai man niekada nenusibosdavo, paskui valgėme skaniausią, puikiai sukepusią, traškią žuvį. Virėjas ją buvo suvyniojęs į Inquirer and Mirror laikraštį. Menkę pagardinome salykliniu actu. Kadangi Maiklas buvo įsitikinęs, kad vienu prisėdimu niekada sotus nebūsi, dar užsisakėme keptų bulvyčių, taip pat palaistytų actu. Tuo metu iš lauko virtuvės sklido senos Bobo Dilano dainos, ir viskas atrodė taip tobula ir stebuklinga, kad norėjosi verkti.

Kartais pagaudavau Maiklo žvilgsnį, įsmeigtą į banguojančią jūrą. Tada jis, atrodė, kažkur nutolsta. Norėjau žinoti, kur jis keliauja, ką galvoja. Ar jau žino, kada mane paliks? Kad apie tai negalvočiau, užsimerkiau. Kol to neįvyks, negalvosiu.

Bet tai turėjo įvykti, tiesa? Tokia turėjo būti pabaiga. Maiklas kur nors išvyks globoti vaiko, galbūt net ne Niujorke.

Tai buvo neišvengiama, todėl, nuvijusi tą liūdną mintį, likau atostogauti ir jį mylėti.

Ką tu apie mane mažą prisimeni? - paklausiau aš ir klausiausi Maiklo prisiminimų gal valandą ar daugiau. Įdomu, kad jis dabar prisiminė viską, net kavos ledus su upeliais karštos karamelės.

Šešiasdešimt ketvirtas

Niekada nemaniau, kad ištarsiu žodžius, kuriuos ketinu ištarti, - pasakiau.

Ir tie žodžiai yra?..

Aš per soti, kad norėčiau vakarienės.

Džeine, nuo pietų mes nieko nevalgėme.

Tu valgyk, aš tik žiūrėsiu, - pasakiau, o Maiklas pažvelgė į mane susirūpinęs.

Grįžę į „Indijos gatvės smuklę", nusiprausėme po dušu, persirengėme džinsais, marškinėliais, apsivilkome striukes. Paskui vaikščiojome. Mes tokie: vaikštinėjame ir kalbamės. Nuėjome toli nuo miestelio centro, parduotuvių, nuo rūpesčių, atsakomybės - visko, kas susiję su vadinamuoju tikruoju pasauliu, mano darbu, Vivjena.

Ėjome pro trijų šimtų metų senumo namus, kur kadaise gyveno jūreiviai ir banginių medžiotojai, kur kantrios, ištikimos žmonos laukė savo vyrų, grįžtančių namo iš jūros; namus, kurie čia prastovėjo amžius, kol žiniasklaidos žvaigždės, popso dainininkai, aktoriai ir rašytojai nusileido į salą.

Praėjome pro vėjo malūną, daugybę tvenkinėlių, takų, atrodė, kur tik sviesi kriauklelę, pataikysi į „trofėjinį" namą.

Tu tikrai nealkana? - paklausė Maiklas, kai pasukome atgal į viešbutėlį.

Yra tik du dalykai, kuriuos žinau tikrai, - pasakiau. - Pirmas - aš nealkana, o antras... - patylėjau ne tam, kad sustiprinčiau įspūdį, bet norėdama kuo teisingiau pasakyti.

Sakyk toliau, - paprašė jis. - Du dalykus tu žinai tikrai, ir antras yra?..

Antras - aš tave myliu, Maiklai. Manau, tave mylėjau visą gyvenimą. Man tai reikėjo pasakyti garsiai, ne vien mintimis.

Sustojome, Maiklas apkabino mane per juosmenį, paskui glostė nugarą ir taip mane įkaitino, kad buvau pasiruošusi, na... bet kam. Mes vėl bučiavomės, jis, pakėlęs mane, apkabino kaip meškiuką - tai man labai patikdavo, - o netrukus vėl žingsniavome į netoliese esantį viešbutį. Jaučiausi, lyg matyčiau lange spindinčią neoninę iškabą: KAS DABAR?

Šešiasdešimt penktas

Be dviračių tarp kojų vos jus pažinau, - pareiškė ponia šeimininkė, kai įėjome pro paradines duris. Nustebusi į ją žvilgtelėjau. Nemanau, kad ji norėjo, jog tai nuskambėtų kaip nors ypatingai, bet yla išlindo iš maišo.

Mes su Maiklu nusijuokėme, paskui laikydamiesi už rankų užlipome prie savo durų, tyliai, nepersimetę nė žodeliu. Dabar man nebuvo noro net ko nors klausti.

Miegamajame vėl ėmėme bučiuotis. Bučiavomės karštai, paskui švelniai, švelniai ir vėl karštai, švelniai, vos liesdami vienas kito lūpas, įsiklausydami vienas į kito kvėpavimą. Kur tai nuves? - galvojau. Kur tai gali nuvesti?

Pas tave ar pas mane? - galiausiai įstengiau paklausti.

Tai... tai, - sumurmėjo Maiklas susirūpinusiu veidu.

Supratau, kad pasakei „taip, taip", - nusišypsojau.

Jis rimtai žiūrėjo man į akis.

Maiklai, eime, - pasakiau meiliai glostydama jam sprandą ir spausdamasi prie jo. - Nieko čia bloga. Bus gera. Prisiekiu. Pažadu. Tikiuosi? Žinoma.

Jis nusišypsojo, paėmė mane už rankos ir nusivedė į mažesnįjį miegamąjį.

Bus gera, - švelniai murmėjo jis. - Turi būti. Viskas čia vedė prie šios akimirkos. Štai ir atvedė. Sutinki?

Vėl nusišypsojau.

Pritariau, kai pasakei „taip, taip".

Šešiasdešimt šeštas

Nekantravau ir nervinausi. Labiau nekantravau, bet...

Tai visada sunkiausia, - pasakiau sėsdama ant jo lovos krašto.

-Kas?

Nusirengti.

Gal tau ir sunkiausia, - erzino Maiklas. - Man žiūrėti, kaip tu nusirengi, bus tikrai ryškiausias įvykis per pastaruosius kelerius metus.

Ėmiau čiupinėtis su palaidinukės sagomis, kai staiga pajutau vieną iš tų keistų neesminių rūpesčių, kokie visada mane aplanko, kai būtinai reikia sutelkti dėmesį į ką nors kita. Iškilo klausimas, kuris galėtų būti skirtas dvasininkams, kunigams, rabinams: ar galima mylėtis su išgalvotu draugu? Tikriausiai, kai yra tiek daug meilės, tai negali būti nuodėmė. Bet jei tai vis dėlto nuodėmė, ar ji labai didelė, ar maža? Mirtina ar atleistina? Kas, jei tavo draugas yra arba galėtų būti angelas, bet pats to nežino?

Kaip nebuvę, Maiklas, matydamas mano dvejones, ėmėsi tvarkyti reikalus ir mano palaidinukę. Jis gana meistriškai atsegė liemenėlę - viena ranka, greičiau negu per penkias sekundes.

Tau sekasi, - pasakiau, jausdama pilve nervingą virpulį. Mano veidą ir kaklą išpylė raudonis.

Tu dar pamatysi, - prižadėjo meiliai pažiūrėjęs.

O, tikiuosi.

Ir aš.

Mes vėl ėmėme bučiuotis, paskui Maiklas suėmė mano krūtis į rankas, ir aš taip aiktelėjau, kad kitomis aplinkybėmis būtų buvusi baisi gėda. O dabar, turiu pasakyti, tai reiškė tik aistrą. Jis laikė jas atsargiai, lyg bijodamas mane įskaudinti, ir švelniai braukė nykščiais per spenelius, versdamas mane virpėti. Atsargiai, švelniai, nepaprastai maloniai. Tada pirštų galais surado mano pilvą. Tai man taip pat patiko, nuo jo prisilietimų tirpau.

Jis lietė nuostabiai. Tauriai. Gal jis buvo angelas? Tuo metu nei žinojau, nei buvo svarbu. Mano gyvaplaukiai pasišiaušė, pastiro, kaip visada, kai vyksta kas nors nepaprasta. Nesusivokiau - anksčiau nieko nepaprasta neteko daryti.

Man patinka, kaip tu mane lieti, - sušnibždėjau jam į skruostą. - Niekas manęs taip nėra lietęs.

Jo kvėpavimas darėsi nelygus, jis liovėsi bučiavęs, kad pasakytų:

Manęs taip pat.

Jis užsivertė mane ant savęs. Paskui ližtelėjo mano spenelius, ir man akimirksniu užgniaužė kvapą. Nebesvarsčiau, ar Maiklas tokiuose dalykuose patyręs, ar ne. Buvome kartu, o man su juo buvo gera. Gal todėl, kad žinojau, jog ir Maiklas su manim laimingas. Jaučiau tai iš jo prisilietimų, mačiau jo žaliose akyse. Jam tai patiko, kaip ir man.

Pabučiavau jį vėl, ragaudama jo burnos saldumą, paskui jis atitraukė mano veidą. Pažvelgiau jam į akis ir sušnabždėjau:

-Jau, taip, prašau.

Jau, Džeine, taip, ačiū, - pasakė Maiklas ir nusišypsojo kaip patekanti saulė. Tada apvertė mane ant nugaros, o aš jam atsivėriau, jausdama malonų jo svorį, jo odos karštį. Paskui įsiskverbė į mane, ir mes elgėmės teisingai, taip turėjo būti, nes Maiklas pasakė:

Aš labai tave myliu, Džeine. Visada mylėjau ir visada mylėsiu.

O aš galvojau lygiai tą patį, beveik žodis į žodį.

Šešiasdešimt septintas

Tą naktį jie ilgai buvo kartu, paskui Džeinė miegojo kaip kūdikis, bet Maiklas negalėjo užmigti. Jis gulėjo lovoje per kelis colius nuo jos veido ir gal valandą glostė jai plaukus.

Žiūrėdamas į ją taip ramiai gulinčią jis norėjo... išdaužyti visus kambario langus. Gyvenimas - neteisingas, tai iš tikrųjų suprato pirmą kartą. Ar jis čia tam, kad galėtų pasimokyti atjautos? Jei taip, veltui gadinamas šis nuostabus laikas, nes jis ir taip be galo užjaučiantis. Kiekvienas vaikui skirtas išgalvotas draugas privalo mokėti užjausti. Tai kas jis toks šioje mažytėje melodramoje? Angelas? Paprastas žmogus? Išgalvotas draugas? Jam kilo ne mažiau klausimų negu Džeinei, bet niekas nei jam, nei jai nedavė atsakymų.

Tyliai apsivertęs ant kito šono, jis atsisėdo ant lovos krašto. Nuėjo į vonios kambarį ir pažvelgė į veidrodį.

Reikia pasakyti Džeinei, kas vyksta, kas jai atsitiks.

Tačiau abejojo, ar tai reikia daryti. Gal tai klaidingas žingsnis. Jis paleido duše tokį karštą vandenį, kokį tik galėjo iškęsti.

Dušo lentynėlėje buvo sudėti Džeinės daiktai: migdolų muilas, Kiehl kondicionierius, šampūnas.

Ar ji labai serga? Gal vėžiu? Gal blogai su širdim? Vakar po žuvies ir bulvių lazdelių ji sakė taip prisivalgiusi, kad norėtų kviesti taksi, nenorėtų grįžti į viešbutį dviračiu. Dar ji pavargo, kai jie ėjo per kaimą. Ir mažai valgo, ne taip kaip paprastai.

Ei, čia tiek garų, pamaniau, vonioje gaisras.

Išgirdęs ją vonios kambaryje, jis ėmė šypsotis.

Maiklai? Ar tu ten? - pašaukė ji.

Ne, čia jo nėra. Tik vaikinas jo balsu.

Džeinė juokdamasi atitraukė dušo užuolaidą.

O! Čia esama dar kai ko. Dievulėli, koks didelis! Ir vis didėja. Reikia jį nulenkti. Suduoti per jį lazdele. Arba... gerai... manau, kad juo galėtum kai ką padaryti.

Šešiasdešimt aštuntas

O paskui atsitiko štai kas.

Jie mylėjosi, paskui vėl miegojo. Iš ryto pabudo su šypsena ir anksčiau nepatirtu džiaugsmingu nuostabos bei pasitenkinimo jausmu. Po pusryčių iškeliavo į užsakytą banginių stebėjimo ekskursiją. Maiklas džiaugėsi, kaip Džeinė stebėjosi, kai jie iš tikrųjų pamatė iškilusią banginio kuprą visai šalia jų valties. Po pietų nuėjo į Branto kyšulio švyturį. Paskui ilgai ėjo pajūriu, susiėmę už rankų, kalbėdamiesi ir tylėdami.

Maiklas pasakojo Džeinei, kiek laiko jis buvo „draugu" pasakojo tiek, kiek prisiminė. Galėjo prisiminti tik nedaugelį pastarųjų metų užduočių; žinojo, kad buvo ir kitų, bet prisiminimai išblėso kaip sapnai. Dabar, kai matė Džeinę jau suaugusią, grįžo jų ankstesniųjų metų prisiminimai. Jis tikrai nežinojo, ar kiekvienas vaikas turi išgalvotą draugą, bet vylėsi, kad taip.

Tą vakarą Maiklas paskambino į vietinį restoraną, ir taksi jiems pristatė omarą, troškinį ir kukurūzų burbuolių tiesiai į paplūdimį. Jie grįžo į viešbutį, vėl mylėjosi ir dar labiau buvo vienas kitu patenkinti. Seksas buvo nuostabus dalykas, geresnis, negu Maiklas galėjo įsivaizduoti. Gal todėl, kad jie buvo labai įsimylėję, labai gerai pažino vienas kitą. Naktį Džeinę pykino, bet ji buvo įsitikinusi, kad tai nuo suvalgyto maisto, tikriausiai nuo troškinio.

Ir vėl išaušo rytas, jie išsinuomojo valtį „Buržuvė", paskui plaukė žvejybiniu laivu. Džeinė sugavo beveik tuziną melsva- žuvių, o Maiklas nė vienos. Jis stengėsi įsiminti, kokia ji atrodo patenkinta ir triumfuojanti, traukdama blykčiojančią, spurdančią melsvažuvę. Jos plaukai spindėjo saulėje, šypsena nušvietė dangų. Jis negalėjo sulaukti, kada jie grįš į viešbutį.

Prieš vakarienę jie mylėjosi vėl taip audringai, kad patys nustebo. Paskui apie tai nekalbėjo, o sėdo ant senųjų dviračių ir mynė į vaizdingąjį Sijaskonsetą. Pakeliui atgal į viešbutį sustojo ir prisiskynė glėbius kvepiančių erškėtrožių ir susidėjo jas į pintus dviračių krepšius. Vakarieniavo Ozzie and Ed restorane miestelyje, kur Ozis ir Edas juos laikė savais ir kreipėsi į juos „žavioji, žavusis".

Grįžtant po vakarienės Maiklas paklausė:

Ar aš tau kada nors pasakojau apie Keviną Aksbridžą?

Ne. Ar jis buvo vienas iš tavo vaikų? Tavo draugų?

Ne. Kevinas Aksbridžas buvo iš doudi genties, iš filmo „Žvaigždžių kelias".

Pirmajame filme ar „Naujojoje kartoje"?

„Naujojoje kartoje". Jis susipažino su moterim vardu Rišo- na ir ją taip įsimylėjo, kad nusprendė nepaisyti kilusių sunkumų, ją vesti ir gyventi „kaip visi mirtingieji".

Tikiuosi, viskas jiems išėjo į gera, - pasakė Džeinė. - Matau čia analogiją.

Na, iš tikrųjų jiems geruoju nesibaigė, - pripažino Maiklas. - Atėjo hasnokų gentis ir užpuolė jų koloniją. Rišona buvo nužudyta. Kevinas Aksbridžas taip nusiminė ir įsiuto, kad sunaikino visą hasnokų gentį, visus penkis milijardus.

Oho-ho, - pasakė Džeinė, - atrodo, daugoka. Bet palauk, ar tu Kevinas, ar aš Kevinas?

Nei aš, nei tu Kevinas, - pasakė beveik susierzinęs Maiklas.

Ge-e-rai, - pasakė Džeinė, vėl paimdama jo ranką. - Man asmeniškai visada labiausiai patiko Pūkučiai^9 .

Maiklas nusprendė tuo ir baigti.

Bet kas kartą, kai Džeinė sukosėdavo ar parodydavo mažiausią nuovargio ženklą, Maiklą blokšdavo į tikrovę. Kiekvieną kartą, kai ji paminėdavo, kad koją sutraukė mėšlungis ar kad neturi apetito, jį nukrėsdavo šiurpas. Tačiau jis negalėjo jai pasakyti... nes... kas iš to - šios brangios akimirkos būtų buvusios baisios, neapsakomai liūdnos.

Šešiasdešimt devintas

Kai į Nantaketą ateina naktis, ji gali būti daug tamsesnė negu Niujorke, ypač kai apsiniaukę. Nėra mėnulio, gatvių lempų šviesų, nėra akmeniniu grindiniu traukiančių triukšmingų turistų. Džeinė miegojo, o Maiklas žiūrėjo pro jų kambario langą. Tamsoje jis vos galėjo įžiūrėti gretimus pastatus.

Kaip keista, jis vėl sutiko Džeinę, kad pažintų ją kaip moterį. Tie augantys tarp jų jausmai, vakarienės, pokalbiai, juokas, kuris kartais tapdavo nevaldomas. Nervingi, provokuojantys bučiniai, paskui aistringi, siejantys jų širdis ir sielas. Ir galiausiai mylėjimasis, ilgos valandos su Džeine glėbyje, mėginimas įsivaizduoti ateitį kartu, jau nebe Nantakete.

Tą rytą apie ketvirtą Maiklas vėl sėdėjo ant lovos krašto, žiūrėdamas, kaip Džeinė miega, bandydamas sukurti kokį nors planą. Tikriausiai ji pajuto, kad jis nemiega.

Kas atsitiko, Maiklai? - paklausė ji tyliu, mieguistu balsu. - Kas yra? Ar tau negera?

Nieko, Džeine. Atsimink, aš niekada nesergu. Miegok. Ketvirta valanda.

Eikš, atsigulk prie manęs. Ketvirta valanda.

Taigi Maiklas atsigulė prie Džeinės, mylavo ją, kol ji vėl užmigo. Budėjo prie jos, iki ėmė peršėti akys. Padarytų viską, ką gali, kad ją išgelbėtų. Net jei tai reikštų... neįmanomą dalyką.

Galbūt tai ir yra išeitis. Šiaip ar taip, jam kilo mintis, idėja, idėjos nuotrupa. Jos logika teikė vilties. Jis yra tam, kad išlydėtų Džeinę iš šio pasaulio, tiesa? Tokia jo užduotis. O kas, jei jo nebebūtų?

Skausmas pervėrė širdį įsivaizdavus jo niūrų, bespalvį egzistavimą be Džeinės. Tačiau, jei ji galėtų gyventi, tai būtų verta. Jei jo nebūtų, jei jis nepadėtų Džeinei palikti pasaulį, ar ji liktų gyventi? Ar tikrai?

Jis nežinojo. Bet šią akimirką nieko daugiau nesugalvojo.

Apgalvodamas šią mintį, gal griebdamasis už šiaudo, jis ėmė rinkti daiktus į sportinį krepšį, paskui uždarė langą, kad Džeinė neperšaltų. Ilgai žiūrėjo į ją. Ar gerai darau ją dabar palikdamas?

Ar tai pagelbės? Galėtų pagelbėti. Privalo. Džeinė negali mirti.

Atsisveikindamas norėjo ją pabučiuoti, dar kartą apkabinti, pakalbėti su ja, išgirsti jos balsą. Tačiau nedrįso žadinti. Kaip jis gali vėl ją palikti? Gal todėl, kad nieko kita nesugalvoja ir neturi iš ko rinktis.

Aš tave myliu, Džeine, - sušnabždėjo jis. - Amžinai mylėsiu.

Rūpestingai uždaręs paskui save duris, nuskubėjo koridoriumi ir laiptais žemyn. 5.30 buvo keltas į Bostoną. Jis stabtelėjo prie registratūros ir pasakė budėtojui:

Mano draugė gyvena dvidešimt pirmame kambaryje. Ar galėtų kas nors pas ją iš ryto užeiti? Pasakyti, kad aš netikėtai turėjau išvykti. Draugas... susirgo. Būtinai pasakykite, kad draugas. Vaikas.

Maiklas ėjo tamsiomis Nantaketo gatvėmis, jos buvo visiškai tuščios. Jautėsi vienas, vienišas, atsidavęs likimo valiai. Tik jam trūko oro, tai buvo neįprasta. Kojos buvo neįtikėtinai sunkios. Galiausiai skruostais ėmė riedėti ašaros. Tikros ašaros. Pirmą kartą tarp kitų pirmųjų kartų.

Jis iki galo užsisegė striukę ir laukė prieplaukoje. Keltas atplauks po pusvalandžio. Horizonte jau pasirodė saulės šviesos pėdsakai. Ar tai reiškė, kad yra vilties?

Turi reikšti, nes Džeinė negali mirti. Širdis plyšo apie tai vien pagalvojus.

Dabar Džeinė negali mirti.

Septyniasdešimtas

Kitą rytą pabudau su šypsena, maloniai pasirąžiau apimta visiško pasitenkinimo, laimės ir saugumo būsenos, jausdama lengvą nuovargį, kuris esti po mylėjimosi daug kartų, tikros meilės, o ne sekso.

Jaučiausi nuostabiai. Saulės spinduliai plūdo į kambarį, tarytum net saulė stengėsi skaisčiau šviesti. Pasivertusi ant šono, nusivyliau, nematydama šalia Maiklo. Tas kvailas kelioninis laikrodis ant išklibusio naktinio staliuko rodė 8.55. Negali būti, kad taip vėlu.

O ką mes su Maiklu planavome veikti šį rytą? Pagalvokim: kalbėjome, kad vėl eisime į sendaikčių krautuvėlę, kurioje buvo Maiklui patikęs drožinys iš banginio danties. Bet pirmiausia pusryčiai miestelio kavinėje su firminiais mėlynių blynais, nors aš dar nealkana. Gal todėl, kad numečiau truputį svorio, ir man mano kūnas patinka. Arba veikiausiai todėl, kad esu įsimylėjusi.

Na, nesvarbu, vėluojame, ar ne? Kiekviena drauge praleista diena buvo nepakankamai ilga. Turėjome išnaudoti kiekvieną minutę. Be to, Maiklas mėgo pavalgyti, gal todėl, kad niekada nepriaugdavo nė gramo svorio. Šelmis.

Jau rengiausi šokti iš lovos, kai prisiminiau šią naktį. Mintis nuklydo prie pokalbio, kurio norėjo Maiklas, nes jam reikėjo kažką pasakyti. Prisiminiau, kad naktį buvau pabudusi, kad Maiklas prie manęs atsigulė.

Kur jis?

Maiklai? - pašaukiau, bet niekas neatsakė. - Maiklai, kur tu? Maiklai? Maikiuk? Maiki? Ei, fu!

Išlipau iš lovos, nubraukiau nuo akių plaukus ir apsižvalgiau. Maiklo nėra. Maiklo niekur nebuvo.

Buvau pritrenkta. Negalėjau patikėti. Pasidairiau kokio raštelio, bet jo nebuvo.

Netekusi žado užsidengiau burną ranka. Jis negalėjo taip pasielgti.

Kliuvinėdama grįžau į savo kambarį, kur sujauktos paklodės, atrodė, iš manęs tyčiojasi. Niekada neatėjo į galvą mintis, kad, tikrai mane mylėdamas, Maiklas mane paliks. Nežinojau, ką reiškia nervintis ar labai niršti, ar tik skausmingai, plyštančia širdimi kankintis.

Maiklai, - sušnabždėjau tuščiame kambaryje. - Maiklai, kaip tu galėjai? Ar manęs nemylėjai? Tu buvai vienintelis žmogus, kuris... O Dieve, tai štai kodėl. Apie tai jis ir norėjo man pasakyti, todėl ir negalėjo miegoti.

Jis vėl mane paliko dėl kito vaiko, aišku? Bus kieno nors išgalvotu draugu.

Laksčiau kaip pamišusi po abu miegamuosius, ieškodama paprasto paaiškinimo. Visi jo daiktai buvo dingę. Jo sportinio krepšio nebėra. Ištraukiau visus komodos stalčius, atidariau visų spintų duris. Maiklo daiktų niekur nematyti. Net jokio ženklo, kad jis čia buvo.

Žiūrėjau pro langą į tokią pat skaisčią, gražią dieną, kokios iki šiol buvo Nantakete. Puiki diena važinėtis dviračiais, apsipirkti senienų krautuvėlėje, vakarieniauti restorane Ozzie and Ed su žmogumi, kurį brangini labiau už gyvybę.

- Ak, Maiklai, - pasakiau, - kaip tu galėjai palikti mane vieną? Vėl.

Ir šį kartą negalėsiu jo pamiršti, ir negaliu jam atleisti - už dukart sudaužytą širdį.

Septyniasdešimt pirmas

Vyrai - siurbėlės! Net išgalvoti draugai.

Tą dieną grįžau į Niujorką ir savo namuose pasijutau svetima; tarsi viskas kambariuose priklausė kam kitam. Kitam, kuris buvo ne aš. Ar čia mano baldai? Ar aš išrinkau tuos paveikslus ant sienos? Kas išrinko tas užuolaidas? Palaukit, palaukit. Yra priežastis jaustis kaip svetimame bute. Pavyzdžiui, Vivjenos bute.

O kas per viena prieškambario veidrodyje? Mane suglumino ne tik juodos dėmės paakiuose. Aš buvau tokia liesa!

Atvilkau savo sakvojažą į miegamąjį ir atsisėdau ant lovos. Mano apsiblaususios akys žiūrėjo į naktinį staliuką. Dovanotų Maiklo gardenijų nebebuvo. Tikriausiai namų tvarkytoja suvytusius žiedus išmetė. Akys vėl prisipildė ašarų... o maniau, kad visas išverkiau.

Nieko panašaus, Džeine Aukseli!

Staiga mane užplūdo siaubinga šleikštulio banga. Ji įsibrovė į pilvą, krūtinę, baisus, deginantis jausmas. Vos spėjau į vonios kambarį, atsiklaupiau prie unitazo susiėmus pilvą ir išvėmiau puikiąsias Nantaketo jūros gėrybes. Galiausiai šleikštulys praėjo, kriauklėje nusiprausiau veidą. Rankos tebedrebėjo, o veidrodyje atrodžiau išblyškusi, net pažaliavusi. Apsinuodijau maistu. Tik to man trūko.

Pasijutusi geriau, patikrinau pranešimus veltui tikėdamasi, kad Maiklas bus palikęs kokį žodelį, paaiškinimą. Tačiau pirmiausia, žinoma, buvo motina: Džeine Aukseli, aš dėl tavęs nerimauju. Rimtai nerimauju. Prašau paskambinti. Tavo motina.

Iš tikrųjų staiga pajutau poreikį paskambinti Vivjenai. Net jei ji dėl mano išvykimo būtų įniršusi. Tiesą sakant - sakau rimtai - nustebau, kad ji nepasiuntė manęs ieškoti seklių.

Surinkau Vivjenos telefono numerį. Neatsiliepė nei jos tarnas, nei tarnaitė, bet pasigirdo balso paštas.

Jūs paskambinote Vivjenai Margo...

Kol motina kalbėjo, repetavau, ką pasakysiu. Išgirdau pyptelėjimą.

Tada visiškai praskydau, o surepetuota kalba pabėgo.

- Mama, čia aš. Džeinė. Klausyk. Maiklas mane paliko. Prašau man paskambinti. Aš tave myliu.

Man iš tikrųjų reikėjo motinos bučinio, tuojau pat. Labiau negu kada nors gyvenime.

Daugiau nebegalėjau kalbėti, taigi padėjau telefoną ir atsiguliau ant lovos kniūbsčia. Vėl pratrukau raudoti ir dar kosėti, skaudėjo gerklę.

Kito pykinimo priepuolio nebandžiau stabdyti. Nukrypavusi į vonią, baisiai vėmiau. Pagaliau pykinimas praėjo. Tačiau kosėti nesilioviau. Stengiausi ryti seilę, bet nuo to buvo tik blogiau.

Pykinimas užėjo dar kartą, dabar išsigandau. Mano vidus alpinamai degė. Vemti nebebuvo iš ko. Tik traukuliai. Ir šaltas prakaitas. Be jėgų parkritau ant vonios kambario grindų, pasikišau po galva kojų patiesaliuką. Visa degiau ir kartu krėtė šaltis. Jaučiausi leisgyvė. Galėjau tik mirksėti.

Girdėjau miegamajame skambant telefoną, bet neturėjau jėgų atsistoti, net šliaužti, atsiliepti. Tikriausiai skambino Vivjena, o aš norėjau su ja kalbėti.

O gal skambina Maiklas?

Atsikėliau nuo grindų ir nuklibikščiavau.

Septyniasdešimt antras

Maiklo susirūpinimas, jo nerimas, kaltės jausmas, miego stoka galiausiai pasivijo kelte, plaukiančiame 5.30 iš Nantaketo į žemyną. Akys vėl ėmė peršėti, o pynių raštu megztas megztinis menkai saugojo nuo šalto ryto Atlanto drėgmės.

Baisus nerimas ir sutrikimas jo nepaliko važiuojant autobusu iš Logano į La Guardia, o tokia būsena keistai paveikė jo regėjimą. Viskas tarytum neteko spalvų; daugelis daiktų atrodė bjauraus pilko atspalvio; tų, kurie turėjo šiek tiek spalvų, jos buvo išblukusios. Tik prieš keletą valandų jis buvo Nantakete nepaprastai laimingas su Džeine. Laimingiausias per visą savo gyvenimą. Dabar viskas pasikeitė.

Jis parvyko į savo namus ir sunkiai pakilo į viršų. Girdėjo iš Oveno kambario sklindantį juoką. Moters balsą. Dar viena pergalė? Dievulėli, ar Džeinė manys, kad ir jam buvo viena iš daugelio? Ar galėtų jai taip atrodyti? Suprantama, galėtų.

Jis numetė savo nešulį bute, tačiau čia pasilikti negalėjo. Ne dabar, ne tokios būsenos.

Po keleto minučių spėriai žingsniavo Brodvėjumi, stebėdamas pilkus žmones, pilkus taksi ir visų pilkiausius Niujorko pastatus. Jam skausmingai trūko Džeinės, giliai krūtinėje slypėjo toks skausmas, kad nors mirk. Svarstė, ką ji veikia, ar gerai jaučiasi. Ar jo planas pavyko?

Galiausiai nebeištvėrė: paskambino į jos butą. Kelis kartus telefonui nuskambėjus, išgirdo Džeinės balsą. Čia Džeinė. Prašau palikti žinutę. Man labai svarbu. Ačiū.

Dieve, kaip jam patinka jos balsas.

Netoli Linkolno centro jo vos nepartrenkė motociklas, sukantis pagal visas taisykles į dešinę.

Atsibusk, prakeiktas asilo šikna! - suriko vairuotojas.

Geras patarimas. Jis norėtų atsibusti iš šito baisaus košmaro.

Nuėjo dar vieną kvartalą, nusprendęs nesustoti, ir staiga jam

toptelėjo į galvą: einu kažkur; į ypatingą vietą!

Bet kur?

Atrodo, į šiaurės rytus.

Pagaliau suvokė, kad jį gena kažkokia išorinė jėga. Paskui suprato, bent manė, kad supranta.

Pasileido bėgti.

Jo akys prisipildė ašarų, ir ašaros riedėjo nesustodamos. Žmonės žiūrėjo, keli pasisiūlė padėti. Maiklas bėgo toliau. Dabar jis tikrai žinojo, kur bėga.

Į Niujorko ligoninę.

Ir žinojo, ką ten ras.

O Dieve, Džeinė! Neleisk tam įvykti.

Reikėjo, mąstė Maiklas, man bučiuoti ir myluoti Džeinę daugiau.

Reikėjo pasilikti Nantakete.

Reikėjo...

Septyniasdešimt trečias

Pagaliau Jorko aveniu ir 68-oji gatvė. Maiklas beveik atbėgo.

Jis įlėkė pro Niujorko ligoninės pagrindines duris. Keista, bet šioje nelemtoje vietoje jis lankėsi anksčiau, kai vaikystėje Džeinei operavo tonziles. Ėjo tiesiai pro informacijos stalą, prisimindamas, kur yra liftai.

Tiesįiai ilgu koridoriumi, paskui į dešinę.

Jam reikėjo į septintą aukštą. 703 palatą.

Priešais jį į liftą plaukė žmonės. Dvi medicinos seserys, susikibusios už rankų, gydytojas, lankytojai, maža mergaitė, šaukianti senelį. Kodėl leidžiama, kad būtų tiek kančios? Staiga jį užplūdo klausimai.

Nemanau, kad čia tilptų dar vienas, - pasakė jam gydytojas.

Atsiprašau, - pasakė Maiklas, - mes galime pasispausti, sutilpti. Jūs nustebsite, kiek daug mes galime.

Mes, jis galvojo ir sakė. Mes.

Žmonės lifte nervingai susižvalgė, jų žvilgsniai tarsi bylojo: įlipo pamišėlis.

Pagaliau durys užsidarė ir kabina pajudėjo aukštyn.

- Nereikėjo man jos palikti, - sumurmėjo sau Maiklas. Kad ir kaip būtų, reikėjo likti su Džeine. Dabar žiūrėk, kas atsitiko. Jo kvailas planas nepasiteisino. Tik be reikalo ją įskaudino. Koks jis kvailys!

Liftas pakilo į septintą aukštą. Maiklas prasibrovė iš jo pirmas, paskui nubėgo pro seselės postą. Sulėtino žingsnius tik artindamasis prie 703 palatos.

Durys buvo praviros. Jis nubraukė nuo suprakaitavusios kaktos plaukus ir nusišluostė veidą rankove. Turėjo atrodyti ramus ir pasitikintis savimi. Tačiau nebuvo ramus. Atrodė, kad jo širdis sprogs. Anksčiau niekada nejuto krūtinėje spaudimo, o dabar nežmoniškai spaudė.

Pagaliau atidarė duris ir apžvelgė palatą. Prie lovos krašto sėdinti seselė stebėjo širdies monitorių.

Tai, ką jis pamatė paskui, užėmė kvapą. Užsidengė ranka burną, bet vis tiek išsprūdo aiktelėjimas.

To jis nesitikėjo, visiškai. Tačiau jam tai atrodė prasminga; paaiškino viską, kas atsitiko. Šiaip ar taip, išankstinis planas buvo.

Septyniasdešimt ketvirtas

Ligoninės lovoje gulėjo kai kas kitas.

Ne Džeinė. Ne ji, ko jis tikėjosi ir bijojo.

Ten buvo Vivjena.

Iš pradžių Maiklas nesusivokė, bet paskui suprato, ir viskas po gabaliuką susidėliojo. Miršta Vivjena. Jam skirta padėti Vivjenai.

Ji gulėjo nejudėdama. Tokios jos niekada nebuvo tekę matyti. Jos veidas, nors ir įdegęs, buvo nepaprastai išblyškęs, be grimo. Plaukai palaidi, prie šaknų žili. Tačiau atrodė savotiškai giedra ir graži. Labai daug kuo panaši į Džeinę, todėl jo širdis suminkštėjo. Norėjo jai padėti, jei tik galės. Norėjo padėti joms abiem.

Vivjena, - tarė jis. Paskui seselei pasakė: - Aš - šeimos narys. Gal leistumėte mums minutėlę pabūti?

Seselė jam nusišypsojo ir pakilo.

Būsiu už durų. Žinote, ją ištiko insultas.

Vivjena atsimerkė ir į jį pažiūrėjo. Paskui vėl trumpai užsimerkė, tarsi bandydama kažką suprasti. Jis maloniai pasakė:

Vivjena, aš čia tam, kad tau padėčiau. Aš - Maiklas.

Ji atsimerkė, tamsiai mėlynos jos akys nebuvo išblukusios.

Maiklas? - paklausė švelniausiu balsu, kokio jis niekada nebuvo iš jos girdėjęs. - Džeinės Maiklas?

Taip, Džeinės Maiklas. - Jis paėmė jos ranką. - Norėčiau, kad galėtum pamatyti, kaip puikiai atrodai, - pasakė jis. - Tokia, kokia visada nori atrodyti. Graži.

Mano piniginėje yra veidrodėlis, - pasakė ji.

Maiklas nuėjo ir paėmęs parodė Vivjenai, kaip ji atrodo. Tokios pažeidžiamos jos nebuvo matęs, išvydo joje slypintį vaiką.

Esu atrodžiusi ir geriau. Manau, kad ir blogiau. Argi dabar tai svarbu?

Aišku, svarbu, - nesutiko Maiklas. - Gerai atrodyti yra puikiausias revanšas.

Tada ji nusišypsojusi padėjo ranką ant Maiklo rankos.

Kur mano duktė? Ar Džeinė čia? - paklausė ji. - Negaliu išeiti, kol nepamatysiu savo Džeinės Aukselio.

Septyniasdešimt penktas

O jei būčiau nesugebėjusi galiausiai atsiliepti telefonu ir išgirsti beveik nesuprantamai pro ašaras veblenančią Merę Luizą, kad kuo greičiau turiu bėgti į Niujorko ligoninę? Padėjusi telefoną jaučiausi, lyg būčiau išėjusi iš savo kūno. Vis dar buvo bloga, bet pykino mažiau. Buvo silpna ir truputį drebėjo kojos. Apsivilkau švariais drabužiais, paskui tarsi iš šalies mačiau, kaip kažkas panašus į mane skuba į vestibiulį ir sako Martinui: „Prašau iškviesti man taksi."

Tačiau tai aš išpuoliau iš taksi priešais Niujorko ligoninę, nudūmiau prie informacijos staliuko ir sužinojau, kad Vivjena Margo guli 703 palatoje.

Prie uždarytų durų laukė Merė Luiza. Ji pabučiavo mane į skruostą ir palingavo galvą. Karlas Fridkinas stovėjo koridoriuje. Jis buvo nuleidęs galvą, bet mačiau jo akyse skausmą.

- Kai tai atsitiko, Karlas buvo su ja, - pasakė Merė Luiza.

Kaip tik tada atsidarė motinos palatos durys ir moteris baltu chalatu paklausė, ar aš esu Džeinė. Ji prisistatė esanti motinos neurologe.

- Jūsų motiną ištiko insultas, - maloniai paaiškino ji. - Tai įvyko vakar teatre. Ji jūsų laukia.

Linktelėjau, stengdamasi neverkti, bandžiau būti narsi, kokios manęs Vivjena tikėjosi. Bet eidama į palatą visa drebėjau.

Motina atrodė labai išblyškusi, labai maža, visiškai nepanaši į save.

O šalia, laikydamas jos ranką, sėdėjo Maiklas.

Septyniasdešimt šeštas

Maiklas pažvelgė į mane, vos pastebimai linktelėjo ir supratingai šyptelėjo.

Labas, - sušnibždėjo jis, - pasikeiskim vietomis.

Jis atsistojo, o aš atsisėdau ant kėdės šalia Vivjenos.

Labas, mama. Čia Džeinė. Aš čia.

Motina pasuko galvą, ir mūsų akys susitiko. Ji sunkiai kvėpavo. Pamaniau, kad nori kalbėti, bet negali, ko anksčiau jai neteko patirti. Buvo nepasidažiusi, be tobulos šukuosenos. Vilkėjo paprastais ligoninės marškiniais - iš to galėjau spręsti, kad jai labai bloga. Jei jai būtų buvę bent kruopelytę geriau, ji tų marškinių nebūtų vilkusis.

Atrodė, kad ji manim apsidžiaugė.

Pasislinkau prie jos arčiau.

Ką, mama. Ką nori pasakyti?

Pagaliau ji prabilo, jos balsas bflvo švelnus ir malonus.

Aš tau buvau griežta, Džeine Aukseli. Suprantu, - pasakė ji. Paskui ėmė verkti. - Atsiprašau. Labai atsiprašau.

Nieko tokio. Viskas gerai, - pasakiau jai.

Bet norėjau, kad tu būtum stipri. Kad tau nereikėtų, kaip man, būti tokiai šaltai, kietai ir veidmainei. Kad nepavirstum Vivjena Margo. Būtų siaubinga.

Prašau nekalbėti. Tik laikyk, mamyt, mano ranką.

Ji nusišypsojo.

Man patinka, kai vadini mane mamyte.

Visada man sakydavo, kad negali to pakęsti.

Paėmusi mano ranką, paspaudė.

Ačiū Dievui, Džeine Aukseli, esi nė trupučio į mane nepanaši. Tik tokia pat sumani. Todėl tau dar geriau seksis. Bet tu visada būsi gera. Būsi Džeinė. Darysi viską savaip.

Girdėdama tokį pripažinimą, negalėjau sulaikyti ašarų, ašarų, kurias slėpiau daugelį metų.

Maniau, kad būdama į tave nepanaši labai tave nuvyliau.

Oi, Džeine Aukseli. Ne, ne, ne. Niekada. Nori, pasakysiu?

-Ką?

Tu esi vienintelis žmogus, kurį aš kada nors mylėjau, vienintelis. Tu - mano gyvenimo meilė.

Jos gyvenimo meilė.

Nuo ašarų man peršėjo akis, skaudėjo gerklę ir krūtinę, o mano motina atrodė ramybės įsikūnijimas.

Paskui pagalvojau: tai štai kaip? Po tiek metų scenos darbininkų barimo, rėkimo ant sekretorių, kovų su investuotojais. Po dešimtmečių rikiuojant tarnaites, vairuotojus, maisto ir gėrimų tiekėjus ir dekoratorius. Po daugybės dizainerių kurtų suknelių, tūkstančius dolerių kainavusių batų. Po visų kelionių į Paryžių, Londoną, Bankoką ir Kairą. Štai kaip viskas baigiasi - trapi moteris ligoninės lovoje. Mano motina ir aš. Pagaliau kartu.

Eikš arčiau, Džeine Aukseli, - paprašė ji. - Aš neįkąsiu. Tikriausiai ne, - pridūrė silpnai šyptelėjusi.

Pasilenkiau taip arti, kad mūsų veidai beveik lietėsi.

Turiu prašymą.

Žinoma, mama... mamyte. Ko nori?

Dėl Dievo meilės, pasirūpink, kad mane palaidotų... su ta naująja Galjano brokato suknia. Ne juoda. Su juoda atrodau siaubingai.

Negalėjau nenusišypsoti. Ji buvo Vivjena iki galo, ištikima sau.

Galjano, - pasakiau. - Pasirūpinsiu.

Ir dar vienas dalykas, Džeine.

-Koks?

Tu irgi per laidotuves nevilkėk juodai. J^oda spalva daugelį žmonių plonina. Bet kažkodėl tu su juoda per pečius atrodai truputį stamboka.

Nusišypsojau plačiau.

Gerai, mamyt. Vilkėsiu rožinę. Kaip tik turiu tokią suknelę.

Tu nepakartojama, - pasakė motina. - Visada buvai tokia. Rožinė suknelė per laidotuves. Būtinai apsivilk.

Pažiūrėjau į Maiklą. Dabar jis taip pat šypsojosi.

Motina užmerkė akis, jos kūnas sudrebėjo. Nenorėjau jos netekti. Savo mamytės. Pagaliau ji buvo mano mamytė.

Maiklas atsistojo ir nuėjo prie kito lovos krašto. Aš laikiau jos ranką. Maiklas laikė kitą. Tai - pabaiga, ar ne? Viskas vyko per greitai ir per staiga.

Pasilenkusi pabučiavau Vivjeną į švelnų, lygų skruostą. Ji nusišypsojo ir vėl atsimerkė. Nežymus galvos krustelėjimas pasakė, kad ji nori manęs arčiau.

Džeine, vienintelis bjaurus dalykas mirštant yra pasakyti tau sudie. Aš tave labai myliu. Sudie, Džeine Aukseli.

Sudie, mamyt. Ir aš tave labai myliu.

O paskui motina mane paskutinį kartą pabučiavo, kad ją amžinai prisiminčiau.

Septyniasdešimt septintas

Kaip ji ir norėjo, Vivjeną palaidojome su Galjano suknele. Atrodė gražiai. Apskritai visos laidotuvės buvo iškilmingos ir jaudinančios. O kaipgi kitaip? Vivjena jas iš anksto suplanavo iki mažiausių smulkmenų.

Aš vilkėjau rožinę suknelę. Ivo Sent Lorano rožinę.

Mišios, aišku, buvo laikomos Sv. Baltramiejaus bažnyčioje Parko aveniu.

Du pianistai pagrojo Bramsą be mažiausios klaidelės, tarsi prie jų būtų stovėjusi Vivjena. Paskui solistas padainavo melodijas iš mano motinos pastatytų miuziklų. Porą kartų susirinkusieji dainavo drauge.

Galiausiai, pasibaigus mišioms, labai šiltą pavasario dieną mes visi stovėjome ir dainavome mano motinos mėgstamą dainą Jingle Bells. Sunku tuo patikėti, bet daina puikiai tiko. Tarytum ji būtų žinojusi, kad tiks. Džiaugiausi už ją. Mano motina pateikė paskutinį savo hitą.

Einant iš Sv. Baltramiejaus bažnyčios prie limuzinų Maiklas man pasakė:

-Jei būtų pasiūlę kokteilių, tai būtų galėję virsti susitikimo su Vivjena Margo vakarėliu. Kaip ir turėtų būti.

Man viskas patiko, - pasakiau ir apkabinau jį. - Nes ir jai būtų patikę.

Susirinko visi svarbūs asmenys arba jais apsimetantys. Ne tik Elsė, Merė Luiza ir bendradarbiai. Labai garsūs aktoriai, režisieriai, scenos darbininkai ir choreografai, dekoracijų statytojai ir grimuotojai. Visi atvyko pagerbti mano motinos ir jos laimėjimų, kurių buvo daugybė, įskaitant ir išauginimą manęs tokios, kokia esu.

Tėvas buvo su žmona Ele, o keturiasdešimt aštuonerių Elė pagaliau ėmė atrodyti vyresnė negu trisdešimties. O gal pagerbdama Vivjeną ji tiesiog kukliai pasipuošė.

Buvo ir mano patėvis Hovardas. Blaivus. Man pasakė, kad jis niekada nesiliovė mylėjęs Vivjenos.

Ir aš, Hovardai. Aš taip pat, - pasakiau jį apkabindama.

Prisistatė senas mano motinos kirpėjas, tiesiog Džeisonas.

Kaip ir Vivjena, jis buvo plastinės chirurgijos tobulumo pavyzdys. Jis padarė mano motinai paskutinę paslaugą. Specialiai atskrido iš Palm Springso į Niujorką jos sušukuoti.

Pasirodė net Hju Mekgratas. Jis paspaudė man ranką, apkabino lyg buvusią žmoną, pasakė, kad dėl visko labai apgailestauja. Beveik patikėjau, kol prisiminiau, kad Hju yra aktorius, be to, Hju yra šunsnukis.

Ceremonija Vestčesterio apygardos kapinėse buvo jaudinanti ir trumpa, taip pat pagal išsamius Vivjenos nurodymus. Kunigas priminė, kad gyvenimas labai trumpas, kad už šio pasaulio mums skirtas kitas ir kad Vivjena, be abejo, statys spektaklius danguje. Trumpai, bet gerai pasakyta.

Ant motinos karsto padėjau vieną rožę. Toks mano stilius. Meldžiausi, kad mamytė ilsėtųsi ramybėje. Jei dabar ji pažiūrėtų iš viršaus, matytų, jog viskas praėjo taip, kaip ji norėjo. Aš vilkėjau rožine suknele, mamyt!

Paskui Maiklas paėmė mane už rankos ir mes nuėjome.

- Mums reikia pasikalbėti, - pasakė jis, o mane nukrėtė šiurpas.

Septyniasdešimt aštuntas

Skaisti šilta saulė nušvietė kapines tarsi scenos dekoraciją. Medžių žaluma, mirguliuojančios gėlių spalvos - viskas atrodė taip šviežia, lengva ir savo vietoje. Tai kodėl aš drebėjau?

Žavinga diena, - pasakiau.

Net Dievas nedrįstų gadinti Vivjenos planų, - nusišypsojo Maiklas.

Jis atlaisvino kaklaraištį, nusivilko švarką. Užsikabino jį ant smiliaus ir persimetė per petį. Kaip visada ištikimas sau, tikras Maiklas.

Taigi, žinome, kodėl buvau pasiųstas atgal į Niujorką, - pasakė jis. - Ir kodėl pajutau, kad man reikia į Niujorko ligoninę, ir visa kita.

Linktelėjau, bet nieko nesakiau.

Esu beveik tikras, Džeine, kad atsidūriau čia padėti tavo motinai.

Sustojau ir pažvelgiau į jį.

Bet tu vis dar čia.

Jis nusišypsojo.

Atrodo, taip. Jei iš tikrųjų nesu tavo išgalvotas draugas. O taip gali būti.

Niuktelėjau jam į pilvą.

-Jautei?

Uk. Taip, jaučiau. Ir dabar labai dažnai įsipjaunu skusdamasis.

Pauzė. Maiklo žalios akys prisimerkė prieš saulę.

Manau, esu čia todėl, kad noriu būti. Ir dar todėl, kad tu esi vienintelis žmogus, kurį kada nors mylėjau. Ir todėl, kad nepajėgčiau tavęs palikti, Džeine.

Vėl pasisukau į jį kupina meilės širdimi, mes susiglaudėme ir švelniai pasibučiavome. Buvo tobula.

Turiu klausimų, - pasakiau, - į kuriuos būtina atsakyti.

Nežinau, ar žinosiu atsakymus. Bet pabandysiu atsakyti, Džeine.

Tai ge-erai. Pradėsiu nuo sunkiausio. Ar tu... kada nors, supranti, kalbėjaisi su Dievu?

Maiklas linktelėjo.

Taip. Žinoma. Kalbėjausi. Daug daug kartų. Deja, jis man niekada nepaaiškino. Jis. Ji. Kad ir kas būtų. Kitas klausimas?

Tai tu tiki...

Maiklas apsidairė.

Na, kaip kitaip visa tai... paaiškinti? Pirmiausia mane? Arba mus? Snocones, „Pokemonus" „Simpsonus" Amerikos teisingumo sistemą, iPods.

Suprantu. Ar tu angelas?

Kartais. Bet retsykiais aš tikras pramuštgalvis. - Jis nusišypsojo ir man mirktelėjo. - Stengiuosi būti doras.

Treptelėjau koja. Man reikėjo žinoti.

Ar tu angelas, Maiklai?

Jis žiūrėjo man tiesiai į akis.

Garbės žodis, nežinau, Džeine. Manau, kad esu toks kaip visi. Nieko nežinau. - Jis vėl mane apkabino. - Matyk mane, liesk mane, - šnibždėjo jis. - Iki šiol mums tai pavyksta.

Žingsniavome toliau.

Maiklai, turiu tavęs paklausti kito dalyko. Jis tikrai kelia man nerimą. Ar tu visada atrodysi taip, kaip atrodai dabar?

Ypač gražus, labai malonus, netvarkingas?

Taip, panašiai.

Nori paklausti, ar aš kada nors pasensiu, Džeine?

Taip.

Tiesą sakant, nežinau.

Na, pažadėk ne tik drauge senti. Noriu, kad ir atrodytų, jog abu senstame. Tai man būtų labai svarbu.

Labai stengsiuosi, kad atsirastų raukšlių, būčiau sukumpęs, vairuosiu didelį juodą Buick.

Ačiū, - padėkojau. - Aš darysiu tą patį. O kaip dėl pinigų? - paklausiau. - Iš kur tu gauni pinigų?

Tai lengva.

Maiklas spragtelėjo pirštais.

Nieko neįvyko. Susiraukęs jis spragtelėjo dar kartą.

Keista, - sumurmėjo jis. Vėl spragtelėjo, ir vėl nieko. - Tikrai baisu. Paprastai išlaidoms pinigų gaunu tokiu būdu. Taip pat pasikviečiu taksi, kai lyja.

Jis pabandė dar kartą.

Nieko neišeina, - pasakė jis. - Hm-m. Įsipjauti skutantis vienas dalykas. Ką gi, teks susirasti darbą. Gal galėčiau būti boksininku?

Niuktelėjau jam vėl į pilvą.

Gal ne.

Galiausiai uždaviau sunkiausią klausimą, tą, kuris mane labiausiai gąsdino.

Ar pasiliksi su manim, Maiklai? Gal vėl mane paliksi? Tik atsakyk. Pasakyk man kartą visiems laikams. Ar taip atsitiks?

Septyniasdešimt devintas

Maiklas užvertė akis, ir nuo to man širdyje palengvėjo - tik truputį. Paskui jo veidą iškreipė grimasa, jis prispaudė ranką prie krūtinės.

Džeine? - tarė nustebęs. - Džeine?

O paskui susmuko ant akmeninio tako, kuriuo ėjome.

Maiklai! - atsiklaupiau šalia. - Maiklai, kas atsitiko?! Kas?! Maiklai!

Skausmas... krūtinė, - pralemeno jis.

Šaukiausi pagalbos ir, laimė, keletas žmonių po motinos laidotuvių dar buvo neišėję. Jie atbėgo.

Skambinkite devyni vienas vienas! - šaukiau, negalėdama patikėti tuo, kas vyksta. - Manau, jam širdies priepuolis. Prašau paskambinti devyni vienas vienas!

Pažvelgusi į Maiklą, pamačiau, kad jis prarado spalvą ir smarkiai suprakaitavo. Atlaisvinau kaklaraištį, atsegiau marškinių viršutinę sagą, ji ištrūkusi nuriedėjo ant tako. Kaip galėjo tai atsitikti, atsitikti dabar? Galvojau: viskas baigta, pulsiu į isteriją ir iš manęs nebus jokios naudos. Neleisiu, kad taip atsitiktų.

Maiklai, pagalba jau važiuoja. Greitoji. Laikykis, gerai?

Džeine, - sušnibždėjo jis.

Nekalbėk.

Maiklas atrodė toks išblyškęs, toks baisus ligonis, visiškai netikėtai, iš niekur nieko.

Devyni vienas vienas prisiskambinome, - pasakė vyriškis juodu kostiumu, kurį atpažinau kaip laidotuvių biuro atstovą. -Jie jau važiuoja. Stenkitės atsipalaiduoti, pone. Geriau nekalbėkite.

Džeine, - vėl ištarė Maiklas kaip per sapną. - Tavo geros akys.

Pasilenkiau prie jo arti.

Būk geras, Maiklai. Ššš.

Maiklas papurtė galvą, maniau, kad jis nori pasikelti, bet jis nenorėjo.

Nesakyk taip. Turiu dabar kalbėti. Reikia, kad tu žinotum.

Paėmiau Maiklo ranką ir dar žemiau pasilenkiau. Dabar mus

supo būrys žmonių, bet ant žemės buvome tik dviese. Tik mes. Kaip visuomet.

Švokščiančiu balsu Maiklas šnibždėjo:

Daug metų meldžiausi, kad vėl tave pamatyčiau... suaugusią. Meldžiausi, kad taip atsitiktų, Džeine. Daug apie tai galvojau. Norėjau, kad tai įvyktų. Ir įvyko. Kažkas išklausė. Ar ne nuostabu?

Ššš, - tildžiau, jausdama plūstančias į akis karštas ašaras.

Bet Maiklas nenorėjo nutilti.

Tu tokia nepaprasta, Džeine. Ar tai supranti? Supranti? Man reikia žinoti, kad supranti.

Taip. - Linktelėjau ir pasakiau tai, ką jis norėjo girdėti: - Aš girdžiu. Aš - nepaprasta.

Tada Maiklas nusišypsojo ir minutėlę atrodė toks kaip anksčiau. Jo šypsena buvo nuostabi: šilta, maloni, mylinti. Ta šypsena lietė mano širdį, palietė ją, kai buvau dar vaikas.

Neturėjau supratimo, kaip tave mylėsiu... ir kaip bus gera, - pasakė jis.

Jis stipriai suspaudė mano ranką.

Aš tave myliu, Džeine. Aš tave myliu. Žinau, kad sakiau, bet noriu sakyti vėl. Aš tave myliu.

Paskui jo akyse pasirodė ašaros.

Ne taip jau ir blogai, - ištarė jis, keistai šyptelėjęs.

Tada Maiklo akys užsimerkė.

Aštuoniasdešimtas

Dabar turiu jums pasakyti, kad tai, kas atsitiko paskui, negalėjo atsitikti, suprantu, jog žinant, kas;au atsitiko, tikriausiai atrodys beprotiška. Tačiau štai kaip buvo.

Greitoji pagalba nuvežė Maiklą į Šiaurės Vestčesterio ligoninę. Aš sekiau paskui policijos automobilį. Labai malonus daktaras Džonas Rodmanas man pasakė, kad užsikimšo visos keturios Maiklo širdies arterijos ir kad jam tuojau pat reikia daryti angio- plastinę operaciją. Širdies operacija visada teikia vilties. Gydytojas norėjo žinoti apie Maiklą tokių dalykų, kurių aš nežinojau, pavyzdžiui, kiek jam metų, ar anksčiau turėjo bėdų su širdim.

Paskui daktaras išėjo, o aš likau viena laukiamajame. Netrukus į jį ėmė plaukti žmonės, susijaudinę ir sunerimę, kaip ir aš.

Dabar prasideda tikros keistenybės.

Viena iš kambaryje esančių moterų - gelsvai rusvais plaukais, trisdešimtmetė, iš pažiūros labai simpatinga - pakilo atsigerti iš fontanėlio vandens, paskui priėjo prie manęs.

- Ar galima atsisėsti? - paklausė ji.

Aš abejingai linktelėjau, o ji prisitraukė kėdę.

Aš - Maiklo draugė, - pasakė ji, ir aš krūptelėjusi pakėliau galvą. Pažvelgiau į jos geranorišką, atvirą veidą. - Mes visi - jo draugai. - Ji mostelėjo į kitus laukiamajame, šie sužiuro į mane ir maloniai linkčiojo. - Mes tos rūšies draugai. Išgalvoti?

Ak. - Netekusi žado dairiausi aplinkui, žiūrėdama į juos, paskui į tą moterį. - Mano vardas Džeinė.

Taip, žinau. Supranti, Džeine, mes visi mylime Maiklą. Kaip jis jaučiasi? Ar žinai, kas jam?

Užsikimšusios širdies kraujagyslės, - paaiškinau. - Keturios arterijos.

Moteris pakraipė galvą.

Tai... per daug keista. Beje, mano vardas Blaitė.

Nieko keista, turint omenyje, ką jis valgo, - pasakiau su ironija.

Ji šyptelėjo.

Bet Džeine, mes nesergame, nė vienas iš mūsiškių. Niekada. Taigi iš tikrųjų keista. Čia vyksta kažkas visiškai netikėta, absoliučiai keisti dalykai.

Aš mąsčiau apie pasmerktą mūsų meilės romaną ir lingavau galvą.

-Jūs nieko nesuprantate.

Blaitė suėmė mano rankas. Ji buvo tokia miela, tikra draugė.

Tikrai suprantu. Maiklas apie tave pasakojo. Jis nesiliauja apie tave kalbėjęs. Mes visi pritariam, nors jums nereikia pritarimo. Niekada nematėm Maiklo tokio laimingo. Tu mums patinki, Džeine.

Taip ir sėdėjome kartu, aš ir Blaitė - mano naujoji išgalvota draugė - laukėme, nervinomės, buvome išsigandusios. Pagaliau pasirodė daktaras Rodmanas ir žengė prie manęs. Nega-

Įėjau jo veide išskaityti nieko, bet jis tikrai nesišypsojo. Mano širdis skausmingai susitraukė, burna išdžiūvo.

Iš nevilties pasisukau į Blaitę, bet ji papurtė galvą.

Daktaras negali mūsų matyti.

Ak, taip. Žinoma, negali. Aš čia viena, pamišėlė su savo išgalvotais draugais. Kuriai trisdešimt dveji metai.

Džeine, - pasakė daktaras Rodmanas. - Ar galite eiti su manim? Keistoki dalykai. Prašom ateiti.

Aštuoniasdešimt pirmas

Maiklas žiūrėjo į Džeinę, kai ji įėjo su jo daktaru į pooperacinę palatą. Dar vienas dalykas pirmą kartą - jo daktaras. Maiklas niekada nesirgo nė dienos per visą gyvenimą, niekada nesitikrino sveikatos ir, suprantama, niekada nesigydė širdies. Ir štai dar kas: niekada anksčiau jis nebuvo taip beprotiškai išsigandęs.

Ne dėl to, kad mirs - su mirtim daugiau ar mažiau buvo susitaikęs. Žiūrėjo į ją atsargiai optimistiškai.

Tačiau jis ką tik vėl rado Džeinę ir nė už ką nenorėjo jos netekti. Negalėjo Džeinės prarasti.

Labas, - tarė ji, o jis nusišypsojo. Dievino jos balsą.

Labas. Tikriausiai atrodau kaip partrenktas lekiančio sunkvežimio. Jaučiuosi panašiai.

Kaip žmogus, partrenktas sunkvežimio, atrodai nuostabiai.

Daktaras patapšnojo Džeinei per petį ir išėjo. Džeinė priėjo

prie Maiklo lovos, pasilenkusi pabučiavo į kaktą... ir staiga jis prisiminė, kad lygiai taip ją bučiuodavo, kai ji buvo aštuonerių metų. Jis jai tai priminė.

Mes labai panašūs, Maiklai. Aišku, aš prisimenu, - pasakė Džeinė ir nusišypsojo. - Sakiau tau, kad niekada tavęs nepamiršiu.

Paskui jie laikėsi už rankų - keturios rankos susipynė.

Tavo daktaras truputį pritrenktas, kad tu labai greitai atga- vai sąmonę po narkozės. Pernelyg greitai.

Maiklas truktelėjo pečiais.

Nežinau, kodėl. Bet kas man atsitiko?

Džeinė vėl nusišypsojo, ir Maiklas pasijuto geriau.

Tavo bėda - per riebus maistas, per daug „greito" maisto, kokį valgei dievai žino kiek metų. Bet yra ir gera žinia.

Klausau.

Tu turi, Maiklai, širdį. Galėjai mirti. Tu - žmogus, Maiklai. Tu - žmogus, - jos veidas iš džiaugsmo nušvito.

Palauk, ar aš teisingai supratau, - tarė Maiklas, - didžiausias privalumas būti žmogumi yra tai, kad jis turi mirti?

Gyventi ir mirti, - paaiškino Džeinė. - Tačiau tai labai daug. Didžiausias privalumas.

O paskui Maiklas ir Džeinė, nepaleisdami vienas kito, abu apsiverkė.

Tai, - pagaliau ištarė Maiklas, - kas šiandien įvyko, yra stebuklas.

Aštuoniasdešimt antras

Jei jau kalbame apie stebuklus, pasvarstykime štai ką:

Argi vien todėl, kad gyvenimas yra sunkus ir visada baigiasi liūdnai, visos istorijos turi baigtis liūdnai, nors to mus moko mokykla ir New York Times „Knygų apžvalga" Iš tikrųjų labai gerai, kad istorijos skirtingos, kaip ir mes skiriamės vienas nuo kito.

Taigi turiu jus įspėti: ši istorija baigiasi laimingai.

Milžiniški prožektoriai raižo Manhatano nakties dangų, žymėdami tikrai svarbų įvykį. Žmonės mojuoja rašikliais ir popieriaus lapais, maldaudami aktorių autografų. Policija ties Šeštuoju aveniu ir 54-ąja gatve laiko besiveržiančią minią. Tiesiog nuostabu. Tikras sujudimas.

Man suka pilvą, bet aš šypsausi, eidama pro paparacus į kino teatrą lyg niekur nieko. Vilkiu raudono atlaso suknelę. Ji aptempta per klubus, į apačią platėjanti. Bet atrodau gerai ir tai žinau. Sakykim. Taip, kaip aš suprantu šiuos dalykus ir kiek esu savim patenkinta, - pamažu vis labiau.

Eidama į savo vietą beveik girdžiu motinos balsą:

Ak, Džeine Aukseli, prie tokios iškilmingos suknelės reikia geresnių papuošalų. Kodėl nenuėjai į mano saugyklą ir neišsirinkai ko nors gražaus? Atrodai tokia... neužbaigta.

Vos garsiai nepasakau:

Maldauju, mama, ne šįvakar.

Įslenku į trečią eilę, visiškai viena. Nieko tokio. Mokėsiu elgtis. Esu suaugusi.

Paskui pamatau Maiklą. Jis atrodo šauniai, kai šauna tarp kėdžių ir sėdasi į tuščią vietą šalia manęs.

Suspėjau, - sako jis.

Esu tikras nervų kamuoliukas, - sakau jam, lyg nežinotų.

Jis mane apkabina, ir mano nervai tuojau pat nurimsta. Aprimsta. Jis jaukus, seksualus, malonus - viskas viename.

Na, dabar esu nervų kamuoliukas, beprotiškai įsimylėjęs žmogų, kuris gal tikras, o gal ir ne.

Maiklas kumšteli man į šoną - pastaruoju metu dažnai niuk- simės.

Gerai jau gerai, tikras, - sakau.

Pagaliau šviesos išblėsta ir prasideda filmas. Žmonės salėje tuojau džiaugsmingai suūžia, bet aš žinau, kad jie iš studijos ir viešųjų ryšių agentūrų, todėl tai nesiskaito.

-Jiems filmas patinka! - sako Maiklas.

-Jis dar neprasidėjo.

Ekrane pasirodo titrai: „Džeinė Margo ir ViMar Productions pristato ,Ačiū Dievui'." Salė vėl pritariamai suūžia.

Palinkstu prie Maiklo ir sakau:

Kad ir kaip būtų, muzika tikrai pasakiška.

Smuikai ir negarsūs variniai pučiamieji.

Labai tinkama įžanga šios gražios, lengvos komedijos pirmajai scenai.

Filmavimo kamera slenka per minią, paskui stambiu planu rodo Astor Court restorano staliuką St Regis viešbutyje. Si scena iš tikro buvo nufilmuota St Regis.

Prie staliuko sėdi maža, žavi mergytė. Kurį laiką kamera apsistoja prie jos, leisdama su ja susipažinti. Raudoni kaip obuoliukai skruostai. Kerinti šypsena.

Paskui kamera slenka į kitą staliuko pusę ir pagauna jos partnerį, gražų vyrą, apie trisdešimties metų. Sunku tiksliai pasakyti. Tačiau jis tikra žvaigždė.

Tai ką užsakom? - klausia jis.

Pats žinai, - sako mergytė.

Žinau. Kavos ledų su karštu karameliniu padažu.

Aktorius, atliekantis šį vaidmenį, puikiai tinka. Jis nėra žinomas, aš jį ką tik atradau. Be to, jam reikėjo darbo.

Tai - Maiklas, vaidinantis Maiklą. Kas gi kitas juo galėtų būti?

Stebiu jį ekrane, laikydama jo ranką salėje, ir mąstau, kad viskas gyvenime kažkaip netikra.

O paskui galvoju - ar neįmanoma įsivaizduoti ar patikėti? - kad vyras ir moteris gali kartu rasti laimę trumpą valandėlę, ir ji yra viskas, ką mes turime. Viskas, ką turi kiekvienas.

Manau, taip gali atsitikti. Taip atsitiko man, Džeinei Aukseliui, tikriausiai gali atsitikti ir kiekvienam iš mūsų.

Beje, kino žiūrovams „Ačiū Dievui" labai patiko.

EPILOGAS

Žemuogės su plakta grietinėle

Aštuoniasdešimt trečias

Maiklas sėdėjo Astor Court prie staliuko St. Regis viešbutyje su nepaprastai miela ketverių metų mergyte Agata, kuriai labiau patikdavo, kai ją vadino Age.

Agė buvo naujausia Maiklo užduotis, ir nors jis visada stengėsi daryti su kiekvienu vaiku ką nors nauja, nebandyta, sekmadienio popietę negalėjo atsispirti St Regis. Argi ši vieta nėra pilna gerų prisiminimų?

Padavėjas pastatė prieš jį dubenėlį su meliono rutuliukais ir citrinų šerbetą.

Nuolankiai dėkoju, - pasakė Maiklas, tarsi padavėjas būtų jam padaręs malonę.

Maiklas taip ir manė, nes padavėjas atliko savo darbą labai gerai.

Padavėjas Agei jau buvo atnešęs desertą: žemuoges su plakta grietinėle ant žemuoginių ledų su trupučiu žemuogių marmelado.

Tu tokia mergaitė, - šaipėsi iš jos Maiklas.

Aš ir esu mergaitė, kvailuti, - pasakė Agė, kuri mokėjo nuostabiai šypsotis ir turėjo gražias žalias akis.

Maiklui kilo pagunda išmokyti ją naujo - Agės ir Maiklo - žaidimo, bet susilaikė. Norėjo Agei ko nors dar geresnio - o štai ir išsipildė.

Age, žiūrėki

Į restoraną Džeinė atsivedė jų vienerių metų sūnų Džeką, jie ką tik įžengė į Astor Court ir dabar skubėjo per restoraną. Džekas rodė į lubas šaukdamas „lem, lem" - tai jo kalba reiškė „lempa" arba ką nors kita, kas jam labai patinka.

Ateina mamytė su Džeku! - sušuko Maiklas, ir jam kaip visada iš susijaudinimo dilgtelėjo širdį. Jam taip pasisekė, jautėsi toks laimingas, tiesiog palaimintas, turėdamas Džeinę, turėdamas šeimą.

Dabar galime žaisti beždžionę viduryje, - nusijuokė Agė. - O tu, tėti, būsi beždžionė. Gerai?

Gerai, - sutiko Maiklas, - tik šiam žaidimui reikia sviedinio. Bet aišku, kad aš - beždžionė. Gauruota, negraži, ar ne? - Paskui, pasisukęs į Džeinę, nusišypsojo ir sušnibždėjo - tik jai: - Pasiilgau tavęs. Visada tavęs pasiilgstu.

Ir aš tavęs pasiilgau. Bet dabar aš čia, - pasakė Džeinė.

Mes visi čia, keturiese. Ir nėra nieko geresnio pasaulyje. Nieko, ką galėčiau įsivaizduoti net slapčiausiose svajonėse.

Džeinė atsisėdo prie stalo ir pakabinusi šaukštą savo deserto - kavos ledų su karšta karamele - pirmiausia davė paragauti šio saldumyno Džekui.

Lem! - sušuko mažylis.

Su meile -

James Patterson

Gabrielle Charbonnet

* Kava su ledais.

užkandos (it.). Čia ir toliau - vertėjos pastabos.

skanumėlis (it).

cervezas - ispaniškas alus (isp.).

traškiomis spurgomis (isp.).

Hermes - aukštos kokybės prekių parduotuvė.

Robinson Galleries - meno galerija.

Oprah Gail Winfrey - populiarios TV laidos vedėja.

Splenda - šaldiklio rūšis.

Maži, švelnūs padarėliai, mokantys murkti, iš filmų serijos „Žvaigždžių kelias".

Content

Patterson James Sekmadieniai pas Tifanį