Віктор МИХАЙЛОВ

БУМЕРАНГ НЕ ПОВЕРТАЄТЬСЯ

Повість

1

ЗАМІСТЬ ПРОЛОГА

З океану, як звичайно цієї пори року, ось уже третю добу дув сильний мусон, вологий і водночас гарячий. Він гнав по Глобус-парку пожовкле листя дерев і клапті виборчих бюлетенів марсонвільської партії «поміркованих».

Пан Давід Саксон у супроводі особистої охорони гуляв у парку, коли годинник над портиком парламенту пробив дев’яту ранку. Крізь бокову хвіртку парку Давід Саксон пройшов до свого автомобіля і наказав везти себе в Марсонвільський інститут грунтознавства. Як і його брат, покійний Роберт, він цікавився питаннями грунтознавства і рослинництва.

В цей же час, обминаючи Глобус-парк, низький чорний автомобіль звернув на Саговар-авеню і загальмував перед глухими чавунними ворітьми. У відповідь на низький тризвучний сигнал ворота розчинилися, машина в’їхала на подвір’я і зупинилась біля під’їзду похмурого двоповерхового особняка, побудованого в стилі кінця минулого століття.

Шофер відчинив дверці автомобіля, й Інгольс — директор інституту грунтознавства пройшов у хол.

Піднімаючись широкими сходами, застеленими персидським килимом, Чарлз Інгольс відчув запах тютюну. Пан директор не курив, і ніхто з наукових співробітників та службовців не дозволяв собі курити в приміщенні інституту.

Терпкий, солодкуватий запах люлькового тютюну переслідував Інгольса навіть у холі другого поверху. Безумовно, це був «Принц Луї» — улюблений тютюн Давіда Саксона!..

«Невже?!» заходячи до прийомної, подумав Інгольс, і з того, як Глорія, його особистий секретар, мовчки, але виразно показала очима на ледь прочинені двері, він зрозумів, що не помилився. З тривогою в серці, мимоволі поправивши галстук, Інгольс переступив поріг свого кабінету.

За широким столом, розвалившись у його, Інгольса, кріслі, сидів Давід Саксон. У скупому світлі наступаючого дня холодно виблискували скельця його окулярів. З-під вкритої сивиною щіточки жорстких вусів, що закривали тонку верхню губу, стирчала його незмінна пряма люлька. Очі під важкими напівзакритими верхніми повіками дивилися похмуро, не віщуючи нічого доброго.

— Сідайте, пане директоре, — замість привітання процідив Саксон. Випустивши клубок диму і безцеремонно розглядаючи прибулого, він сказав: — У вас, Інгольс, вигляд ученого, заклопотаного великою науковою проблемою. — У словах Саксона звучала неприхована іронія, що скидалася на глузування. — Ви одержуєте більше, ніж будь-який сенатор. Ваш інститут коштує нам щонайменше вісімсот тисяч доларів на рік.

Добре знаючи свого шефа, Інгольс мовчав, його безбарвні очі під білястими віями альбіноса, крупний м’ясистий ніс і дряблувате підборіддя — усе його обличчя на довгій сухій зморшкуватій шиї виявляло послужливу готовність негайно погодитися з будь-яким, навіть з найбільш убивчим висновком шефа.

— Ви гадаєте, Інгольс, що моє терпіння безкрає, а гроші невичерпні! — Саксон постукав люлькою по ручці крісла, вибив попіл просто на килим, потім набив її знову, закурив, відкинувся на спину крісла і, заплющивши очі, кинув:

— Доповідайте!

— Мені нічого додати до того, що я вже доповідав, — обережно сказав Інгольс. — Ми — напередодні здійснення операції «Бумеранг», яка дасть нам можливість одержати вичерпні дані.

— Відомості, які передав міністерству військовий аташе, повніші, а головне дешевші за ваші, — посміхнувся Саксон.

— Наші відомості, пане шеф, ніколи не обходилися дешево. Для операції «Бумеранг» потрібне було ретельне і спеціальне навчання агентури, ми витратили цілий рік на підготовку і рискуємо найкращими кадрами. Терпіння, пане шеф, і ще раз терпіння. У гру вступають наші головні козирі, ця партія наша!

— Дивіться, щоб козирі не виявилися крапленими, — сказав Саксон, мовчки підвівся з крісла і, не прощаючись, попрямував до дверей. Потім обернувся і додав:

— Нас зв’язує, Чарлз, давня дружба. Та коли ви з вашими козирями програєте, я не обіцяю вам навіть пенсії. Ви завжди вважалися спеціалістом у російських питаннях. Не знаю, хто вам створив цю репутацію. Може, мій брат Роберт? Але мені б не хотілося, щоб ви її втратили. Не проводжайте! — закінчив Саксон і вийшов з кабінету.

2

ВИПРОБУВАННЯ

Якщо «артилерія — бог війни», то полковник Крилов був одним з жерців цього великого в гніві вогнеподібного бога. Його любов до артилерії і безмежна віра в неї ніколи не були сліпими. Він творчо працював для того, щоб зробити цього суворого «бога війни» ще сильнішим і могутнішим.

Син тульського зброяра, ще з дитинства оволодівши батьківським ремеслом і палко закохавшись у збройову справу, Андрій Крилов пройшов складний життєвий шлях від першого номера обслуги старої тридюймової гармати у сімнадцятому році до члена-кореспондента Академії наук.

У свої п’ятдесят чотири роки Андрій Дмитрович був міцний і сповнений тієї невичерпної творчої енергії, яка, по суті, визначає собою силу і молодість людини. І тільки нервове напруження останніх днів підготовки до випробування давалося взнаки: у Крилова почало здавати серце і сон став бажаним, але не частим гостем.

Великий годинник у кутку кімнати пробив три чверті на другу. Перегорнувши листок календаря, Крилов підкреслив дату. Завтра вранці нова зенітна гармата, результат багатьох років його наполегливої праці, проходитиме останнє, вирішальне випробування. Він погасив настільну лампу, підійшов до вікна і відсунув портьєру — в сяйві електричних вогнів міста, кружляючи і виблискуючи, падав пухкий лапатий сніг.

Не вмикаючи світла, він роздягнувся і ліг, але, схвильований думками про майбутнє випробування, довго не міг заснути…

Прокинувся Крилов пізно. Була десята година. Біля дивана на спинці стільця він побачив свій парадний мундир з начищеними регаліями і пришпилений до нього аркуш із зошита. Він прочитав:

«Тату!

На твою вимогу мундир приготовлений, штани випрасувані і регалії начищені! Чому у тебе в календарі сьогоднішнє число підкреслене червоним олівцем? Ой, старий, ти щось приховуєш від своєї доньки! У мене залік з історії Англії, душа ховається в п’яти… Сніданок у кухні.

Цілую. Маша».

Крилов підійшов до вікна і зажмурився від яскравого сонця.

«Чудовий день для випробувань!» подумав він.

Звідси, з висоти дев’ятнадцятого поверху, Москва лежала перед ним у білосніжному вбранні… Було безвітряно і морозно. Прямі пасма диму здіймалися над дахами будинків.

Дивне відчуття святкової порожнечі охопило Крилова. Сім років напруженої праці закінчуються, сьогодні останнє випробування. «Мабуть, те саме відчуває мандрівник, що пробився до поставленої мети крізь пургу і вітер, через піски і спеку, буреломи і непрохідні хащі», подумав він і посміхнувся своїй думці, бо знав — утома проходить і знову постає мета, важча, величніша за попередню, і знову людина готує себе до боротьби, до праці й перемоги.

Із задуми Крилова вивів різкий телефонний дзвінок. Полковник узяв трубку і почув голос Шубіної, парторга інституту:

— Андрію Дмитровичу, бажаю успіху! Раджу не хвилюватися, все буде гаразд!

До розмови з Шубіною Андрій Дмитрович був спокійний, але через кілька хвилин відчув, що телефонний дзвінок парторга знову схвилював його. Ретельно поголившись, Крилов одягся, випив склянку кави і викликав ліфт. Біля під’їзду на нього вже чекала машина.

Приїхавши на полігон, полковник Крилов зв’язався каналами спеціального зв’язку із злітними площадками керованих по радіо реактивних літаків і з пунктами «ДАВЛ». На це пішло багато часу. Полковник глянув на годинник і поспішив до малого лекційного залу. У дверях він зустрівся з генерал-полковником Чепруновим, заступником міністра. Під час війни Чепрунов був начальником штабу протиповітряної оборони фронту. Він прекрасно знав зенітне озброєння, був вимогливим і суворим «замовником».

Генерал-полковник тепло привітався з Криловим і сказав розкотистим баском:

— Я у вас сьогодні, полковнику, за повитуху, приймаю вашого акустичного первістка! — Він знайомим жестом провів долонею по виголеній голові і, кинувши лукавий погляд з-під темних, кошлатих брів, задоволений своїм жартом, увійшов до залу.

Андрій Дмитрович піднявся на трибуну. Перед ним були товариші по інституту, генерали і полковники, керівні працівники міністерства, вкриті сивиною прославлені герої Сталінграда, учасники артилерійського штурму Берліна.

Крилов відчув, як хвилювання, що охопило його зранку, стихло, думка ставала ясною і стереоскопічно об’ємною. Він глянув на конспект свого виступу і рішуче сховав його в кишеню.

— У наказі міністра, — почав Крилов, — написано: «Провести випробування нової зенітної гармати члена-кореспондента Академії наук полковника Крилова». Я вважаю, що приписувати мені заслугу створення нової гармати було б неправильно. На мою долю лише випала честь об’єднати і спрямувати творчі зусилля великого колективу вчених і конструкторів нашого інституту. Мабуть, ніколи ще над створенням нової гармати не працювало стільки різних спеціалістів. Крім того, сама думка про створення могутньої акустичної зброї не нова — ще в другому тисячолітті до нашої ери, як твердить біблійний міф, неприступні стіни Ієрихона повалилися від звуку труб його завойовників.

Утвердження пріоритету в створенні акустичної зброї за біблійним міфом викликало в аудиторії сміх: тут уміли цінувати і гостре слово і доречний жарт.

— Ми назвали нашу нову гармату «РЗ-1», — говорив далі Крилов. — «Резонансна зенітна перша». Я тут лише коротко викладу принцип дії гармати, потім на полігоні ви зможете переконатись у реальній потужності нової оборонної зброї. За основними конструктивними ознаками «РЗ-1» значно відрізняється від звичайної гармати, прийнятої на озброєння частинами ППО нашої армії. Конструкторам «РЗ-1» у зв’язку із збільшеною до тисячі шестисот метрів на секунду початковою швидкістю снаряда довелося подовжити ствол, посилити замкову і амортизаційну частину гармати. Але найістотнішим елементом «РЗ-1» є снаряд, який викликає під час вибуху серію могутніх акустичних імпульсів, що блискавично йдуть один за одним. Якщо взяти до уваги, що на висоті п’ятнадцять тисяч метрів тиск атмосфери падає майже в шість разів, то зрозуміло, наскільки складне технічне розв’язання цього завдання. Колектив учених, конструкторів та інженерів створив такий снаряд, який із швидкістю, що перевищує швидкість реактивного літака, наздоганяє ціль і створює у сфері радіусом до шестисот метрів серію акустичних імпульсів небувалої потужності, — від них літаки противника розвалюватимуться на частини.

Розповідаючи про основні труднощі, що постали перед конструкторами нової гармати, Крилов через широке вікно аудиторії спостерігав, як гусеничний тягач вивіз на центральну частину полігона вкриту брезентом «РЗ-1», а обслуга, знявши брезент, готувала гармату до бойового випробування: діловито підтягувала кабель і підключала його до приймальних приладів гармати.

— Щоб завдати противникові резонансної поразки у повітрі, — вів далі Крилов, — потрібен якнайточніший збіг частоти акустичних імпульсів при розриві снаряда з частотою вібрації площин літака. Визначення частоти коливання життєво важливих площин літака противника виявилося нелегким завданням. Конструктори розв’язали його, створивши «ДАВЛ» — «Дистанційні аналізатори вібрації літака». Висунувши «ДАВЛ» на відстань до двадцяти кілометрів від батареї, ми своєчасно одержуємо на «РЗ-1» дані про частоту коливань несучих площин, чітко виділені з цілого комплексу інших вібрацій, випромінюваних літаком. Таким чином, одночасно з дистанційним запальником автоматично встановлюється і резонансне кільце снаряда, що визначає число і частоту акустичних імпульсів при розриві.

Закінчивши свій виступ, полковник Крилов запропонував присутнім пройти на полігон. Після повторної перевірки спеціальних перепусток на контрольно-пропускному пункті комісія міністерства і командний склад зайняли свої місця.

Для того щоб створити умови, близькі до бойової обстановки, запуск керованих по радіо реактивних літаків був несподіваним для «ДАВЛ». Починаючи з дванадцяти годин тридцяти хвилин, час запуску цих літаків визначався самостійно командирами злітних площадок.

Озброєні оптичними приладами і секундомірами, члени комісії в напруженому чеканні не відчували холоду, хоч мороз дужчав. У тиші було чути, як потріскували запорошені снігом дерева, крони яких виднілися за високим парканом полігона. В морозному повітрі дзвінко лунало гавкання сторожових собак і скрип снігу під ногами вартових.

Глибоко засунувши руки в кишені шинелі, Крилов з хвилюванням стиснув змерзлі пальці. Він бачив, як у нетерплячому чеканні генерал-полковник Чепрунов нервово ламав затиснуту в долоні коробку сірників. Потім, клацнувши портсигаром, він запропонував Крилову цигарку.

Минуло немало часу, поки перший сигнал надійшов на прилади гармати. Члени комісії включили секундоміри. Суміщуючи нульові риски шкал з покажчиками стрілок, обертаючи маховики поворотного і підйомного механізмів, номери обслуги швидко наводили гармату. Пролунав постріл. Із стола секретаря комісії пружною хвилею повітря зірвало аркуші паперів. Сніг з сусідніх дерев злетів і розсипався алмазними бризками. І тільки через деякий час, десь дуже високо, далеко за межами видимості, почувся свист реактивного літака і майже одночасно — гуркіт тривалого вибуху.

Секундоміри зупинені. З моменту одержання першого сигналу від «ПУАЗО» і «ДАВЛ» до пострілу гармати минула сорок одна секунда.

Увага всіх знову зосередилась на небі, де ледве видимою крапкою, що наближалася до землі, на парашуті спускався невеликий прямокутний ящик з опечатаними контрольно-вимірювальними приладами, які містилися в реактивному літаку.

«У ціль влучили!» подумав Крилов, зняв папаху і обтер спітніле чоло. Тільки тепер він помітив у своїй руці цигарку, яка ще не встигла погаснути.

Генерал-полковник відсунув од себе бінокулярний шукач, через який він стежив за парашутом, і, розуміюче глянувши на Крилова, сказав:

— Цей постріл вартий виграної битви. Віддаю належне вашій скромності, Андрію Дмитровичу, і поздоровляю у вашій особі весь творчий колектив інституту з великою перемогою!

3

МЕХІЯ ГОНЗАЛЕС

Опівдні ясного, морозного дня великий сріблястий моноплан, посаджений рукою досвідченого пілота, підрулив до головної доріжки Внуковського аеропорту і зупинився. Мотори, зробивши останні оберти й дзвінко вистріливши, стихли. До дверей подали трап. Бортмеханік перевірив його міцність і, відступивши, дав дорогу пасажирам.

Літаком прибули комерсанти, представники крупних торговельних фірм Заходу і Латинської Америки. Зустрінуті працівниками Міністерства зовнішньої торгівлі, представниками преси і співвітчизниками з посольств, гості пройшли до автомобілів і вирушили до Москви.

Мехія Гонзалес не був нащадком іспанської землевласницької аристократії. Він не був креолом, тим більш метисом. Типовий англосакс, Гонзалес прибув у країну Рад як молодший компаньйон торговельної фірми Гондурас Фрут компані, щоб запропонувати «найкращі в світі» банани Гондурасу. Мехії Гонзалесу був приготований номер у готелі «Національ».

Відпочивши з дороги, комерсант подзвонив і через перекладача замовив обід на дві персони. Запрошений на обід Уільям Едмонсон, кореспондент газети «Марсонвіль Стар», з’явився вчасно. Після обіду вони разом вийшли на вулицю. В руках журналіста був чималий прямокутний пакунок.

Жваво розмовляючи, вони дійшли до площі Революції. Тут Гонзалес попрощався з Едмонсоном, узяв таксі, дав шоферові адресу і вже через якихось десять хвилин, відпустивши машину біля Самотечної площі, піднявся Троїцьким провулком і швидко знайшов потрібний йому номер — старий дерев’яний будинок на кам’яному фундаменті. Відрахувавши скрипучі східці, Гонзалес пошарив рукою по стіні, намацав ручку, впевнено, не постукавши, відчинив товсті, оббиті повстю і клейонкою двері.

Зайшовши в напівтемну прихожу, він штовхнув перші двері праворуч і, переступивши поріг, зажмурився від яскравого світла. Посеред кімнати над столом горіла велика електрична лампа без абажура. Двоє широких вікон були завішені байковими ковдрами.

— Привіт, Балт! — зустрів його господар, знімаючи окуляри і ховаючи їх до кишені.

— Салют, Дайс! — відповів представник Гондурас Фрут компані і, ступивши назустріч господареві, щосили ляснув його по плечу.

— Привіт, друзяко! Ти мов новенький долар! — посміхаючись сказав Дайс і, не залишаючись у боргу, стукнув гостя долонею в груди.

— Стривай, востаннє ми бачились ще в Спікенбурзі, чи не так? — запитав Гонзалес.

— Так, щаслива пора, сорок шостий рік! — аж зітхнув Дайс.

— Це з твоєї вини я останні півроку гнув спину над науками в Ерцхаузені і опинився тут, у Росії?

— Так, мій хлопчику. Ти в дуже нервовому стані. Роздягайся і побалакаємо. Сідай сюди, тут тепліше, — запросив Дайс, вказуючи на крісло біля груби. — Можу запропонувати — «Марсонвіль біст» або «Уайт хоорс».[1] Особисто я віддаю перевагу російській горілці.

— Давненько я не пив «марсонвільської бурди».

Дайс зробив суміш і, вимахуючи шейкером,[2] накрив на стіл.

— Прошу! — запросив він, розливаючи коктейль у бокали.

— За твою появу на лінії вогню! За успіх!

Вони чокнулись і проковтнули пекучу суміш.

— Перейдемо до справи, — сухо сказав Дайс.

Гість закурив сигарету і вичікувально подивився на Дайса.

— До того, як ми з тобою зустрілися в Спікенбургському коледжі, ти, якщо не помиляюсь, закінчив Альтаїрський механічний інститут.

— У тебе чудова пам’ять.

— Твій батько Юліус Буш емігрував з Прибалтики в сороковому році?

— Точніше, другого липня сорокового року.

— Ти проходив підготовку за програмою Московського вищого технічного училища імені Баумана?

— Точніше, за програмою механіко-технологічного факультету.

— Твій зріст?

— Сто сімдесят вісім.

Дайс налив собі повний бокал коктейлю і, раз ковтнувши, несподівано спитав:

— Ти, Балт, звичайно, читав Діка Клюазо?

— Ще б пак: «Любов горили», «Спробуй убивства заборонений плід!» Страшенно здорово! — з задоволенням пригадав Гонзалес.

— Так от, я повинен тобі сказати, що вся писанина Діка Клюазо — дитячий автограф на пелюшці, порівняно з тим, що тебе чекає в Росії. Якщо ти, Балт, зробиш «веселу посмішку під завісу» і тобі вдасться ще раз переплисти океан, тебе не купиш і за п’ятсот тисяч доларів!

Гонзалес уважно слухав свого шефа. Дайс, схильний пофілософствувати, не поспішав переходити до головного.

— Коли в тридцятих роках у справі «Метро Віккерс» засипався бродяга Торнтон, він був тоді крупною ставкою Інтелідженс-сервіс. Ціною великих жертв вони повернули свого Торнтона. Це були чудові часи романтики в нашій з тобою справі. Тепер інші часи, Балт! Якщо тебе викриють, вітчизна відмовиться від тебе. Відчуваючи неминучу небезпеку, скорпіон, піднявши хвоста, встромляє смертоносне жало собі в голову. — Дайс вийняв з футляра маленьку скляну кульку з рідиною і, показавши її Балту, додав: — Ось твоє смертоносне жало, Балт, візьми його, — і підсунув футляр співрозмовникові.

Гонзалес обережно взяв ампулу, поклав її у футляр і сховав у кишеню.

— Якщо ти, Балт, пам’ятаєш, — вів далі Дайс, — кілька років тому в «Спікен-Ньюс» я писав про залізну завісу. Так от: ніякої залізної завіси в Росії немає! Я завжди і всюди зовсім вільно, так само, як і всі мої співвітчизники, пересувався по цій країні. Я бував, де хотів, розмовляв, з ким хотів, і ніхто ніколи не стояв на моєму шляху. Але зайва обережність не пошкодить. Зустрічатись до третього ми більше не будемо.

Дайс налив вина співрозмовникові і підняв бокал:

— Ну, балтійський вигнанцю, герою бананової республіки, за «веселу посмішку під завісу»!

Поставивши бокал на стіл, він вийняв з кишені плоску нікельовану коробочку з шприцом, ампулу і сказав:

— Ти, Балт, завжди гостро відчував фізичний біль. Пам’ятаєш спікенбургський бейсбол? Ми зробимо попередній укол.

— Це тривала операція? — спитав Гонзалес, засукуючи лівий рукав сорочки.

— Дрібниця, кілька хвилин, — відповів Дайс, готуючи шприц для уколу. Але, помітивши хвилювання Гонзалеса, він додав: — Не хвилюйся, мій хлопчику, ти повернешся, ти обов’язково повернешся, як повертається бумеранг![3]

4

НА БІЖУЧІЙ ХВИЛІ

Біля одною з будинків великого благоустроєного селища московського автозаводу автомашина «Победа» висадила людину середнього віку в сірому півпальті з коміром із кенгуру і шапці-ушанці. Чоловік зайшов у під’їзд і попрямував до ліфта.

— Вам, громадянине, куди? — зацікавилася ліфтерша і, почувши номер квартири, багатозначно додала — До Івана Миколайовича, зрозуміло!

Вже піднімаючись ліфтом, чоловік у сірому півпальті належно оцінив слова ліфтерши. Треба думати, що Іван Миколайович Жбанков був гордістю цього будинку. Та, мабуть, і не тільки будинку: знатний токар-швидкісник, що дає продукцію в рахунок шістдесят першого року, автор популярної книги про нову геометрію різців, був, крім того, вмілим різьбярем по дереву і радіолюбителем-короткохвильовиком.

Маючи ці по суті загальні відомості про людину, з якою йому належало зустрітися, громадянин у сірому півпальті опинився біли дверей квартири на сьомому поверсі. Він натиснув кнопку, і в ту ж мить двері розчинилися, а в хромованій рамочці на молочно-білому склі спалахнув напис «Увійдіть!»

Ніким не зустрінутий, громадянин увійшов у прихожу, скинув півпальто, шапку, не поспішаючи пригладив непокірні пасма вигорілого на сонці світлого волосся і, почувши за переборкою звук морзянки, відчинив двері.

Вздовж стін невеликої кімнати стояли стелажі з книгами, праворуч на довгому столі містилася радіоапаратура, сигнальний щиток, перетворювачі змінного струму, стабілізатор напруги, саморобний телевізор, контрольний осцилограф, рамочна антена і ще багато деталей, призначення яких для стороннього було незрозуміле. Прямо біля вікна — письмовий стіл, на ньому велика купа книг із закладками, ліворуч верстак, набір інструментів, куски грушового дерева, пеньок з кореневищем, у якому вже можна було вгадати майбутній образ Чорномора.

Пред’явивши господареві своє посвідчення, прибулий з цікавістю оглядав Жбанкова, його велику лобасту голову з світлокарими очима, сухим хрящуватим носом і енергійно стиснутими губами. Іван Миколайович сидів у кріслі, обкладений грілками і закутаний ковдрою.

«Майор держбезпеки Нікітін Степан Федорович», прочитав Жбанков і, повертаючи посвідчення, також допитливо поглянув на відвідувача. Йому сподобалося обличчя гостя, світле волосся, брови, що зрослися на переніссі, блакитні, сповнені прихованого гумору очі під тінню довгих темних вій, виразний рот.

— Радий з вами познайомитись, Степане Федоровичу, — сказав Жбанков і, посміхнувшись, додав — Не бувати б щастю, так нещастя допомогло!

— Надовго ви з строю? — співчутливо запитав Нікітін.

— Я цей проклятущий радикуліт під час війни схопив, у болотах Східної Прусії. Мені професор Воронов зробив новокаїнову блокаду, і я було вже навіть забув, що хворів на радикуліт. І надало ж мені в цьому році, — я їздив на Ріцу, — викупатися в озері. Вода холодна і… мене звідти привезли на ношах.

Пролунав різкий телефонний дзвінок. Нікітін уже підвівся, щоб підійти до апарата, який стояв на окремому столику біля дверей, але спеціальний важіль підхопив трубку, одночасно ввімкнувши магнітофонну приставку, і молодий ламаний басок прозвучав у репродукторі:

— Іван Миколайович хворий і не підходить до телефону, прошу дзвонити о сьомій вечора, коли Раїса Григорівна приходить з роботи.

Важіль поклав трубку на апарат і вимкнув магнітофон.

— Техніка на межі фантастики! — посміхаючись сказав Нікітін.

— Техніка не моя, синова. Мій Димка захоплюється цим атракціоном. Кулібін! Таке ж бісеня, нічого не можу з ним зробити! — сказав Жбанков, приховуючи за удаваною різкістю гордість за свого сина.

— Так що ж, почнемо, Іване Миколайовичу? — спитав Нікітін.

— Будь ласка, — погодився Жбанков і вийняв із стола блокнот.

— Тільки, прошу вас, популярніше. Я в радіотехніці розуміюся погано, — попросив Нікітін.

— Постараюсь. А якщо буде незрозуміло, запитуйте.

Знову задзвонив телефон, і знову Димчин ламаний басок попросив дзвонити «…коли Раїса Григорівна приходить з роботи».

— Радіотехнікою я захоплююсь давно, — почав Жбанков, — ще до війни мені вдалося зібрати короткохвильову приймально-передавальну установку. Відтоді багато разів я її реконструював, вносив у неї нові технічні вдосконалення, але потай мріяв зібрати за новою схемою більш досконалу апаратуру. На цьому тижні, скориставшись своїм нездужанням, я закінчив і випробував новий короткохвильовий приймач. Два дні тому любителі-короткохвильовики приймали сигнали зимівників-полярників. Закінчивши прийом, я на всякий випадок залишив приймач увімкненим — буває так, що одна з віддалених станцій запізнюється з передачею. Тимчасом я увімкнув старий приймач і так собі, знаєте, мандрую по ефіру. Раптом чую дивні, незнайомі мені позивні: «Я 777»… «Я 777»… через однакові інтервали. Приймач був настроєний на хвилю двадцять метрів. Потім… Степане Федоровичу, вам усе зрозуміло?

— Поки що я розумію все, продовжуйте.

— Потім через такі ж інтервали, повторюючи тричі, невідома станція передала чотири нових числа, одне шестизначне, одне чотиризначне і два п’ятизначних. На цьому передача, здавалося б, закінчилася, як раптом я почув інші числа з нового радіоприймача, що був настроєний на хвилю тридцять метрів. І на цей раз було передано, з такими ж інтервалами, чотири числа, усі п’ятизначні. Мені здалося дивним, чому невідома станція, що працювала на хвилі в двадцять метрів, перейшла на хвилю в тридцять? Звичайно на біжучій хвилі працюють станції, щоб уникнути пеленгації.[4] Я ледве добрався до телефону, подзвонив у центральний радіоклуб, розповів про невідомий передавач, потім повернувся до приймачів і настроїв один на двадцять п’ять, другий на сорок метрів.

— Чому на двадцять п’ять і сорок? — спитав Нікітін.

— Я розрахував так: якщо перша передача була на хвилі двадцять метрів, а друга на — тридцяти, то третя буде на двадцяти п’яти або сорока. Мій розрахунок виявився правильним, наступна передача була на хвилі двадцять п’ять метрів, потім на сорока і тридцяти п’яти метрах. На закінчення невідомий передав свій позивний номер «777».

— Ви зберегли запис передачі? — спитав Нікітін.

Запис, зроблений Жбанковим, мав такий вигляд:

Хвиля 20 м. — 777, 499181, 9831, 25231, 46272.

30 м. — 47152, 47151, 22211, 22212.

25 м. — 3273, 284232, 387101, 38751.

40 м. — 289132, 46773, 47282, 281202.

35 м. — 7382, 29572, 62673, 85263, 777.

Дешифровка була складною справою, що вимагала великих спеціальних знань і досвіду. Цим питанням в управлінні займалися спеціалісти, але й того, що знав Нікітін, було досить, щоб усвідомити всю складність завдання, яке стояло перед ними; йому була зовсім незрозуміла наявність у шифрі чисел з різною кількістю знаків.

— Важко? — ніби відгадуючи його думки, спитав Жбанков.

— Дуже, — погодився Нікітін. — Так важко, що навіть не знаю, що думати…

— Скажіть, Степане Федоровичу, це може мати якесь значення?

— Не розумію, про що ви говорите.

— Ну, оці числа, передані в ефір?

— Не знаю. Можливо, це містифікація якогось радіожартівника. А може… У всякому разі, ви кому-небудь розповідали про це?

— Ні. Я не казав про це навіть дружині. До радіоклубу дзвонив, але…

— На їх скромність ми можемо розраховувати.

Нікітін подякував Жбанкову, попрощався і, вийшовши з дому, поїхав у протилежний кінець Москви, на спеціальну радіостанцію, якій, можливо, вдалося підстроїтись на прийом невідомої станції і, як сподівався Нікітін, визначити пеленг.

Відомості, одержані Нікітіним на радіостанції, були невтішними. Щоправда, тут також чули невідому станцію, але записали тільки останні дев’ять чисел. За короткий час передачі запеленгувати невідому станцію не вдалося.

5

ЗА ОКЕАНОМ

За кілька днів до того, як комерсант Мехія Гонзалес з’явився в Радянському Союзі, по той бік океану відбулися цікаві події.

Надрукована в газеті «Спікер-Ньюс» стаття «Сталінград сьогодні» викликала переполох. Сміливі люди в кулуарах редакції говорили, що ця стаття — вприскування камфори для газети, хворої на занепад серцевої діяльності на грунті хронічної брехні і обдурювання своїх читачів.

Інтерес спікенбургських громадян до кожного слова правди про Радянський Союз був таким великим, що вже опівдні в жодному кіоску Спікенбурга не можна було дістати газети.

Річард Ромбс, що проживав у Марсонвілі, одержав «Спікен-Ньюс» наступного дня. Прочитавши «Сталінград сьогодні», він ледве не проковтнув сигару. В результаті енергійної діяльності згаданого Річарда Ромбса вдалося з’ясувати, що автор цієї статті Патрік Роггльс — спеціальний кореспондент агентства Марсонвіль Ньюс Сервіс у Москві, а мати Роггльса мирно проживає тут же, в Альтаїрі.

Наступного дня газета порадувала своїх читачів статтею самого пана Ромбса. Автор метав грім і блискавку проти «Червоного Роггльса» і вимагав притягти до відповідальності його матір, місіс Роггльс.

Елізабет Роггльс ледве жива приїхала з Альтаїра ранковим поїздом і стала перед грізною комісією по розслідуванню антипатріотичної діяльності. Стара заявила:

«Мій Патрік був завжди хорошим, люблячим сином, вихованим у порядній статечній родині. Кожної неділі Пат відвідував церкву. Я абсолютно не розумію, як він міг написати щось неугодне богу і Марсонвілю!»

Нарешті, шум, зчинений Річардом Ромбсом навколо статті «Сталінград сьогодні», докотився і до сенатора Моріса Ходжа.

Справа Роггльса попалась до речі. Зазнавши цілий ряд невдач у розслідуванні «червоної крамоли» у Марсонвільському університеті, Моріс Подж накинувся на «Червоного Роггльса».

З легкої руки високоповажного містера Ромбса справа Роггльса покотилася, мов сніжний клубок з гірської вершини, обростаючи все новими і новими подробицями. На сторінках газет зарясніли заголовки: «Комуніст Роггльс», «Роггльс зраджує інтереси нації», «Елізабет Роггльс зрікається свого сина!», «Геть із Марсонвіля Червоного Роггльса!».

Нарешті, лють Моріса Поджа досягла апогею. Сталося це тоді, коли до рук сенатора потрапила книжка «Зрадники нації», що належала перу того ж таки Патріка Роггльса.

В цій книжці Роггльс викривав злочинні зв’язки марсонвільських монополій у дні війни. Видана в Радянському Сонні російською мовою з портретом автора на обкладинці, книжка викликала новий приплив люті у сенатора Поджа. Виступаючи в сенаті, він гнівно запитував:

— Чи не слід нам взагалі припинити поїздки в Росію наших синів і цим уберегти їх від впливу доктрини комунізму? Чи не слід нам у нашій вільній, демократичній країні створити ізольовані сховища для червоних, як створюються лепрозорії для прокажених?!

— Не нове! — гукнув хтось з балкона. — Це вже було в Гітлера! — і в голову сенатора полетів мішечок з папкорном — смаженою кукурудзою.

Мішечок з папкорном страшенно нагадував бомбу. Мужність залишила сенатора саме в той момент, коли численний загін поліції метнувся на балкон ловити державного злочинця.

6

ЗУСТРІЧ

Був грудневий морозний вечір. Легкий, але колючий вітер гнав із Олександрівського садка дрібний сніговий пил. Полум’яніли барвисті вогні реклам. Рівним молочно-білим сяйвом заливали вулицю грона ліхтарів. Нестримний людський потік навально заповнював широкі тротуари. Шум автомобільних моторів, гудки клаксонів, жваві розмови — все зливалося в суцільний незамовкаючий гомін великого міста. В цей післяслужбовий час Москва була особливо пожвавленою і гомінкою.

Патрік Роггльс нерішуче затримався на розі, потім перетнув вулицю Горького і зайшов у кафе «Національ».

У другому малому залі, розцвіченому в м’які тони золотистої осені, виявилося вільним одне місце. Роггльс попрямував до столика:

— Дозвольте?

— Прошу! — не дивлячись на нього, різко кинув чоловік, заглиблений у читання газети. Його пряме жорстке рудувате волосся, сірі очі за товстими скельцями окулярів, гидливо опущена нижня губа, що ніби висіла на двох складках, здалися Роггльсу знайомими. Він ще раз уважно подивився на сусіда, на його світлий, явно не по сезону костюм і яскравий галстук, але так і не пригадавши, де його бачив, сів у крісло.

Зім’явши і шпурнувши газету на підвіконня, чоловік в окулярах, вдивляючись у Роггльса, промовив скрипучим фальцетом:

— Десь я вас бачив… Не пригадую… Ага! — вигукнув він. — Я бачив вас наприкінці сорок сьомого в Лондоні, в Ланкастер-Хаузі, на засіданні Ради Міністрів закордонних справ чотирьох держав.

— В Ланкастер-Хаузі… Ні, я вас не пам’ятаю… — все ще напружуючи пам’ять, сказав Роггльс.

— Я був від «Марсонвілль Стар», моє ім’я Уільям Едмонсон.

— Ось тепер я згадав — Уільям Едмонсон. «Джентльмен пера», так, здається, називали вас хлопці з Пресрум?[5] Моє ім’я Роггльс, Патрік Роггльс.

— Сто чортів! — замість привітання кинув Едмонсон. — Варто проти ночі згадати чорта, як він зразу ж і з’явиться!

— Не можна сказати, щоб це було люб’язно, — зауважив Роггльс.

— Я читав, — вказавши на зім’яту газету, проскрипів Едмонсон, — читав і дивувався! Ось у моїй кишені лежить ваша книжка «Зрадники нації». — Він вийняв книжку і помахав нею у повітрі. — Вона мені не під силу: я погано знаю російську мову, але я прочитаю її! Обов’язково прочитаю. На якого дідька вам, Роггльс, треба було так турбувати сенатора Поджа?

— Краще спокійне сумління, аніж неспокійний сенатор.

— Так, значить, ваш «Сталінград сьогодні» і ця книжка — не рекламний трюк? — спитав Едмонсон.

— Ні, це об’єктивний репортаж.

— А чи знаєте ви, що вас чекає за океаном після такого об’єктивного репортажу?

— Знаю, — спокійно посміхнувшись, відповів Роггльс і замовив собі каву з коньяком та російський пиріг з яблуками.

Едмонсон не був п’яний, але майже порожній графин з-під коньяку давав підставу думати, що «джентльмен пера» був добре напідпитку.

Змішуючи чергову порцію коньяку з боржомом — ця суміш нагадувала йому віскі-соду, — Едмонсон розглядав Роггльса. Так знавці розглядають витвори мистецтва, нахиливши голову і прижмуривши око. Він навіть витяг книжку і, порівнявши портрет Роггльса на обкладинці з оригіналом, не без заздрості кинув:

— Хай йому біс, вашому фасаду позаздрив би і сам Моріс Подж! Це єдине, чого йому бракує!

Едмонсон мав рацію, обличчя Патріка Роггльса впадало в око: у нього було темне, з бронзовим відливом, трохи кучеряве волосся, великий, ледве похилий лоб, виразні карі очі, правильна лінія носа, рота і підборіддя. Риси його обличчя створювали відчуття сили і суворої чоловічої краси. Він приваблював, викликаючи до себе повне довір’я.

Не звернувши уваги на комплімент Едмонсона, Роггльс запитав його:

— Чим ви, Едмонсон, думаєте здивувати читачів вашої газети?

— Не знаю, Роггльс. Щоправда, лише тиждень, як я в Росії, але й досі не передав до редакції жодного рядка. Був я в раменському колгоспі, оглядав університет, автозавод…

— Тепер вам залишається одне: подивитись балет «Лебедине озеро» у Великому театрі. До речі, ви можете це зробити сьогодні, — з легкою іронією сказав Роггльс.

— По-вашому, це і є головне? — не помітивши іронії, спитав Едмонсон.

— Це символ сучасної Росії, так само, як «Марсонвіль бенк білдінг»[6] або бронзова група Марса і Меркурія біля пірсу Марсонвільської гавані є символом нашої батьківщини.

— А що ж, по-вашому, є символом нашої батьківщини?

— Трущоби Марсонвіля і палаци околиць, бараки Хімічного концерну «Роман», Марсонвіль-авеню, розкіш і злидні, високий рівень виробництва і низький рівень споживання.

— Та ви справді червоний, Роггльс!

— Скоріше рожевий, — відпарирував Роггльс і розсміявся. — Однак я бачу, ви з успіхом замінили скотч російським коньяком.

— Тут немає шотландського віскі, до того ж російський коньяк не гірший, — погодився Едмонсон. — А що як нам справді піти подивитись балет?

— Можу зробити вам цю приємність. У мене є один зайвий квиток.

— Я міг би обійтись, Роггльс, і без вашої люб’язності…

— Яким чином?

— Купити квитки у перекупника, заплатити дорожче…

— Ви таки, Едмонсон, зовсім не знаєте Росії. Тут приватнокапіталістична ініціатива — злочин, бізнес карається законом. Близький нам з дитячих оповідань різдвяний хлопчик, який зробив свій перший бізнес на коробці з сірниками, тут потрапив би у табір малолітніх правопорушників!

— Холодна, загадкова країна, — проскрипів Едмонсон, притулившись спиною до дерев’яного щита опалення. — Холодна… — ще раз повторив він і, підтягнувши портьєру, відгородився нею од вікна.

7

У ВЕЛИКОМУ ТЕАТРІ

Вміло підсвічені з внутрішнього боку колони Великого театру спокійно і велично несли на собі портик з квадригою Аполлона. І тут колючий вітер з дрібним сніжним пилом бив просто в обличчя. Здавалося, що колісниця Аполлона мчить вперед, здіймаючи сніговий вихор.

Під портиком театру, мов річка, розтікався гомінкий людський потік. Притулившись до колони, щоб не заважати рухові, дівчина нетерпляче і стурбовано вдивлялась у збуджені обличчя святково настроєних людей. На великому циферблаті вуличного годинника хвилинна стрілка здригнулась і впала з дванадцяти, було п’ять хвилин на восьму.

Минуло ще десять хвилин образливого, нудного чекання. Дівчина з досадою витягла з сумочки два квитки. Вирішивши продати один з них, вона хотіла відірвати квиток, але була атакована зімкнутим строєм любителів балету:

— Дівчино, ви продаєте квиток?

— Я підійшов перший!

— Цей громадянин бреше! Його тут не було! — рішуче заявило грудне контральто і, енергійно працюючи ліктями, протиснулося ближче.

Дівчина розгубилася, але тут на допомогу їй прийшла та, кого вона чекала, — висока яскрава блондинка в рожевому шерстяному капорі і хутряній шубці:

— Красуле, ти, здається, збираєшся продати мій квиток?!

— Ой Любо, мене тут трохи не розірвали! — відразу повеселішавши, сказала вона, пробиваючись разом з подругою до головного входу.

— «Красуля»?! — презирливо фиркнуло контральто і так само енергійно кинулося до іншої групи добувати квиток.

Насилу прокладаючи собі дорогу в густій юрбі людей біля входу в театр, похмурий «джентльмен пера» ледве встигав за Роггльсом.

Перший акт балету не справив великого враження на Едмонсона, але другий схвилював його, він розчулився і, прямуючи з Роггльсом до буфету, розпитував про народні джерела «Лебединого озера».

Глибоко хвилююча музика, виконавська майстерність і поетична натхненність балету збентежили його. Він відчув усю тоскну одноманітність своїх повсякденних інтересів і особливо гостро зрозумів, що роки минають, що молодість розтринькана в боротьбі за своє місце під сонцем марно і по дрібницях.

Бокал холодного іскристого вина освіжив Едмонсона, другий бокал настроїв його на філософський лад:

— Знаєте, Роггльс, — сказав він, я, можливо, п’яний, але… дарма. Я хочу скачати, Роггльс, що в мене давно виробився імунітет проти вірусу ідей війни, я звичайний мислячий марсонвілець. — Едмонсон простягнув свій бокал буфетниці і, одержавши повний, відвів Роггльса до вікна.

— Мені здається, Роггльс, що наші хлопці з військового міністерства збожеволіли. Ми можемо успішно битися з росіянами, не стріляючи з гармат. Війна систем! Переможе той, хто створить вищий рівень життя для середньої людини своєї країни. Добре, хай у цій сутичці ми будемо розбиті, але й поразка принесе нам перемогу!

— Очевидно, Едмонсон, — мирне змагання соціалізму і капіталізму буде темою вашої першої статті для «Марсонвіль Стар», — іронічно зауважив Роггльс, потягуючи маленькими ковтками шампанське.

Слова співрозмовника повернули Едмонсона до дійсності. Він мовчки пригубив бокал і, трохи помовчавши, сказав:

— Ще років з двісті тому Томас Пейн, американський публіцист-демократ, говорив: «Ми переживаємо іспит для людських сердець!».

— Уявляю собі, Едмонсон, як ви впораєтеся з іспитом, що випав у даному разі на долю вашого серця.

— Наприклад? — різко спитав Едмонсон, і погляд його маленьких світлих очей, непомірно збільшених сильними окулярами, став злим і колючим.

— Ви, як і більшість ваших попередників, побіжите на кухню прес-аташе посольства і перепишете дослівно чергову смердючу провокаційну стряпню…

— Сан оф ейбіч! — соковито вилаявся Едмонсон і широким жестом вихлюпнув шампанське в обличчя Роггльса.

Роггльс був молодший і сильніший, сутичка була б не на користь Едмонсона. До того ж Роггльс був тверезий. До болю стиснувши кулаки, так що нігті вп’ялися в долоні, він стримав себе, посміхнувся, вийняв хустку, спокійно обтер обличчя, борти піджака і вибачився перед тими, що стояли поруч.

— Вибачте, це необережність, — сказав він, потягнувши Едмонсона з буфету.

Третю дію «джентльменові пера» так і не вдалося подивитись. У фойє до них підійшов чоловік і, запросивши їх до кімнати першого поверху, зручно обставленої м’якими меблями, звернувся добірною англійською мовою:

— Ви кореспонденти газет?

— Я спеціальний кореспондент «Марсонвіль Стар», Уільям Едмонсон, — назвав себе «джентльмен пера» і пред’явив кореспондентське посвідчення.

— Дуже приємно. Я — Лавров Іван Леонідович, — відрекомендувався адміністратор і, повертаючи Едмонсону посвідчення, запитав:

— До приїзду в Радянський Союз ви, мабуть, довгий час жили в Західній Європі?

— Звідки це вам відомо? — здивувався Едмонсон.

— У нашій країні не заведено вихлюпувати вино в обличчя свого співрозмовника.

— Дозвольте закурити? — замість відповіді запитав Едмонсон, дістаючи пачку сигарет. — Куріть, це «Фатум», чудові сигарети.

— Дякую, я не курю, — відмовився Лавров.

Едмонсон сів у крісло і закурив: він був схвильований.

— У вас дуже дивне уявлення про Радянську країну, містер Едмонсон. У нас не можна безкарно ображати людину. Я викликав чергового секретаря посольства і прошу вас, коли прийде машина, залишити Великий театр.

— Сподіваюсь, ви не позбавите мене задоволення подивитися третю дію балету? — чемно нагадав Роггльс.

— Прошу вас, антракт уже скінчився, — сказав Лавров і провів Роггльса до дверей партеру.

Дівчата були свідками інциденту в буфеті. Почувши звертання Едмонсона до Роггльса, вони впізнали в ньому автора відомої у нас книги «Зрадники нації». Крім того, надрукована в сьогоднішніх газетах велика стаття «Прогресивний журналіст перед судом реакції» знову нагадала про Патріка Роггльса. В цій статті розповідалося про виступ у сенаті Моріса Поджа і про відречення матері Роггльса від свого сина.

Прогресивний журналіст, як мужня і сильна людина, викликав до себе почуття симпатії і дружньої поваги.

Коли Роггльс зайняв своє місце в партері, Люба не досить впевненою англійською мовою співчутливо спитала його:

— За що він вас образив?

— Бачите, не знаю, щиро чи пі, Едмонсон, кореспондент «Марсонвіль Стар», висловив у буфеті кілька красивих гуманних думок, але одна справа кучеряві фрази за бокалом вина, інша — мужня заява в пресі. Я добре знаю цих джентльменів пера: в кулуарах громадських установ — думки з слідами завитків перманенту, а на сторінках газети — статті, що підозріло тхнуть посольською кухнею. Едмонсону я сказав правду, але правда пришилась йому не до смаку, — відповів Роггльс чистою російською мовою.

— Тихше! — в благородному гніві прошипіла бабуся, що сиділа поруч.

Почалася третя дія балету.

— Дай мені, Красуле, програму, — пошепки попросила Люба і заглибилася в читання.

Машенька не була вродливою, але дев’ятнадцять років — такий вік, коли дівоча свіжість принадніша за зрілу красу. Радість життя, нетерпляче чекання цього незвичайного вечора, без уважної опіки батька, робили її особливо жвавою і привабливою. На ній була нова крепова сукня бузкового кольору з маленьким декольте. Букетик барвистих штучних квітів, приколотий до корсажа, вигідно підкреслював її свіжість. А материн золотий медальйон на бархатці і тоненький перстень з бірюзою свідчили, що вона переступила поріг своєї юності, і життя розкриває перед нею якісь нові, ще незнані далі.

У Великому театрі Маша бувала і раніше, але кожного разу тут усе знову і знову вражало її своєю грандіозністю і пишністю. «Лебедине озеро» вона вперше бачила ще дівчинкою, другокласницею. Тепер вона дивилася балет начебто вперше. Тема романтичного кохання Одетти і Зігфріда хвилювала її. Тривога за їх світле і чисте почуття викликала у Маші сльози. Впіймавши на собі уважний погляд Роггльса, вона зніяковіла й одвернулася.

В антракті між третьою і четвертою діями вони вийшли разом у фойє. Роггльс запропонував зайти до буфету, але дівчата відмовились. Люба без упину цокотіла за обох. Машенька, все ще перебуваючи під впливом третьої дії, мовчала і прислухалась до розмови Люби та Роггльса.

— Пробачте, — підійшов до Роггльса Лавров, — ваш колега забув на столі сигарети. Чи не змогли б ви передати йому цю пачку?

— Дуже жаль, але навряд чи я його побачу найближчим часом, — ввічливо відповів Роггльс і попрямував далі, взявши дівчат попід руки, чим остаточно збентежив їх.

— Скажіть, — запитала Люба, — вашому колезі за цей вчинок у буфеті щось буде?

— Черговий секретар посольства прочитає йому нудну лекцію про шкоду пияцтва і відправить на своїй машині в готель, — посміхаючись відповів Роггльс.

— Правда, що у вас неприємності? Коли ви повернетесь додому, в Марсонвіль, вони вас… ну… я… — так і не договоривши, Машенька знітилася і почервоніла.

— А що вам відомо про мої неприємності?

— Все. Я читала в газеті. Вони примусили матір зректися вас? За що? За правду?

— У нас в Альтаїрі говорять: «Леді Трабл приходить до вас додому, приймайте її всерйоз і надовго». Трабл, по-російськи, біда.

— Я знаю. Ми вчимося в інституті іноземних мов, на англійському.

— На якому курсі?

— На третьому.

— А ви залишайтесь у нас, в Радянському Союзі, — сказала Люба.

— Якщо всі ми будемо кидати батьківщину, хто ж боротиметься з середньовічним варварством панів морісів поджів?

Після закінчення вистави вони вийшли разом. Люба жила поблизу, в Брюсовському провулку. Вона попрощалася з ними і пішла сама. Машенька жила в новому висотному будинку на Котельничеській набережній. Роггльс запропонував дівчині відвезти її в таксі, але Машенька відмовилась, і вони попрямували пішки через Красну площу.

Вітер вщух. Ішов лапатий сніг. На металевому каркасі майбутнього будинку в Зарядді спалахували сліпучі вогні електрозварки.

Вони йшли по набережній мовчки. Поруч з Роггльсом, високим і сильним, Машенька здавалася маленькою і тендітною. Дівчина відчували, як тепло його руки проникає крізь рукав шубки, викликаючи в ній якесь нове, ще незнане, хвилююче почуття.

8

ПОРТФЕЛЬ З МОНОГРАМОЮ

У Целендорфі, південно-західному районі Берліна, на Клейалеї, вулиці особняків і вілл, зрештою, як і всюди на Заході, реклама «Кока-кола» настирливо лізла в очі, настирливо кричала про себе з дахів автобусів, із стін будинків, з рупорів гучномовців, з екранів телевізорів і кінотеатрів.

З того, як Адам Кноль розглядав розкішний плакат «найкращого в світі напою», можна було зробити висновок, що «надихаючий», «збуджуючий», «джерело всіх радощів життя» напій «Кока-кола» був вершиною його бажань.

Зранку Адамові Кнолю не вдалося промочити горло, кухоль баварського пива був для нього недосяжною мрією. І все-таки його цікавив не «напій радості». Розглядаючи плакат, Кноль уважно стежив за людиною, яка чекала машину. В руці цієї людини, одягненої в костюм яскравозеленого кольору і пісочне пальто, був шкіряний портфель із срібною монограмою.

Людина недбало переклала портфель під пахву, засунула руку в кишеню і вийшла на середину проїзної частини. Звідси перед нею відкривалася перспектива Клейалеї. Але машини, мабуть, не було, бо «Піжон» (Кноль охрестив власника портфеля «Піжоном») вернувся на тротуар.

Адам Кноль, як він сам казав, «був геологом по обслідуванню кишенькових надр». Сумочки і портфелі були не за його спеціальністю, але… «хтозна, — думав він, — можливо, кухоль і порція сосисок сховані саме в цьому портфелі з монограмою?»

Фланіруючою ходою багатого нероби Кноль попрямував до «Піжона». Він ішов не поспішаючи, але в ці хвилини все його жилаве сильне тіло ніби акумулювало енергію для наступного стрибка.

За хвилину, чуючи за собою свистки і крики, Кноль, минувши прохідний двір, вибіг на Лімаштрасе і краще за будь-якого спринтера за п’ять хвилин фінішував на площі вокзалу Целендорфвест. Тут, заскочивши у ворота будинку, він засунув портфель за пояс штанів, застебнув піджак і, важко дихаючи, вийшов на площу. Помітивши поліцейський мотоцикл з «Піжоном» на багажнику, що наближався по Лімаштрасе, Кноль вибіг на платформу вокзалу і встиг вскочити у вагон приміського потсдамського поїзда. В останній момент, побачивши, що колишній власник портфеля вчепився і повис на поручнях хвостового тамбура, Кноль почав швидко перебиратись у головний вагон і, не доїжджаючи Фріденау, вискочив з поїзда на ходу.

«Хай йому чорт! — подумав Кноль, озираючись на всі боки. — „Піжон“ наступає мені на п’яти. Мабуть, у цій штуковині стільки марок, скільки пуху в перині пана інспектора!»

По Альзен Фреге Адам Кноль швидко добрався до Вільмерсдорфа, вскочив у сіменсштадтський поїзд, знову зіскочив на Кайзердамм і пересів у автобус, що йшов на схід у Тіргартенпарк. Лише тут Кноль відчув себе в безпеці, зміг віддихатися і зібратися з думками. Звичайно, він зараз поїде до фрау Кеніг. Плоска, мов прасувальна дошка, вдова податкового інспектора Амалія Кеніг проживала в районі Ліхтенберг на Леопольдштрасе. Адам Кноль із «здобиччю» був тут завжди бажаним гостем.

Коли, раптово загальмувавши, автобус штурнув пасажирів уперед, Кноль, щоб утриматись на ногах, схопився руками за поручні, портфель вислизнув з-під пояса і впав на підлогу. Піднявши портфель, Кноль обернувся і зустрівся поглядом з поліцейським.

Потертий і вигорілий на сонці костюм Кноля, драна жіноча в’язана кофта під піджаком, подерті черевики з відверто вилізлим великим пальцем правої ноги так контрастували з розкішним портфелем, що навіть сам Адам Кноль зрозумів це і заспішив до виходу. Помітивши цей рух Кноля, поліцейський протиснувся за ним і чемно відрекомендувався:

— Сержант народної поліції, Генріх Шютц.

— Дуже приємно, Карл Фішер, службовець, — видавив щось подібне до посмішки Кноль.

— Пане Фішер, гравер цієї монограми помилився, ваші ініціали К. і Ф., а на портфелі H. і Ц.!

— Пане Шуцмане, я купив цю річ ще на «рейхстаговці»…

З автобуса вони зійшли разом. Поліцейський так міцно тримав Кноля за лікоть, що в того заніміла рука.

До відділення поліції йшли мовчки, посміхаючись один одному, мов старі друзі. Потім портфель опинився на столі чергового, і Кноль відчув, як мрії про кухоль пива, сосиски і гостинність фрау Кеніг почали випаровуватись.

Із стану гіркої образи і розчарування його вивів голос чергового.

— Підійдіть ближче!

Адам Кноль наблизився до бар’єра, що відокремлював стіл чергового від приймальної поліцейського відділення. Черговий протер окуляри, ще раз уважно подивився на «Карла Фішера» і сказав сержантові Шютцу:

— Його фотографій у нас більше, ніж Дюрера в національному музеї! Це ж Адам Кноль, на прізвисько «Рот баке»!

У Адама Кноль з приводу цього прізвиська у свій час були великі неприємності з «третім райхом»: молодчики Гіммлера вирішили, що прізвисько «червона морда» відповідає політичним переконанням Кноля. Його врятувала лише репутація старого злодія. Щодо фізіономії Кноля, то вона у нього була справді червоною, у дрібній сітці склеротичних судин, і вдале прізвисько «Рот баке» прилипло до нього, мов муха до варення.

— Отже, ви твердите, що цей портфель ваш? — спитав черговий.

— Мій, — уже без попередньої впевненості відповів Кноль.

— У такому разі ви повинні знати, що в ньому лежить.

— А чому ви думаєте, що я не знаю?

— Що ж?

— Настирлива цікавість!

Сержант Шютц пирхнув од сміху.

— Я бачу, що ви, Кноль, самі не встигли подивитися, що в ньому.

— Не встиг, — погодився Кноль.

Черговий потягнув ланцюжок «блискавки» і, відкривши портфель, витяг із нього: надрукований на машинці виступ політичного коментатора радіостанції «РІАС», відкритий лист на ім’я Ебергарда Ценсера, посвідчення — пропуск станції «РІАС» на те ж ім’я. V том зібрання творів В. Маяковського російською мовою московського видання сороковою року і вкладеною в книжку короткою запискою англійською мовою «Інформ мобілізейшенел посібіліті 367».

— Кноль, ви твердите, що все це належить вам? — з усмішкою спитав черговий.

— Що я — божевільний?! — щиро обурився Кноль.

— Де ви взяли цей портфель?

— Я позичив його на Клейалеї у одного «Піжона». Це була важка робота, пане черговий. Невже я не заслужив кухля пива…

Подібні витрати не були передбачені кошторисом відділення поліції, тому, виділивши з власного бюджету кілька марок, черговий передав їх Шютцу, наказавши:

— До з’ясування обставин справи проведіть Фішера Кноля в ізолятор і купіть йому сосисок і кухоль пива.

Знайдені у портфелі з монограмою речі дозволили зробити висновок, що його власник — Ебергард Ценсер зв’язаний з однією з іноземних розвідок, шефом якої є доктор Кенігстон, більше відомий під кличкою Петерзен.

9

МАШЕНЬКА

Другого дня після знайомства з іноземним журналістом Машенька поїхала в книжковий магазин. Перегортаючи біля прилавка Драйзера, виданого англійською мовою, вона почула знайомий голос:

— Вас цікавить цей невиправний грішник, Френк Каупервуд?

Дівчина обернулася і в тому, хто звертався до неї, впізнала Патріка Роггльса. Вийшовши з магазина, вони довго блукали по вулицях міста. Змерзнувши, зайшли в кафе, і Машенька не помітила, як швидко скінчився короткий зимовий день і на вулицях засвітилися ліхтарі.

Ця зустріч була їх останньою випадковою зустріччю.

Вони умовились зустрітися наступного дня біля входу в кінотеатр. Машенька так поспішала на побачення (це було перше побачення в її житті), що прийшла раніше Роггльса. В ній уже пробуджувалася жінка, хай ще не досвідчена, яка навпомацки йде цим новим незнайомим і тривожним шляхом, але жінка. Машенька зайшла в магазин напроти і стала біля вітрини, спостерігаючи крізь скло за місцем побачення.

Побачивши Роггльса, вона не кинулась йому назустріч. Дівчина почала рахувати до двохсот, збилася з ліку і, не в силі подолати нетерпіння, примушуючи себе сповільнювати крок, попрямувала назустріч Роггльсу.

Зустрічі з Роггльсом стали для неї необхідністю. Під впливом почуття, що спалахнуло і захопило її, Машенька потяглася до Роггльса, як тягнеться вишневе деревце до сонця своїм першим ніжним цвітінням.

Два дні минуло після їх останньої зустрічі. Бувають же такі довгі, нескінченні дні!

В інституті почалися заліки. Машеньці треба було складати заліки з трьох предметів. Історію Англії вона склала, часу на підготовку до лексики лишалося чимало, та й давалась їй мова легко, без зубрячки й напруження.

Схвильована, сповнена нетерпіння, Машенька ніяк не могла чимось заповнити день. Хоч скільки справ собі вигадувала, домашньої роботи було багато, — заповнити нескінченні годині, що залишалися до зустрічі з Роггльсом, не могла.

Минав день, нудний і тоскний, наставала ще нестерпніша ніч. Уже в ліжку Машенька довго читала, зовсім не розуміючи прочитаного, — думки її були далеко. Нарешті гасила лампу і лежала з заплющеними очима, лежала довго, але сон не йшов. Тоді вона розплющувала очі, і перед нею на стіні, у віконній рамі, поставав відблиск міста і легкий мереживний силует завіски. Відбитий на стіні рисунок гардинного тюлю в цьому примарному нічному світлі здавався їй картою нескінченних мандрувань. Збуджена, нестримно фантазуючи, вона йшла по цій карті, як колись у дитинстві, в невідомі краї, тільки в дитинстві вона мандрувала сама, а тепер…

Машенька шепоче його ім’я, ледве ворушачи губами, потім їй хочеться почути, як звучить воно на самоті з нею, і вона вимовляє його вголос. Згодом шукає пестливе ім’я, шепоче його і ніяковіє так, наче хтось підслухав її в цій маленькій кімнаті на дев’ятнадцятому поверсі будинку, схожому на велетенського птаха, що розкинув крила і скам’янів перед зльотом.

Уже на світанку дівчина засинає коротким освіжаючим сном. І знову починається день, нескінченний, повний тривожного і водночас солодкого чекання зустрічі.

Андрій Дмитрович помічає зміну, що сталася з дочкою. Він не питає Машеньку, що з нею, — в матір вона, така ж соромлива, — і терпеливо чекає, поки дочка сама не розповість про своє почуття.

Секретар партбюро інституту, де він працює, Анастасія Григорівна Шубіна — давній друг сім’ї Крилових, та й не тільки Крилових. Маленька сива жінка з короткозоро примруженими, надзвичайно добрими очима і теплою посмішкою, «мати», як називали її в інституті, була душею всього колективу. Кому як не їй знати, що робиться з його дочкою, вона виростила трьох дітей, вивела їх у люди.

Анастасія Григорівна вислухала Крилова і значуще посміхнулася.

— Старіємо, Андрію Дмитровичу, старіємо, — лагідно говорить вона. — Чи ж давно я Машеньку влаштовувала в садок, а от бачите, дівчина. Така, якщо полюбить, — навіки! Я тебе, Андрію Дмитровичу, розумію, неспокійно у батька на серці, та що ж поробиш? Щоб узнати свої сили, треба виходити в життя і невдачі переживати і всілякі прикрощі. Не бійся, вона у тебе не кисейна панночка, у неї хороша гордість є і сили у неї досить. А він хоч гідна людина?

— Не знаю. Сама не говорить, видно, ще не час, а допитуватися не хочу.

Так у сім’ї Крилових поселилося щось нове, і Андрій Дмитрович і Маша носили це нове обережно, мов боячись розхлюпати повний по вінця келих.

* * *

Ранком подзвонив Патрік і сказав, що через годину заїде за нею на машині.

Машенька дивилась у вікно на Москву, що розкинулася перед нею, на Кремль, гостроверхі шпилі висотних будов, спокійну звивину набережної, легкі віадуки мостів у світлому серпанку світанковою туману, позолоченого промінням ранкового сонця.

Розгорнуту перед нею панораму міста Машенька бачила не вперше, але їй здавалося, що такої Москви, як сьогодні, вона ще ніколи не бачила. Зовнішній вигляд міста змінювався в кожну пору року, в різні години дня: то воно суворе і спокійне, то сяюче на сонці, то залите вечірніми вогнями, мов щедра жменя самоцвітів. Але сьогодні, повите легким серпанком, ніби зітканим з тонких сонячних ниток, місто здавалося їй неповторно красивим і незвичайним.

Після телефонної розмови, відчинивши на стук двері, вона побачила альпійські фіалки і темночервоний персидський бузок; корзину квітів приніс шофер.

Квіти не здивували дівчину. В її стані щасливого піднесення вони були цілком природними. Маша прийняла їх як належне, поставила у себе в кімнаті, швидко накинула шубку, наділа в’язаного капелюшка і, захлопнувши двері квартири, вийшла.

Завжди, викликаючи ліфт до себе на дев’ятнадцятий поверх, вона згадувала приказку: «Стань переді мною, як лист перед травою». І справді ліфт вмить злітав і завмирав перед нею, мов у казці. Та сьогодні він піднімається нестерпно повільно. Дівчина чує, як, пробігаючи поверхи, клацають його контакти, і здається їй, що чеканню не буде кінця.

Нарешті! Серце на мить завмирає. Маша провалюється вниз, і ось вона вже у вестибюлі. Вийшовши на вулицю, щоб трохи заспокоїтись, вона навмисне уповільнює крок. Побачивши Машу ще здаля, Роггльс іде назустріч, допомагає сісти в машину і дбайливо поправляє пальто. Вдихаючи тонкий запах його незнайомих духів, дівчина здивовано розглядає золотий перстень-печатку на його пальці — перстень на чоловічій руці!

На дорозі тонкий льодок, слизько. Їхня машина повільно рухається по набережній.

Машенька крадькома кидає погляд на Патріка, на його мужнє, сильне обличчя і думає: «Ось вони їдуть з ним у машині, удвох. Він сидить поруч з нею, вона відчуває тепло його рук і вдячна йому за щастя, яке він їй приносить вже однією своєю присутністю. Але ж вона нічого не знає про нього. Хто він? Де його сім’я? Мати від нього відреклася, а можливо…» Від думки, що спадає їй, Маша вся зіщулюється і випростує свою руку. Вона уважно дивиться на нього і не вірить. «Ні, — думає вона, — він не став би так жорстоко жартувати зі мною, у нього хороші чесні очі. Людина з такими очима не може ні брехати, ні лукавити».

Заспокоєна цими доводами, вона сама кладе руку на його долоню. Злякавшись своєї сміливості, заплющує очі і відкидається на спинку сидіння. Дівчина відчуває на своїй шиї його гарячий сухий подих, він цілує її, і Маша, піддаючись раптовому рішенню, просить шофера зупинити машину, далі вони підуть пішки.

Роггльс підкоряється її бажанню і доручає шоферові о першій годині дня подати машину до будинку університету.

Набережна Москва-ріки. Перед ними величний міст Окружної залізниці. Потепліло. Місто застелене пеленою туману, і лише кріпосні стіни і вежі Новодівичого монастиря ясно видно за рікою.

— Я з татом була в цьому монастирі, — сказала дівчина. — Дивіться, стіни цієї колись грізної фортеці захищали з півдня Москву. А он там на вежах стояли гармати, відлиті тульськими зброярами. Отам, бачите, п’ятиглавий Смоленський собор. Дзвіниця у шість «восьмериків». Вона здається невагомою, це ажурні наличники з білого каменю роблять її такою легкою. І різьблені башти з вікнами півнячих гребінців, вони мов казкові! Красиво, правда?! Тут все справжнє російське! «Там руський дух… там Руссю пахне!» згадує вона Пушкіна.

Роггльс дивиться на древні стіни фортеці, але в очах його немає живого інтересу, його серцю нічого не говорять оці стіни, споруджені в пам’ять приєднання Смоленська. Він, можливо, бачив зараз кам’яне громаддя «Марсонвіль бенк білдінга» і виблискуючу бронзу Меркурія та Марса на пірсі величезної гавані, аркади ажурного мосту через повноводу Саговар і сліпучі вогні реклам на Марсонвіль-авеню, можливо, він чув гуркіт надземних залізниць і протяжні гудки океанських лайнерів, можливо, думав зараз про те, чого його занесло в цю далеку і незрозумілу країну…

— Правда, красиво? — ще раз спитала дівчина.

Роггльс здригнувся від несподіванки, посміхнувся Маші, взяв її під руку і повів угору по набережній, туди, де легким силуетом височіла будівля Палацу науки.

Вони довго стояли на найвищій частині набережної, біля мармурової балюстради. Ліворуч в імлі вгадувалось місто, прямо перед ними були ажурні зльоти лижного трампліна, праворуч — велична і в той же час легка споруда університету.

На заклик комсомолу тут, на цьому майданчику, під час канікул працювала і Маша. Свідомість того, що й її частка праці є в цій грандіозній будові, сповнювала її хорошим почуттям гордості, справжнім почуттям хазяйки. Вона і майданчик оглянула як хазяйка, прикинувши в думці, що добре було б висадити тут ще саджанці, а отам, біля балюстради, слід поставити урни для сміття: погано, що недокурки кидають просто з обриву вниз.

Вона розповіла йому про ті дні, коли разом з комсомольцями працювала на розплануванні майданчика.

Патрік здивувався, що такі маленькі рученята могли копати заступом землю. Він поцілував її пальці і наговорив багато дурниць, від яких голова йшла обертом. Потім Патрік, діставши з кишені мініатюрну фотокамеру «Мінокс», сфотографував Машеньку. Вона, швидко освоївши камеру, сама зробила кілька знімків, увічнивши Патріка на фоні університету. Закріпивши «Мінокс» на кишеньковому штативі, вони за допомогою автокніпса, сфотографувалися вдвох.

— Ця камера має велику біографію, нагадайте мені коли-небудь, я розкажу вам її історію, — сказав Роггльс.

Коли о першій годині змерзла, але щаслива Машенька прийшла з Патріком до університету, машина вже чекала їх.

10

ЗАДАЧА

Нікітін прекрасно знав літературні смаки полковника Каширіна, тому, побачивши його за читанням віршів Маяковського, ледве втримався від посмішки. Сівши в крісло, запропоноване полковником, він сказав:

— Погані справи, Сергію Васильовичу. Криптограма дешифровці не піддається.

Підполковник сам кілька днів займався цим питанням і прийшов до висновку, що ключем до шифрованого коду тут має бути поетичний твір.

— Чому саме поетичний? — спитав Каширін.

— Тому що остання цифра, яка означає порядковий номер слова в рядку, ніде не перевищує трійку.

— Логічно, — погодився Каширін і, діставши з папки конверт з надламаними сургучними печатками, вийняв з нього листа і простяг його майорові.

— Одержано з Берліна.

В цьому листі детально викладалася історія портфеля Ебергарда Ценсера, а на закінчення автор писав:

«…Самий факт наявності в портфелі книги В. Маяковського російською мовою дає можливість припускати, що діяльність згаданого Е. Ценсера має деяке відношення до Радянського Союзу».

Нікітін прочитав повідомлення, схвильовано пройшовся по кабінету і з усмішкою повторив:

— «Деяке відношення»! Ця записка з портфеля Ебергарда Ценсера має до нас безпосереднє відношення! «Інформ мобілізейшинел посібіліті 367» — «Інформуйте про мобілізаційні можливості 367». Триста шістдесят сьомий великий тракторний завод Уралу!..

— На наше прохання в Берліні був проведений слідчий експеримент, — перебив його Каширін. — У букіністичному магазині виставили для продажу зібрання творів В.Маяковського, видання тисяча дев’ятсот сорокового року, але без п’ятого тома. Книги простояли чотири дні, і купила їх клубна бібліотека заводу «Бергман-Борзіх». А виставлений для продажу п’ятий том, вкрадений у Ебергарда Ценсера, був проданий того ж дня.

— Як же так, Сергію Васильовичу? Адже цим експериментом ви повернули книжку Ебергарду Ценсеру!

— Це було в наших інтересах. Якщо цей том В.Маяковського — ключ шифрованого коду для таємного зв’язку з агентом, яка ж потреба змінювати його, після того як він став нам відомим?

— Але з позицій Ебергарда Ценсера після пропажі портфеля було б розумно змінити ключ коду.

— Для того щоб змінити ключ коду, — пояснив Каширін, — треба було б декому зізнатися в тому, що ключ загублений. Боячись наслідків такого зізнання, Ценсер приховав від свого шефа пропажу тома Маяковського, розраховуючи купити його у букіністичному магазині. Як бачиш, він не помилився, йому вдалося придбати цю книгу. — Полковник подзвонив і, коли ввійшов капітан Гаєв, вручив йому томик Маяковського, наказавши:

— Передайте цю книгу начальникові шифрувального відділу. Йому потрібен був поетичний твір для дешифровки криптограми, прийнятої Жбанковим. Хай спробує прочитати її за допомогою цього томика віршів Маяковського.

Гаєв вийшов. Нікітін не курив, але, вважаючи, що сигарета допомагає зосередитись, узяв з пачки, яка лежала на столі, сигарету і, запаливши, спитав:

— Звідки у вас ці сигарети «Фатум»?

— Приніс Лавров з Великого театру. Їх забув у нього іноземний кореспондент Уільям Едмонсон. Пан Едмонсон відзначився, вихлюпнувши з бокала в обличчя своєму колезі шампанське.

— Хто «потерпілий»?

— У мене записано, — полковник відкрив блокнот і прочитав: — кореспондент «Марсонвіль Ньюс Сервіс» Патрік Роггльс.

— Патрік Роггльс? — здивувався Нікітін. — Він став їм усім поперек горла, ніби риб’яча кістка! Я тільки вчора прочитав його «Зрадники нації». Сильна, темпераментна книжка! Роггльс у цій книжці викриває злочинні зв’язки в дні війни хімічних концернів Марсонвіля. Страшна книга. У Патріка Роггльса закінчується строк паспорта, треба думати, що посольство примусить його залишити нашу країну. Після цієї книжки йому буде нелегко на батьківщині.

— А Едмонсон? — запитав полковник.

— Едмонсон зарекомендував себе, як «джентльмен пера». Це досвідчений журналіст, з доброю репутацією. У Едмонсона велика сім’я, він завжди бідує, але не йде на угоду з своєю совістю. Його поява у Москві як кореспондента «Марсонвіль Стар» здивувала всіх. Тут або газета міняє політичний курс, або Едмонсон під старість пустив в оборот свій основний капітал — совість.

Погладжуючи підборіддя великим і вказівним пальцями, що в нього завжди було ознакою роздумів, Каширін сказав:

— Один крупний буржуазний видавець свого часу говорив: «…Власник газети — наймач. Він вимагає, щоб найнятий ним писав те, у що наймач вірить сам або хоче, щоб повірили його читачі». От і подумай, Степане Федоровичу, — переходячи на ти, з усмішкою додав Каширін, — у що вірить пан Едмонсон. У всякому разі, Лавров має рацію — цей журналіст поводиться досить розв’язно.

Пролунав настирливий телефонний дзвінок. Полковник узяв трубку. По скупих і точних відповідях полковника Нікітін зрозумів — дзвонить генерал.

Обпікаючи пальці сигаретою, крізь сизий димок, що ліниво здіймався до стелі, Нікітін мовчки стежив за Каширіним. Вони були знайомі давно. Понад десяток років працювали разом, і кожна нова зморшка на обличчі його вчителя і друга завдавала йому прикрощів. Ось і волосся на голові Сергія Васильовича порідшало, від чого лоб здавався ще вищим і крупнішим, його великі сірі очі, то пронизливо холодні, то сповнені якоїсь особливої задушевної теплоти, ще були молоді, лише глибокі зморшки на лобі і переніссі виказували його роки. Крупний ніс з побілілою горбинкою, невеликий, як для чоловіка, рот з трохи випнутою нижньою губою доповнювали його портрет. Каширін був високий на зріст, по-юнацькому тонкий і стрункий.

Закінчивши телефонну розмову, полковник сказав:

— Квапить Микола Володимирович. Воно й зрозуміло: час не жде. Що скажете, майор Нікітін? — знову переходячи на офіційний тон, запитав Каширін.

— Думаю, Сергію Васильовичу, що тепер район місця перебування автора цієї криптограми визначено. Це завод триста шістдесят сім. При першій же передачі станцію запеленгують, у цьому немає сумніву.

Зайшов капітан Гаєв і доповів:

— Томик Маяковського справді виявився ключем коду радіограми. Ось її дешифровка.

Взявши у Гаєва дешифровку, полковник відпустив капітана, проглянув телеграму і мовчки підсунув її майорові.

Нікітін прочитав:

«Прошу передати, коли з’явиться своя людина. За день виробництво сталі до тисячі тонн. Вузол відправив за добу шістдесят одну пару поїздів».

— Їдьте, Степане Федоровичу, в Міністерство шляхів сполучення, — розпорядився полковник, — і виясніть точно: який залізничний вузол Уралу відправляє шістдесят одну пару поїздів за добу?

Телефонний дзвінок наздогнав Нікітіна біля дверей. Полковник зняв трубку і відповівши: «Майор Нікітін тут, в кабінеті», зробив йому знак затриматись.

Нікітін повільно повернувся до столу і став, чекаючи, поки полковник не закінчив розмову. Односкладові відповіді Каширіна не давали змоги зрозуміти зміст розмови, але Нікітін бачив, що полковник глибоко зацікавлений. Поклавши трубку на важіль апарата, полковник наказав:

— Поїздку відкласти. Потрібні нам відомості у Міністерстві шляхів сполучення візьме Гаєв. Щождо вас, майор Нікітін, то вам доручається інше завдання: три дні тому при дуже дивних обставинах зник Мехія Гонзалес, комерційний представник торговельної фірми Гондурас Фрут компані. Єдина людина, з ким зустрічався у Москві Мехія Гонзалес, був Уільям Едмонсон, спеціальний кореспондент «Марсонвіль Стар». Едмонсон живе в «Метрополі» і, за твердженням чергового адміністратора, вже четверту добу відсутній. Ось вам, Нікітін, задача на рівняння з двома невідомими.

11

ТАКСІ ЕЖ 13-13

Гонзалес жив у готелі «Національ». Уважний огляд речей комерсанта не дав ніяких результатів. Зі слів працівників готелю виявилися такі обставини: в день приїзду Гонзалеса у нього обідав літній чоловік в окулярах, одягнений у світлий спортивний костюм. Пообідавши, вони вийшли з готелю разом. У руках гостя бум пакунок, загорнутий у сірий папір. Повернувся комерсант пізно: Кілька днів не виходив з номера. Снідав, обідав і вечеряв комерсант у себе в номері, викликаючи метрдотеля по телефону, бо, не володіючи російською мовою, не міг порозумітися з офіціантом. Третього числа ввечері, приблизно о шостій-сьомій годині, Мехія Гонзалес, попередивши чергового, що він їде на полювання і повернеться тільки під кінець завтрашнього дня, спустився вниз. Швейцар біля вхідних дверей на прохання комерсанта викликав таксі.

З ким Гонзалес поїхав на полювання? Де він дістав необхідне для мисливця спорядження? Все це залишалося таємницею.

За час свого недовгого перебування в Москві комерсант зустрічався лише з однією людиною — Уільямом Едмонсоном. Чому зразу ж після прибуття до Москви Гонзалес замовив обід на дві персони? Значить, вони вже бачилися з Едмонсоном раніше? Чи Гонзалес запросив його на обід по телефону? Всі ці питання саме й хвилювали Нікітіна, коли в номер, де відбувався опит службовців, увійшов збуджений адміністратор поверху і тихо сказав майорові:

— Цей чоловік в окулярах тут. Він прийшов у ресторан і замовив обід.

Нікітін зійшов униз і, відгорнувши край портьєри, уважно оглянув журналіста. Потім підійшов до нього і ввічливо попросив пройти в номер. Коли вони зайшли до кімнати, запрошений Нікітіним працівник посольства, яке представляло інтереси Гондурасу, привітався з журналістом і відрекомендував його майорові.

— Ви розмовляєте російською мовою? — запитав Нікітін журналіста.

— Погано, — відповів той.

— Добре, говоритимемо по-англійськи, — погодився майор. — Прошу вас, пане Едмонсон, відповісти мені на кілька запитань: чи давно ви знаєте Мехію Гонзалеса, молодшого компаньйона фірми Гондурас Фрут компані?

— Я познайомився з ним двадцять сьомого грудня. Перед тим як відповісти на друге запитання, я прошу пояснити мені, на якій підставі ви мене допитуєте? — роздратовано заявив Едмонсон.

Працівник посольства, відкликавши вбік журналіста, пояснив йому обставини. Нікітін уважно прислухався до їх діалога. Після бесіди з працівниками посольства Едмонсон підійшов до Нікітіна і сказав:

— Якщо мої свідчення можуть допомогти слідству, я готовий відповідати.

— Будь ласка, сідайте. Нас цікавить, містер Едмонсон, чи давно ви знаєте Мехію Гонзалеса?

— Я вже сказав вам: вперше побачив містера Гонзалеса двадцять сьомого грудня. До цієї зустрічі ми не були знайомі.

— Але до вашого приходу комерсант замовив обід на дві персони. Чим ви це поясните?

— Я був на Внуковському аеродромі при зустрічі торгових представників Заходу, як кореспондент «Марсонвіль Стар». Познайомившись зі мною, Мехія Гонзалес сказав, що у нього є посилка для мене від моєї дружини Елен Едмонсон. Я спитав, коли я можу взяти її. Він призначив мені п’яту годину вечора. Обід виявився для мене повною несподіванкою. Після обіду ми вийшли разом. Гонзалес попрощався зі мною на площі Революції і взяв таксі.

— Посилку ви одержали?

— Так. Я раб своїх звичок, дружина це знає. Елен прислала мені сигарети «Фатум». Я курю цю марку багато років.

— Ви маєте на увазі цю марку? — запитав Нікітін, діваючи з чемодана комерсанта пачку сигарет.

— Так, Гонзалес також курив «Фатум».

— Чому ви говорите «курив»? — запитав Нікітін, наголошуючи на минулому часі.

— Я не знаю, чи курить він їх зараз!.. — дедалі більше роздратовуючись, відповів Едмонсон. — Коли ви його знайдете, спитайте про це самі!

— Добре, спитаю обов’язково, — спокійно сказав Нікітін і не менш чемно зауважив:

— Ваша дружина, пане Едмонсон, очевидно, давно знайома з Мехією Гонзалесом?

— Вони не знайомі. Гонзалес був у Марсонвілі в справах своєї фірми, посилка — це просто його люб’язність, — різко кинув Едмонсон.

— Дякую, пане Едмонсон, — підкреслено ввічливо сказав Нікітін і, вже прощаючись, раптово спитав:

— Чи не могли б ви, пане Едмонсон, повідомити слідство, де ви були з третього по сьоме число цього місяця?

— Мені було сказано, що в Радянській країні я можу бувати там, де я захочу! — вже зовсім не стримуючись, відповів Едмонсон.

— Ви маєте рацію, пане Едмонсон, ніхто в нашій країні не посягає на вашу свободу.

Добре розуміючи, що цей допит не дав відчутних результатів, Нікітін вийшов з кімнати і спустився вниз. У вестибюлі йому вдалося з’ясувати, що в день зникнення комерсанта біля дверей чергував швейцар Пожидаєв, що сьогодні він вихідний і тільки завтра прийде на чергування.

Взявши у відділі кадрів домашню адресу Пожидаєва, Нікітін викликав машину з Управління. Чекаючи машину, він прогулювався по Манежній площі. Був погожий зимовий день. Жвава молодь веселими юрбами прямувала в МДУ на новорічний бал.

Сніг ще не встигли зчистити з тротуарів, і він скрипів під ногами, а на площі автонавантажувачі загребущими руками скидали сніг на стрічки транспортерів. Нікітін дуже любив це гомінке клопітливе життя міста. Вулиця підкоряла собі ритм його мислення. Він ішов швидко, ніби кудись поспішаючи, і думав: «Важко сказати, що являє собою Едмонсон. Ще важче визначити його роль у справі зникнення Гонзалеса. У всякому разі, чиясь режисерська рука ставить цей спектакль».

Помітивши, що чергова «Победа» зупинилася біля під’їзду готелю, Нікітін поспішив до машини.

Пожидаєв жив у одному з провулків Мар’їної рощі у старому двоповерховому будинку з двома ганками. Один вів на перший поверх, другий — нагору.

Нікітін потяг за ручку дзвоника і почув, як у глибині приміщення задзеленчало, потім важко заскрипіли сходи, і перед ним з’явився сам Олексій Захарович Пожидаєв, громіздка, висока людина із зовнішністю придворного церемоніймейстера.

Господар запросив Нікітіна піднятися нагору.

В кімнаті було багато субтропічних рослин у горшках, банках, бочках, на вікнах, столах і підставках. Тут було тепло, як в оранжереї.

— У мене до вас, Олексію Захаровичу, дуже делікатна справа, — почав Нікітін, показавши господареві посвідчення. Його добродушні хитруваті очі випромінювали таке дружнє тепло і довірливість, що Олексій Захарович, ще не знаючи, що від нього вимагається, був готовий на все, аби зробити гостеві приємність.

— Третього числа, в суботу, ви, Олексію Захаровичу, на прохання іноземця, що проживає на третьому поверсі готелю, викликали таксі…

— Як же, шановний, добре пам’ятаю. Я йому таксі від готелю «Москва» брав, — охоче відповів Пожидаєв.

— Дуже вас прошу, Олексію Захаровичу, згадайте все по порядку. Що він сказав? Як сів? Куди поїхав? Він же пропав…

— Тобто як пропав? — здивувався Пожидаєв.

— Як у воду впав. Може, ви що-небудь нове скажете. Тільки на вас і надія, — сказав Нікітін.

Задоволений господар потягся до буфета, і на столі з’явився графинчик з горілкою, настояною на апельсинній кірці, і домашні пиріжки на блюді.

— Можу, шановний, розповісти. У мене з цим іноземцем дуже цікава історія вийшла. Пригощайтесь, — сказав Пожидаєв, наливаючи в чарки настойку.

— Спочатку історія, Олексію Захаровичу, а чарочка потім.

— Ну, як хочете, — не без розчарування протяг Пожидаєв і почав розповідати: — Історія, шановний, досить знаменна. Судіть самі: підходить до мене іноземець і говорить своєю мовою: «Прошу терміново таксі!» Ну, таксі, самі розумієте, на всіх мовах — таксі. Я, значить, козирнув та й кажу: «Ол райт», що по-їхньому значить «Гаразд». Іду до готелю «Москва», беру таксі, їдемо ми кругом, тут лівого повороту немає, через площу Революції, Театральну і по Охотному, і всюди світлофори відкриті. Мені ще шофер каже: «Бачиш, заради тебе нам зелена вулиця!» Приїхали. Я йому показую, мовляв, будь-ласка, по-їхньому «пліз». Він іде до дверей, я за ним. Раптом він — шасть назад, навіть мені на ногу наступив, і чую по-іноземному лається. Я через його плече виглянув. Бо цікавлюсь, чого він так злякався, і бачу: шеф-поварів чорний кіт, задерши хвоста і вигнувши спину, повільно так переходить дорогу. Тут я зметикував: іноземець забобонний. Ну, я пройшов поперед нього, відчинив дверці. Він вийшов, сів і поїхав. А коли таксі від’їжджало, мене такий розібрав сміх, що аж кольки в животі почалися…

— Пробачте, Олексію Захаровичу, чого ж вас такий сміх розібрав? — спитав Нікітін.

— А як же, шановний, судіть самі: іноземець забобонний, а номер у таксі двічі тринадцять! Коли таксі поїхало, я номер побачив — від сміху трохи не вмер.

— Так вип’ємо, Олексію Захаровичу, — повеселівши, сказав Нікітін, за російський гумор.

Вони чокнулися і випили.

— То ви кажете, таксі ЕЖ 13–13? — уточнив Нікітін.

— Літери, шановний, не пам’ятаю, а цифри точно 13–13.

— Велике вам спасибі, Олексію Захаровичу. Вважайте мене своїм боржником, — підводячись, сказав Нікітін.

— Куди ж ми, посиділи б, випили ще по чарчині, — гостинно запросив Пожидаєв.

— Не можу, на службі, — навідріз відмовився Нікітін і, попрощавшись із Пожидаєвим, вийшов на вулицю.

Номер машини починався на одиницю, отже таксі було з першого таксомоторного парку. Цей парк містився тут недалеко, за Ризьким вокзалом.

У таксомоторному парку Нікітін з’ясував, що машина ЕЖ 13–13 була першого парку третьої колони. Водій машини Артем Сухов, що працював без напарника, в цей час був у рейсі.

Взявши на всякий випадок домашню адресу водія, Нікітін приїхав на Ризький вокзал. Тут, на стоянці, машини ЕЖ 13–13 не було. Він послідовно об’їхав усі стоянки до площі Маяковського, але безрезультатно. Звернувши праворуч, проїхали по Садовому кільцю до площі Повстання. Тут Нікітін побачив, як чоловік з товстим портфелем сів поруч з шофером у таксі. Виїхавши на вулицю Чайковського, таксі повернуло направо. Це була машина ЕЖ 13–13.

Їх розділяв червоний світлофор, і Нікітін з досадою подивився вслід машині, то швидко віддалялася. Залишилась одна надія, що таксі затримається біля світлофора на Смоленській площі.

Але наздогнати його вдалося тільки біля Зубовської площі, далі Нікітін доїхав за машиною до Серпуховського універмагу. Тут чоловік з товстим портфелем вийшов і розрахувався з шофером. Нікітін ледве встиг вискочити з своєї машини і пересісти в таксі.

— Парк культури, — дав він адресу.

Під’їхавши до парку імені Горького, Нікітін попередив водія:

— Ми тут простоїмо хвилин двадцять, лічильник не вимикайте. Ось моє посвідчення, прошу вас, товаришу Сухов, ознайомтесь.

Шофер прочитав і повернув посвідчення Нікітіну. На серці в нього було неспокійно, машину водити — не воду пити, водою й то буває захлинешся.

Коли Нікітін розповів водієві, що його цікавить, у Сухова відлягло від серця, він закурив, запропонував цигарку Нікітіну і ухильно відповів:

— Та я за ці чотири дні чоловік сто перевіз, якщо не більше.

— А пригадуєте, вас взяв із стоянки біля готелю «Москва» швейцар з «Націоналя»? Ви ще сказали йому: «Бачиш, заради тебе нам всюди зелена вулиця».

— Точно! Я від «Націоналя» якогось громадянина возив, — згадав шофер і навіть зрадів.

— У світлому пальті і сірому капелюсі, — нагадав Нікітін.

— Точно, він.

— Ви пам’ятаєте, куди ви його возили?

— Пам’ятаю, до Київського вокзалу.

— Ви не помітили, куди він направився, вийшовши з машини?

— До приміської каси, дуже поспішав. Казав, що запізнюється на електричку.

— Як? — здивувався Нікітін. — Він говорив російською мовою?

— Як ви зі мною, — дивуючись у свою чергу, відповів Сухов.

— Дякую, товаришу Сухов, ваша домашня адреса у мене є, ви нам ще будете потрібні! — сказав Нікітін, розрахувався по лічильнику і пересів у свою машину.

Ниточка показалася!

12

«ОЛІМПІЯ»

Полковник Каширін прокидався рано і одним із перших приходив на роботу; це стало для нього звичкою. В ранкові години робота спорилася, думка працювала чітко і гостро, тому найважчі питання дня він з вечора відкладав на ранок.

Сьогодні полковник прийшов ще раніш, ніж звичайно, і здивувався, заставши у себе в приймальній Нікітіна. Він з цікавістю глянув на майора і зрозумів, що в цю незвичну пору його привели сюди невідкладні справи.

Вони сіли на диван. Бачачи, що Нікітін чимсь стурбований, полковник навмисне не сідав за письмовий стіл. Так було краще, і розмова могла бути безпосереднішою і простішою.

Каширін закурив і, знаючи, що Нікітін у хвилини особливої зосередженості любив, як він казав, подимити, запропонував майорові цигарку.

Нікітін послідовно розповів усі події вчорашнього вечора. Поки що це були тільки факти. Полковник чекав узагальнень і висновків.

Говорити вміє багато хто, вміння слухати — якість, властива небагатьом. У полковника ця якість була розвинута дуже добре. Нікітін відчув, як кожне його слово, мов зерно, падаючи на родючий грунт, проростало паростком зустрічної думки, живої і плодотворної.

— Молодшому компаньйонові торговельної фірми не обов’язково знати мову тієї країни, куди комерсант виїжджає у справах фірми. Якусь іншу далекоглядну мету очевидно, мали ті, що надсилали сюди людину, яка прекрасно володіє російською мовою. — Розвиваючи свою думку, підкріплюючи її істотними доказами, Нікітін приходив до ряду висновків. — Досконало володіючи російською мовою, Гонзалес старанно приховував це від людей, що оточували його. Знання мови свідчить, що Гонзалес або раніше довго жив у нашій країні, або пройшов тривалу спеціальну підготовку. Висновок перший: Гонзалес був направлений до Радянського Союзу з певним оперативним завданням.

Прикуривши цигарку від першої, Нікітін продовжував:

— Організація багатолюдної зустрічі з залученням закордонних журналістів і наступні відгуки в газетах свідчать, що на досить звичайному факті приїзду представників комерційних фірм було зроблено навмисний, а не випадковий акцент. Першого ж дня після приїзду Гонзалес, узявши таксі, їздив кудись і повернувся пізно. Третього числа, приїхавши на Київський вокзал, Гонзалес добре орієнтувався і точно знав розпис приміських поїздів. Можна зробити висновок, що Гонзалес виїхав за вже знайомим маршрутом. Обід з Едмонсоном мав характер демонстрації на одному фланзі, в той час як рішучі дії готувалися на другому. Я схильний думати, що Едмонсоном нас намагаються збити з сліду.

Каширін встав, пройшовся по кабінету, зупинився біля вікна, погладжуючи виголене підборіддя, потім мовчки відчинив сейф і, діставши блокнот, переглянув свої нотатки.

— У твоїх висновках, Степане, не все бездоганно. Відомі факти ти намагаєшся підпорядкувати заздалегідь надуманій версії. Це не об’єктивно, а значить, може призвести до помилкових тверджень.

— Наприклад?

— Наприклад, навмисний акцепт на прибутті в нашу країну Мехії Гонзалеса. Ти вважаєш, що за цим криється якась провокація. Яка? «Діячі плаща і кинджала» уникають сенсацій, вони воліють лишатися в тіні. У цьому питанні ти мало переконливий, в інших… Учора в зв’язку з подією в готелі я запитав про всі пригоди по місту й області за останні три дні. За цей час у нас було лише п’ять пригод. Я думаю, що одна з них тебе зацікавить: знайдено покинуту автомашину без номера, іноземної марки «Олімпія». При її огляді між спинкою і подушкою переднього сидіння знайдено сигарету марки «Фатум».

— Машина залишена на Київському шосе! — впевнено сказав Нікітін.

— Диявольська проникливість! Крім сигарети, хтось залишив свою фотокартку з дружнім написом: «Дорогому Степанові на добру згадку», — іронічно сказав Каширін.

— Віддаю належне вашому гумору, Сергію Васильовичу, але…

— Але машину покинуто біля Ваганьковського кладовища, — перебив його Каширін. — Зараз «Олімпія» стоїть на подвір’ї сто двадцять четвертого відділення міліції.

— Дозвольте поїхати подивитись?

— Їдь. Можеш взяти з собою капітана Гаєва, — дозволив полковник.

Коли майор Нікітін і капітан Гаєв їхали через усю Москву в Краснопрєсненський район, Нікітін з закритим ротом наспівував марш, імітуючи якийсь духовий інструмент. На щастя, це з Нікітіним траплялося рідко. Музикальний слух у нього був не дуже тонкий, тому капітан Гаєв, палкий любитель музики, кидав на нього благальні погляди. Та маршоподібні звуки, що нагадували скрегіт трамвая на повороті і гуркіт штампувальної машини, тривали доти, поки вони не прибули на місце.

Нашвидку оглянувши машину на подвір’ї міліції, Нікітін обурений пішов до начальника відділення.

— Який кретин протер усю машину бензином? — різко спитав він.

— Той кретин, якого ви, очевидно, розшукуєте! Він не такий дурний, як ви думаєте, і не залишив для нас своєї «візитної картки» в машині, — відповів начальник відділення.

Почувши за останні півгодини вже другий натяк на власну недалекоглядність, Нікітін не витримав і розсміявся. Начальник відділення розгублено втупився в нього очима, потім оглянув свій мундир, думаючи, що може він викликав сміх майора. Та мундир був у порядку. Тоді начальник відділення, так і не догадавшись про причини сміху Нікітіна, невдоволено сказав:

— Що тут смішного?

Смішного, справді, нічого не було. Але те радісне піднесення, яке відчуває мисливець, ідучи по сліду обережного і небезпечного звіра, відчував зараз і Нікітін. Йому було весело, а вдаватися в подробиці не входило в його наміри, тому, подякувавши начальникові відділення, він вибачився за турботи і попрямував до машини, де його чекав капітан Гаєв.

— Їдьмо на Ваганьковське кладовище, з боку Звенигородського шосе, — сказав він шоферові і, відкинувшись на спинку сидіння, спитав Гаєва:

— Ваша думка, як спеціаліста?

— Машина цікава. Протектори спрацьовані, на задніх колесах ланцюги своєрідного малюнка. Прокладка картера мотора пропускає масло, тому на тривалих стоянках машини повинні бути масні плями, — відповів Гаєв.

Постовий міліціонер на Звенигородському шосе показав їм, де була знайдена машина. Тут справді були плями. Залишений слід наводив на думку, що «Олімпія» з’явилася з боку Окружної залізниці.

Вийнявши передбачливо взятий з собою план міста, Нікітін переконався в правильності своїх думок: невідомий водій «Олімпії», намагаючись заплутати сліди, перегнав машину з Київського шосе на Звенигородське і, оскільки закінчилося пальне, кинув її тут.

Завдання напрошувалося само собою: треба було повторити маршрут «Олімпії», але у зворотному напрямку.

Вони сіли в машину і по Звенигородському шосе поїхали в бік Окружної залізниці. Переїхавши Західну залізницю, потім запасні колії залізничного тупика, по Другій Магістральній, вузькій і нерівній вулиці, орієнтуючись на величний силует університету, вони виїхали на П’яту Шелепиху.

Тут непереборною перешкодою пролягла перед ними Москва-ріка. Мостів не було, а круті береги і річні причали виключали всяку можливість вибратись по льоду на протилежний берег.

Цим шляхом водій не міг провести «Олімпію» до Ваганьковського кладовища.

Повернули назад. Біля переїзду взяли праворуч. По Четвертій Магістральній, повз другий таксомоторний вантажний парк, «Победа» виїхала на Хорошевське шосе.

Проїхавши кілька кілометрів, вони зупинилися: праворуч широке шосе вело до Срібного бору, лівіше — кудись униз, до берега річки. Нікітін вказав ліворуч, і машина звернула на вибоїстий шлях, а через кілька хвилин вони виїхали до переїзду через річку.

На протилежному березі широко розкинулося приземкувате село Татарово.

Водій нерішуче загальмував, але, побачивши, як впевнено назустріч їм з протилежного берега виїхав на кригу самоскид ЗІС, навантажений цеглою, він повів машину до Татарова.

На лівій обочині, при в’їзді на берег, Нікітін помітив слід колеса з ланцюгом уже знайомого рисунка. Зупинивши машину, разом з Гаєвим він пройшов назад до сліду.

Очевидно, тут, біля переїзду, скупчувався вантажний транспорт. Поспішаючи перебратися на протилежний берег, водій об’їхав узбіччям затор і виїхав нижче на дорогу.

Нікітін і Гаєв пройшли вниз по сліду і переконалися, що це припущення правильне.

Постовий міліціонер побачив машину біля Ваганьковського кладовища близько шостої на світанку. Напередодні з одинадцяти годин ночі до четвертої ранку йшов сніг, отже, «Олімпія» пройшла тут учора після снігопаду, між четвертою і шостою ранку.

Повернувшись до своєї машини, вони розгорнули карту. Дальший маршрут «Олімпії» у зворотному напрямку їм уявлявся таким: з Татарова машина Рублевським шосе добирається до Кунцева, потім по Аміньєвському до Київського шосе. Десь у районі між Київським шосе і Московсько-Київською залізницею водій «Олімпії» зустрічався з Мехією Гонзалесом. Це припущення переходило у впевненість.

— Знаєте, капітане, я думаю, що нам треба повернутися в місто. «Олімпію» покинуто біля Ваганьковського кладовища між четвертою і шостою ранку. Нам треба насамперед з’ясувати, коли після чотириденної відсутності Уільям Едмонсон повернувся в готель.

— Але ж ви, Степане Федоровичу, схильні вважати Уільяма Едмонсона непричетним до цієї справи, — нагадав Гаєв.

— Це почуття підсвідоме, а факти говорять інше. Їдьмо. З’ясуємо це питання, порадимося з полковником, — сказав Нікітін. — А завтра вранці подивимось, що робиться на путівцях, що йдуть убік від Київського шосе.

— Чому ви вважаєте, що сліди треба шукати на путівцях? — з цікавістю спитав Гаєв.

— З трьох причин, — у роздумі відповів Нікітін. — По-перше, їм знадобилася машина, отже, їх зустріч була десь далеко збоку від залізниці. Машина — доказ, знищити цей доказ важко, і все ж таки вони скористалися нею. Цей риск був викликаний гострою необхідністю. Причина друга: машина у поганому стані і без номера. На магістральних шляхах «Олімпію» могли зупинити працівники відділу регулювання вуличного руху і перевірити документи, а це не входило у плани водія. Навіть переганяючи машину з Київського на Звенигородське шосе, водій, як бачиш, не скористався для цього кращим і найкоротшим маршрутом через центр, а повів машину важким кружним шляхом. І, нарешті, третя причина — ланцюги на задніх колесах. Їзда розбитими польовими дорогами змусила водія надіти їх, незважаючи на те, що ланцюги на колесах підкреслюють слід машини.

— Це мені зрозуміло, залишається неясним одне: як досвідчений і, мабуть, розумний ворог, старанно знищивши свої сліди, залишив такий важливий доказ, як сигарета «Фатум»? — спитав Гаєв.

— Я повторюю тобі те, що мені багато разів говорив полковник: «Якби ворог ніколи не помилявся, він був би невловимим». Сигарета випала з кишені і, провалившись між сидінням і спинкою, прилипнула знизу до дерев’яного бруска подушки, — пояснив Нікітін.

Вони розвернулися, знову повторили увесь маршрут «Олімпії», але вже в тому напрямі, в якому вона пройшла учора рано вранці, і через півгодини сиділи у вільному номері в готелі «Метрополь», де їх прийняв черговий адміністратор.

На питання, що цікавило Нікітіна, адміністратор повідомив:

— Уільям Едмонсон після чотириденної відсутності з’явився учора в сім годин п’ятнадцять хвилин ранку і зажадав ключ від свого номера. У Едмонсона був вигляд втомленої людини, що пробула тривалий час в дорозі. Журналіст пішов до себе в номер, а через деякий час подзвонив і попросив покоївку здати в чистку його пальто. Пальто я бачив, воно сильно пахло бензином. Я думаю, що Едмонсон намагався бензином вичистити жирну пляму.

— Скажіть, а чому ви так точно визначаєте час появи Едмонсона? — запитав Нікітін.

— Тому що, розписуючись в отриманні телеграми, я подивився на годинник і проставив час якраз в ту мить, коли Едмонсон звернувся до мене за ключем від кімнати.

Тут було над чим подумати: Едмонсон єдина людина, з якою мав справу в Москві Гонзалес. В день зникнення комерсанта зник і Уільям Едмонсон. Сигарети «Фатум» палить Едмонсон і цієї ж марки сигарета виявлена в «Олімпії». Нарешті, машину водій кинув біля кладовища між четвертою і шостою ранку. А Едмонсон повертається в готель о сьомій п’ятнадцять ранку з масною плямою і слідами бензину на пальті.

Докази були явно проти Уільяма Едмонсона.

13

СОН

Був пізній вечір. Сюди, на дев’ятнадцятий поверх, не долинав гомін міста. Ніби зрима, тиша цього вечора давала повний простір думці. Андрій Дмитрович працював у себе в кабінеті. Вдома, в години дозвілля, він писав книгу для юнацтва про російських умільців-зброярів. Пролунав телефонний дзвінок. Крилов узяв трубку і, упізнавши голос подруги дочки, Люби Гараніної, здивувався. Прямо перед ним на листку настільного календаря було написано:

«Тато!

Я пішла в консерваторію на симфонічний концерт.

Будь ласка, повечеряй сам. Усе приготовано.

Маша».

Андрій Дмитрович був в повній упевненості, що дочка пішла на концерт разом з Любою.

— Так, Любаша, я тебе слухаю, — відповів він, не приховуючи свого здивування.

— Моя Красуля удома? — запитала дівчина.

— Ні, Любушка, твоєї Красулі удома немає, вона в консерваторії на концерті.

— А ви, Андрій Дмитрович, зайняті? До вас можна піднятися? Дуже треба. Я говорю знизу, з вестибюля.

Було шкода цього вечора, робота йшла на відмінно, тому, трохи зачекавши з відповіддю, Крилов сказав:

— Добре, Люба, піднімайся, — і поклав трубку. Він ледве встиг зібрати листки рукопису, як біля вхідних дверей пролунав дзвінок.

Впустивши Любу і допомагаючи їй зняти шубку, Крилов запитав:

— Чому ти називаєш дочку Красулею? Здається, це звучить недобре, я б сказав, іронічно.

— За душевну її красу, Андрію Дмитровичу, — відповіла дівчина і почервоніла.

— Душевна краса людини, Любо, — скромність. Вона не потребує ярлика. «Красуля», — ще раз повторив він і посміхнувся. — Немов кличка корови або кози!

— Добре, Андрію Дмитровичу, більше не буду, — сказала Люба і почервоніла ще більше.

— Проходь, сідай, — запросив дівчину до кабінету Крилов і додав: — Чаю зігріти, га? З морозу?

— Ні, спасибі. Я до вас у справі.

— Склянка чаю справі не зашкодить. Ну як хочеш.

Настала тривала, ніякова пауза. Люба довго водила пальцем по ручці крісла, насупивши брови, і так зосереджено, ніби для того тільки й прийшла; зрештою, зібравшись із силами, сказала:

— Я до вас, Андрію Дмитровичу, з приводу Маші…

У Крилова неспокійно тьохнуло серце, але, нічим не виказуючи свого хвилювання, він запитав:

— Погано складає заліки?

— Ні, вона складає краще за всіх. Я була у секретаря комсомольського комітету, ми порадились, і він доручив мені поговорити з вами. Машенька закохалася, — раптом сказала вона. — Ви знаєте, Андрію Дмитровичу, яка вона, коли чимось захопиться, вона вся тут, повністю, без остатку, немов одержима.

Відчувши в словах дівчини щось недобре, він, не забігаючи наперед, сказав:

— Нічого в цьому поганого не бачу. Цієї пори не минути й тобі. Кохання ніколи не принижувало людину. Воно вело її на великі діла, на подвиг.

— Так, але Машенька закохалася в іноземця.

«Ось воно що», подумав Крилов і занепокоївся ще більше.

Люба розповіла, як Машенька познайомилося з Роггльсом у Великому театрі, як розвивалося почуття дівчини, якими частими були їх зустрічі.

— Розумієте, — говорила вона, — можливо, в цьому немає нічого поганого, він — чесна, хороша людина. Треба мати багато мужності, щоб, як він, написати правду. Про нього ось і в наших газетах писали: «Прогресивний журналіст Патрік Роггльс перед судом реакції». Ось вирізка з газети, — я її для вас зберегла, — а ось його книга «Зрадники нації», — дівчина, діставши з сумочки статтю і книгу, поклала їх на стіл. — Розумієте, його навіть мати зреклася. Там, на батьківщині, його називають «Червоний Роггльс».

— Авжеж, звичайно… Всюди є хороші, чесні люди… їх навіть багато, цих людей, їх більше, ніж поганих… Але… — Крилов деякий час дивився, не читаючи, на газетну вирізку і барабанив пальцями по столу. Згодом важко зітхнув, усміхнувся і навіть спробував пожартувати:

«Что за комиссия, создатель,

Быть взрослой дочери отцом!»

— Сьогодні вона з ним у консерваторії, як його, — Крилов присунув до себе книгу і прочитав: — Патріком Роггльсом?

— Так. Вони зустрічаються майже щодня.

— Он як… Красивий хлопець… — непевно сказав Крилов, помовчав і додав: — Була б жива мати, вона б з нею ділилася.

— Вона б і мені нічого не сказала, але я знала про це знайомство і спитала сама.

— Що ж каже секретар комсомольського комітету?

— Розумієте, Андрію Дмитровичу, Рябінкін хороший хлопець, але любить він усе розкласти по поличках, а для даного випадку у нього полички не знайшлося…

— Любов до іноземця не вкладається на поличку, так? — додав Крилов.

— Саме так. Він говорить: «Ти, Любо, поговори з батьком, він член партії, академік, а я пораджуся з секретарем райкому».

— Я майже забув слова поета, але зміст цих рядків пам’ятаю добре: «Нa серце гаряче не можна в чоботищах». Ти, Любо, передай Рябінкіну, що тут потрібні ласкаві руки. У Маші сильний, палкий характер. Мати у неї така була. У сорок другому я був на фронті. Маші тоді було вісім років. Варя, дружина моя, закінчила курси медсестер, одвезла дочку до матері в Тулу й пішла на фронт. Вона сказала просто і ясно: «Це мій обов’язок». Ти ось кажеш, від Роггльса відмовилася мати, на батьківщині його чекає суд і, можливо, тюрма. Пройти з коханням шлях боротьби і знегод в ім’я правди — це майже подвиг. Треба, Любо, зрозуміти її і підтримати. Якщо він чесна людина. Словом, подумаємо, я з нею поговорю. Спасибі, що ти прийшла до мене, — Крилов підвівся і простяг дівчині руку.

Розуміючи, що Андрій Дмитрович хоче залишитись на самоті, Люба попрощалась і пішла.

Довго Крилов ходив по кімнаті. Скрипів паркет під його важкими кроками, і велика тінь металася за ним по стінах. Двічі підходив він до телефону, нерішуче знімав трубку і, подумавши, клав назад. Нарешті, наважившись, набрав номер:

— Здрастуй, Анастасіє Григорівно! Ти можеш під’їхати до мене?

Відчувши у голосі Крилова тривожні ноти, Шубіна спитала:

— Що в тебе скоїлось?

— По телефону всього не скажеш. П’ятдесят п’ятий автобус зупиняється біля самого будинку. Я чекатиму тебе.

— Добре.

Шубіна жила поблизу, на Солянці. Через півгодини ліфт підіймав її на дев’ятнадцятий поверх. Над дверима спалахували і миттю погасали номери поверхів.

Подвійні автоматичні двері ліфта відчинялися майже безшумно. Однак напружений слух Крилова вловив знайомий звук дверей, що зачинилися, і він вийшов назустріч Шубіній на площадку поверху.

— Що сталося? — стривожено спитала вона, заходячи до кабінету.

— Ти, мати, сідай, розмова у нас довга, — сказав Крилов і присунув Шубіній крісло.

Розмова справді виявилася тривалою. Що вони знали про Роггльса? Тільки ті скупі факти, які можна було почерпнути з газет. Чесна він людина чи авантюрист? Куди він поведе за собою просту російську дівчину? Маша не була вродливою. Покохавши, він справді відкрив усе багатство її душі, всю цільність і чистоту її пристрасної і сильної натури, чи, може, Маша цікавила його, як дочка відомого вченого, до праць якого за кордоном завжди виявляли підозрілий інтерес? Як складалася і формувалася свідомість самого Роггльса? Що передувало його сміливому виступу з словами правди на сторінках марсонвільської преси? Що це — мужність чи підступність? Чесність чи авантюризм?

Вислухавши Крилова, Анастасія Григорівна важко зітхнула, подумала і, різко опустивши долоні на стіл, ніби розрубуючи гордіїв вузол, сказала:

— Якщо хочеш відверто, Андрію Дмитровичу, то знай; у тому, що ти довідався про це не від рідної доньки, а від Люби, — винний ти сам. Тебе самолюбство заїло. Ти бачив, що з дочкою негаразд? Бачив! «На серце не можна в чоботищах!» кажеш. У чоботях не треба, а взагалі треба, та ще й як треба! Вона не маленька, розуміє, куди ця любов приведе, а все ж любить. Я її за це, за її кохання, поважати більше стала. Сильний у неї характер. Ти думаєш, вона красою його спокусилася?

Шубіна, взявши з стола книгу Роггльса, деякий час розглядала його портрет на обкладинці, потім рішуче заявила:

— Ні, Андрію Дмитровичу, «вона його за муки полюбила». Так, здається, у Шекспіра сказано.

* * *

Машенька повернулась додому о першій годині ночі. Почувши голоси за дверима батькового кабінету, вона пройшла у свою кімнату, намагаючись не стукати, роздяглася, не вмикаючи світла, і лягла.

Концерт закінчився об одинадцятій годині. З вулиці Герцена вони пішли пішки і більше години мовчки гуляли по набережній. Концерт, особливо заключна його частина, п’ята симфонія, справив на обох таке враження, що говорити не хотілося. Здавалось, усе було сказано, і краще, сильніше, не скажеш. Доля владно стукала на порозі її життя.

Машенька довго лежала з розплющеними очима, слухаючи приглушений голос батька за стіною. Непомітно підкрадався до неї сон…

Низький грудний голос батька переходить у гуркіт літавр. Тривожні звуки літавр усе наростають, попереджаючи про небезпеку, що насувається, про удари неминучої грізної долі. Вона і Патрік повільно сходять трапом на берег Марсонвіля. Зліва від них бронзові Марс і Меркурій, такі, якими їх змалював Патрік у своїх яскравих розповідях про батьківщину.

Порожньо і безлюдно у гавані. Тільки цеп поліцейських з наручниками в руках, а за ними мовчазні і потворні громаддя Марсонвіля.

Тривожно звучать літаври, мов глухі удари крові у скронях… Та ось скрипки, спочатку ледве чутно, потім все гучніше і виразніше пронизують звуки літавр… Патрік сидить біля стола поруч неї. Їх руки у стальних наручниках. Сліпучі прожектори спрямовані на їхні очі… З темряви вони чують голос сухий, ніби то скрипить дерево од вітру: «Скажіть, що це неправда!» Прожектори присуваються ближче, Машенька відчуває їх спопеляючий жар… Дедалі схвильованіше і тривожніше пронизують скрипки рокіт літавр, у їх звуках дедалі ясніше вчувається радість перемоги… І знову тема долі тривожно звучить в оркестрі, і знову вони в кімнаті і блакитний квадрат вікна закований важкими гратами. Скуті разом одним ланцюгом, вони стоять довго, можливо, кілька днів, їх ноги заклякли, і важка дрімота склепляє їх повіки, мов налиті свинцем… Перед ними у кріслі товстий чоловік без піджака, у підтяжках. Він шумно наливає содову воду з сифона в бокал і п’є… Ой, як хочеться пити!.. Ще більше — впасти на коліна, на підлогу і спати, спати… «Стенд ап!»[7] без інтонацій, смертельно стомлений сам від цього катування, говорить чоловік у кріслі. Машенька не стане на коліна! «Росіяни ніколи і ні перед ким не ставали на коліна!» думає дівчина і непомітно потискує руку Патріка. Гримлять їх кайдани лунким дзвоном міді… В мідних інструментах вона чує силу і мужність, і ось, підхоплена всім оркестром, героїчно й урочисто звучить тема перемоги…

Машенька прокидається. Дівчину вражає тиша, що оточує її, потім вона чує, як у батьковій кімнаті протяжно і сумно б’є годинник. Три години ночі. Тихо. Зрідка потріскує паркет. Машенька заплющує очі і засинає знову.

14

АГЕНТ «777»

Округлі, м’які обриси Уральських гір, що непомітно переходять у рівнину, кришталева гладінь гірського озера і віковий сосновий бір здавна вабили людське око. В цих чудових місцях виросли будинки для інженерно-технічних працівників заводу. Селище назвали Заозерне; його маленькі одноповерхові будники з шиферними покрівлями простяглися довгою стрічкою між берегом озера і асфальтованим шосе, що зв’язує селище з заводом.

І як це не дивно, саме тут, у Заозерному, розташованому далеко від заводу і від міста, після додаткових вказівок полковника Каширіна вдалося запеленгувати станцію, що передала в ефір криптограму, записану Жбанковим.

Справа «Невідомий передавач 777» була доручена капітанові Ржанову. Одержавши дані пеленга, Ржанов опинився перед складною необхідністю визначити, в якому із ста вісімнадцяти будинків селища Заозерного перебуває кореспондент Ебергарда Ценсера.

Під час радіоприйому і передачі агентурних відомостей у Берлін «777» не міг користуватися кімнатною антеною. Для короткохвильового передавача необхідна зовнішня антена, а щоб виправдати наявність такої антени, агент повинен був мати радіоприймач, — розсудив Ржанов і попрямував у поштове відділення селища, де реєструвалися радіоприймачі.

В Заозерному було п’ятдесят дев’ять радіоприймачів переважно першого класу і сто чотири радіотрансляційні точки з своїм радіовузлом, що містився в одній з кімнат селищної Ради.

Радист трансляційного вузла Вася Фігарін, молодий хлопчина, що тільки минулої осені закінчив технікум, секретар Заозерного комсомольського комітету, був поза підозрою. Ржанов хотів викреслити його прізвище з списку, але, подумавши, поставив проти нього галочку і попрямував до селищної Ради, що містилася тут же, як і всі адміністративні установи Заозерного, в одному двоповерховому будинку.

Василь Фігарін, сидячи на обертовому стільці біля мотального станка, перемотував обмотку перегорілого трансформатора і слухав передачу. Був час прийому і трансляції.

Розмовляючи з радистом, Ржанов поцікавився, чи немає в селищі радіолюбителів-короткохвильовиків, які могли б взяти участь у змаганні радистів-операторів, що організується радіоклубом.

Василь, зсунувши на потилицю навушники, від чого вихор його рудуватого волосся смішно піднявся догори, уважно подивився на Ржанова, посміхнувся і сказав:

— Я це селище знаю, як свої п’ять пальців. Тут не те, що радіолюбителів, радіослухачів справжніх і то немає. Якщо запобіжник згорів у приймачі, викликають Фігаріна, шнур вирвався з вилки, знову ж Фігаріна! Мене тут так і звуть — «Фігаро!», «Фігаро — тут, Фігаро — там!»

Розмова з «Фігаро» не дала бажаних наслідків, але наштовхнула Ржанова на правильну думку: під приводом перевірки радіотрансляційної сітки він вирішив побувати в кожному будиночку Заозерного і познайомитись з його мешканцями. Одержавши для цього необхідні повноваження від дирекції обласного радіомовлення, Ржанов наступного дня знову з’явився у Фігаріна, а ввечері, в години, коли майже всі жителі селища повертаються з заводу додому, він разом з «Фігаро» вже стукав у двері першого будиночка.

«Технічний огляд» радіотрансляційної сітки надходив до кінця і здавався безрезультатним, коли в будиночку Теплова, змінного інженера заводу, одна важлива деталь привернула до себе увагу Ржанова. В повідомленні полковника Каширіна про дані радіопеленга прямо вказувалося на томик Маяковського, як на ключ шифрованого коду, яким користувався агент «777». І ось тут, на письмовому столі, серед великої кількості технічної літератури, Ржанов побачив п’ятий том творів Володимира Маяковського, видання сорокового року.

Спеціаліст по гарячій обробці металу, Олександр Веніамінович Теплов один займав весь будиночок з двох кімнат і кухні. Він жив тут, у Заозерному, близько десяти років, а обстановка його квартири була необжитою, випадковою і створювала враження, що її господар оселився тут ненадовго. Радіоприймача в квартирі Теплова не було, несправний репродуктор «Рекорд» стояв у кутку кімнати на підлозі.

Теплов прийняв Фігаріна і Ржанова ввічливо, але холодно, поспішаючи на вечірню зміну. Від ремонту репродуктора він відмовився, сказавши:

— Знаєте, товариші, так втомлюєшся від гуркоту прокатних станів на заводі, що хоч удома хочеться побути в тиші і спокої. Я передплачую кілька газет і можу обійтися без радіо.

Справді, в квартирі було багато газет. Зв’язані пачками, вони лежали на книжковій шафі з технічною літературою. Звичайно, на даху його будинку антени не було.

Дальший огляд будиночків Заозерного не дав ніяких результатів.

Вранці Ржанов пішов у спецчастину заводу і, взявши у відділі кадрів особисті справи інженерно-технічних працівників цеху термічної обробки металу, заглибився у вивчення справи О.В.Теплова.

Особиста справа інженера не викликала ніяких підозр — Теплов Олександр Веніамінович народився в 1908 році в місті Катеринославі. У тридцять четвертому році закінчив технологічний факультет Дніпропетровського металургійного інституту. До липня сорок першого року працював на металургійному заводі імені Г. І. Петровського. У липні сорок першого року, в зв’язку з наближенням лінії фронту, Теплов за вказівкою з Москви був відкомандирований у розпорядження відділу кадрів міністерства, а з лютого сорок другого року працює тут, на Уральському заводі.

Ретельно вивчаючи документи Теплова, особливо трудову книжку, Ржанов звернув увагу на те, що в місцях, де були прізвище, ім’я та по батькові Теплова, папір здавався трохи темнішим і нижче рядка була ледве помітна пляма.

Вилучивши з особистої справи Теплова трудову книжку, що викликала підозру, Ржанов вирішив піддати її спеціальній експертизі. Звичайно, можна було б послати запит до Дніпропетровського заводу імені Г.І.Петровського, але це забрало б чимало часу. До того ж навряд, щоб у період запеклих боїв сорок першого року заводові вдалося вивезти з обложеного міста свої архіви.

Фотознімок трудової книжки Теплова, зроблений за допомогою інфрачервоного проміння, підтвердив підозру Ржанова. Текст, внесений у трудову книжку чорнилом, що містить солі заліза, був непрозорий і на знімку вийшов чітким. Там же, де було вписане прізвище, виднілася пляма, за висновком експерта, — залишок колишнього розмитого чорнила, а вписане прізвище Теплова на фотографії не вийшло, бо під впливом інфрачервоних променів чорнило з органікосинтетичних барвників виявилося зовсім прозорим. Було ясно, що колишнє прізвище власника трудової книжки змито і замість нього вписано прізвище Теплова.

Користуючись тим, що інженер працював цей тиждень на нічній зміні, Ржанов із своїм помічником у присутності голови селищної Ради зробив старанний обшук у будинку Теплова.

Томик Маяковського був єдиною поетичною книгою серед двох десятків старих перекладних романів — Теплов, очевидно, не дуже шанував поезію, а тим більш радянських поетів. У книзі Маяковського ніяких поміток не було, але з її замазаних сторінок було видно — книга читалася не раз.

Після кількагодинного копіткого, але безрезультатного, обшуку Ржанов знайшов у віддаленому кутку склепіння груби петлю з тонкого стального троса. Ржанов потяг за петлю, але трос не піддавався. Коли, перехоплюючи руками, Ржанов зробив спробу витягнути один бік петлі, трос піддався, і він почув рівномірний звук, схожий на скрип колодязного коловороту. Через деякий час трос перестав піддаватись його зусиллям. Тоді, перевіряючи свою думку, Ржанов потяг петлю з протилежного боку, трос знову піддався і, супроводжуваний тим же скрипом, зайняв попереднє положення.

— Скажіть, — запитав Ржанов. — Інженер Теплов не скаржився вам на погану роботу груби?

— Скаржився, — дивуючись, відповів голова селищної Ради. — Ще в минулому році Теплов подавав заяву про те, що груба димить, і просив прислати майстра перекласти її. Ми йому завезли матеріал, але пічника він не діждався і переклав свою грубу сам.

— Очевидно, і сніг з даху Теплов скидає сам?

— Так, він говорить, що це хороша зарядка, — дедалі більше дивуючись, відповів голова.

— Я вас прошу, вийдіть з будинку і постежте за димарем, — сказав Ржанов і, перехопивши трос, потяг його на себе.

Вражений тим, що він побачив, голова селищної Ради повернувся до кімнати.

З димаря на висоту до чотирьох метрів піднялася металева щогла рамочної антени.

Де ж міститься приймально-передавальна апаратура?

Будинок був каркасно-засипний, поштукатурений з обох боків. Отже, провідники від антени і землі проходили десь під штукатуркою.

На стіні, що примикала до груби, Ржанов намацав під обоями нерівність штукатурки завширшки два-три сантиметри. Ця смуга тяглася паралельно підлозі, то виступаючи вперед, то заглиблюючись у стіну, від печі до різьбленої шафи-аптечки.

— Після ремонту груби Теплов, очевидно, переклеїв обої в цій кімнаті? — спитав Ржанов.

— Так, він сказав, що, перекладаючи грубу, забруднив стіни. Раніше тут було клейове пофарбування.

Ржанов ще раз відчинив аптечку. Він уже не раз заглядав у неї і раніше, але аптечка не викликала ніяких підозр. Тепер же було ясно, що апаратуру слід шукати тут. Антенний провід ішов від груби сюди, до аптечки.

Ржанов потягнув за полички з ліками. Вся внутрішня частина аптечки легко подалася вперед, вийшла з паза, і в неглибокій ніші він побачив компактну радіоапаратуру.

О шостій ранку заводський автобус відвозив нічну зміну в Заозерне. Теплов зіскочив на ходу біля свого будинку, увійшов у двір, стукнувши по-хазяйськи хвірткою, і, освітлюючи собі шлях кишеньковим ліхтарем, пішов вузькою, місцями переметеною поземком стежкою до будинку. В його відсутність тут нікого не було, про це свідчили сходи ганку, рівно запорошені снігом.

Теплов вийняв ключа, відчинив двері. У темному коридорі старанно витер ноги об постілку, зайшов у кімнату, увімкнув світло. Три чоловіки підвелися йому назустріч.

Коли Теплов, наміряючись вибігти на подвір’я, швидко повернувся назад, з темного коридора, тримаючи напоготові автомат, вийшов на поріг четвертий. Опір був марним.

15

ДОЛЯ СТУКАЄ

Машенька прокинулася раніше, ніж звичайно. Вона розплющила очі з думкою про те, що сьогодні один з найвизначніших днів її життя.

Дівчина розуміла, що, поєднуючи своє майбутнє з долею Патріка Роггльса, вона обирає нелегкий шлях. Ще не знаючи, звідки їй чекати лиха, Маша відчувала, що воно насувається, і на обрії, який відкрився перед нею, збираються зловісні хмари негоди.

«Так доля стукає у двері», пригадались їй слова Бетховена, і, наче перший гуркіт грому, вона знову почула цю тему в музиці. Чотиризвучна фраза симфонії, тривожна і хвилююча, невідступно переслідувала її, перепліталася з її майбутнім, приходила до неї уві сні, чергуючись то з катуваннями у в’язниці Марсонвіля, то з урочистим ходом по вулицях чужих міст.

До зустрічі з Патріком залишалося небагато часу. Скинувши ковдру, дівчина сіла у ліжку і побачила записку від батька, залишену біля будильника:

«Машенько! Прошу бути ввечері дома. Ти мені потрібна.

Тато».

Записка викликала тривожне почуття. Чи не довідався батько про Патріка? А що як Люба йому сказала? Учора вдень, коли вони говорили на цю тему, Люба попередила, що вона розповість про все Андрієві Дмитровичу, якщо Машенька не зробить цього сама.

Як була в сорочці, тільки взувши хатні туфлі, Маша поспішила до батькового кабінету. Вона зняла трубку телефону і набрала помер Гараніної.

— Любо, ти? Здрастуй! Ти розмовляла вчора з батьком? — різко спитала Маша і, почувши ствердну відповідь, поклала трубку.

Годинник у кутку кімнати зазвучав так, немов старечі легені набрали повітря, щоб відкашлятися часом, потім пробив половину. До зустрічі з Патріком лишалося тридцять хвилин. Маша пішла було до дверей, потім нерішуче зупинилася на порозі, подумала і повернулась назад.

Їй було соромно свого вчинку. Розмова Люби з батьком була викликана тривогою за її долю; як вона не зрозуміла цього відразу?

Маша набрала помер телефону і, почувши голос подруги, сказала:

— Любонько, вибач мені. Я зранку нервую. Мені хотілося поговорити з батьком тоді, коли самій стане все зрозумілим.

— Ти хотіла поставити батька перед готовим фактом? — здивувалася Люба.

Маша відчула як спалахнули її щоки. Їх взаємини з батьком мали характер хорошої, задушевної дружби.

— Ти мене не так зрозуміла. Батько спитав би мене, що я збираюся робити, а я… Ну, словом, для мене ще не все ясно, я тільки сьогодні знатиму… Вибач мені, Любо, я поспішаю. Ввечері подзвоню тобі, — несподівано закінчила вона і, почувши відбій, — це Люба поклала трубку, — полегшено зітхнула.

Повільно пішла вона з кімнати і знову затрималася на порозі. Дзвонити втретє було б щонайменше нерозумно.

Поставивши чайник на невеликий вогонь, Маша вмилася, потім, одягнувшись з особливою старанністю, розчесавши і виклавши волосся, випила на кухні склянку чаю. В міру того, як стрілка наближалася до одинадцятої, хвилювання дедалі сильніше і сильніше охоплювало дівчину, вона навіть не вимила після себе посуд і, вже одягши шубку, похапцем прибрала ліжко.

Біля Устинського мосту, де він мав її чекати, Патріка не було, але коли Маша підійшла ближче, то побачила його в машині. Він одчинив дверці і, взявши її за руку, притяг до себе.

День обіцяв бути ясним. На небі — ані хмаринки. Тепло, і з дахів по-весняному капає. Зграйка білосніжних турманів, піднята з голубника, якийсь час летіла попереду їх машини, немов провісниця миру і щастя. Вчорашній сніг ще лежав на парапеті набережної, виблискуючи на сонці, переливаючись веселими, алмазними вогниками.

Патрік обняв дівчину, і вона довірливо пригорнулася до нього, але, побачивши себе в дзеркальці водія, відсунулась, показавши очима на шофера.

Вони їхали мовчки, попереду в них було багато часу, цілий день. Виїхавши на шосе і все набираючи швидкість, машина скоро залишила місто позаду. Після цілої години швидкої їзди, що захоплювала дух, Патрік зупинив машину і розрахувався з водієм. Вони пішли пішки.

Роггльс взимку наймав дачу. Тут він ходив на лижах і, користуючись самітністю й тишею, писав свої нариси. Дача була розташована в старому змішаному лісі, кілометрів за три від шосе.

Легенький вітрець поривами здіймав дрібний сніжний пил. Роггльс і Машенька йшли, взявшись за руки. Машенька відчувала, як дедалі зростаюче хвилювання примушує сильніше битися її серце. Сьогодні був звичайний буденний день, але відчуття свята прийшло зранку і не залишало її ні на мить.

Лісова стежка непомітно вивела їх на широку просіку. Тут пахло житлом і по нових соснових стовпах, що не встигли ще побуріти, мчали рівні лінії проводів.

— Ось, Машенько, мій котедж! — сказав Патрік. — Потягнувши за мотузку, він підняв клямку, відчинив хвіртку і запросив дівчину увійти.

Коли, сухо клацнувши, клямка за ними захлопнулась, Машенька здригнулася і на мить відчула острах.

Але, йдучи розчищеною вузькою стежкою до будиночка, що весело виблискував вікнами на сонці, вона вже забула це пересторожливе відчуття.

У кімнаті було тепло. Біля великої кахельної печі стояло два плетених крісла з строкатими подушками і столик, накритий на двох. Тут був улюблений Машин яблуневий напій, коньяк для Патріка і легка закуска.

Коли Машенька ввійшла в кімнату і роздивилася біля ніг її, немов ручний, улігся яскравим сонячним промінь. «Це добра ознака», подумала вона, скидаючи шубку.

Патрік посадив дівчину в крісло, дбайливо накинув на її ноги строкатий шотландський плед і налив у чарки коньяк.

— Це ти мені? — здивувалася дівчина.

— Тільки одну, першу. Сьогодні, в цей незвичайний для нас день, ми з тобою, Машенько, не можемо пити сидр, — наполягай Роггльс.

— Мені не хотілося б, Пат, хоч трошечки бути напідпитку, навіть от стілечки, — Машенька показала на мізинці нескінченно малу величину і додала. — Мені хочеться бути рівною тобі. Тільки великим зусиллям волі я можу піднятися і стати поруч з тобою. Сьогодні я говорю піднесено, немов віршами. Ось що може зробити велике почуття з маленькою людиною.

Урочистість тону підкреслювало її вбрання. Машенька була одягнена так само, як і в перший день їх знайомства у Великому театрі. Нарядна, перша в її житті така по-жіночому кокетлива сукня в цій обстановці могла бути або недоречно смішною, або особливо значущою.

— Добре, Машенько, ми питимемо сидр — шампанське бідних, — посміхаючись, погодився Роггльс. — Але чому ти називаєш себе «маленькою людиною»?

— Значущість людини визначається тим, що вона зробила…

— Ти тільки-но ступила на поріг життя…

— Це однаково. До чого я себе готую? Ось я мріяла стати літературним перекладачем, а тепер? Яке місце у твоєму житті припаде на мою долю?

— Якщо це питання ти ставиш серйозно, я тобі відповім: боюся, що ні яхти для розваги, ні спортивного автомобіля, ні вілли на березі Атлантики я не зможу тобі дати, моя дорога Мері…

Він вперше назвав її так, і Машенька відчула, що між нею і її домом лягло якесь відчуження. Так між молом і кораблем, що відпливає, з’являється холодна смуга води.

— Я не зумію дати тобі всього того, що хотілося б, але…

— Але, Патрік, вілли, яхти і розкішні автомобілі ніколи не захоплювали моєї уяви!

— Чого ж ти хочеш?

— Рівної долі в тому, що чекає тебе на батьківщині. Ти не віриш у мої сили?

— Не вірю. За океаном мене чекає чорний список, злобні переслідування Моріса Поджа і безробіття…

— Хіба письменник, що віддав своє перо служінню правді, може бути безробітним?

— Ти не дала мені докінчити — І боротьба.

Машенька пожвавішала, на смуглявому її обличчі спалахнув рум’янець, вона схопилася з словами:

«А он, мятежный, просит бури,

Как будто в бурях есть покой!»

Вона читала ці рядки, і в збудженій її свідомості сміливий парус одиноко боровся в смертельній сутичці з бурею. Відчутий більше, ніж усвідомлений, цей образ в уявленні дівчини зливався в один романтичний образ її героя.

Роггльс вийняв з кишені коробочку, обклеєну сап’яном, і дістав з неї перстень. Це був великий ізумруд у віночку дрібних, але чистої води брильянтів. Патрік надів Машеньці на палець перстень і, повернувши його камінцем вниз, додав:

— У Росії заведено в таких випадках дарувати обручку, вона ніби кільце одного подружнього ланцюга. Якщо захочеш, ти зможеш носити її так.

— Патрік, це дуже дорогий перстень, — сказала вона і посміхнулася власній дурості.

Патрік передав Машеньці бокал. Ніби підкреслюючи урочистість цієї хвилини, вони підвелися. Сонячний зайчик перебрався ближче до них, на кахельну піч, і заблискотів на гранях бокалів.

— За наше маленьке щастя в цьому великому і незатишному світі! — промовив Роггльс.

Вони чокнулися. Випивши великий бокал холодного сидру, Машенька віддихалася і сказала:

— Світ незатишний для нероб, мій дорогий Пат. А для тих, хто хоче працювати над його перебудовою, — світ чудовий!

— Однак ти випила?

— Я випила за наше щастя. Мій дорогий, ти не знаєш, як я тебе люблю!.. — Їй вдалося подолати звичайну для неї соромливість. Машенька завжди слухала і мовчала, сьогодні ж їй хотілося говорити. — Коли я вперше побачила море, я розплакалась. Я здавалася собі піщинкою перед величезним морем, що впиралося просто в обрій. Коли кілька днів тому я заглянула в своє серце, то побачила, що почуття моє таке ж величезне, як море дитячих згадок. Любов — більша за мене, я задихаюся під її тягарем. Я знала, що коли-небудь це прийде, але воно прийшло, і я розгубилася. Пат, що я робитиму з таким почуттям? Мені здається, що світ знову розкривається через тебе! Я читаю і думаю, а щоб сказав Пат, прочитавши цю книгу? Я бачу вродливу жінку і думаю: хотів би Пат, щоб я була такою ж вродливою? Я читаю газету і, спалахуючи гнівом проти лицемірства ваших сенаторів, думаю: мій Пат боротиметься з вами! Все, що я бачу: небо, сніг, дерева, цей сонячний зайчик, я хочу побачити, Пат, твоїми очима і зрозуміти знову! Пат, за що мені, такій маленькій і некрасивій, — таке велике і світле щастя?!

Роггльс не дав їй договорити. Він підняв її на руки і цілував її шию, очі, губи… Вона ще намагалася йому сказати щось головне, важливе, значуще, але, відповівши на його поцілунки, забула все, що хотіла сказати. Вона ще боролася з ним, але в неї не було більше сил для цієї боротьби…

Коли Машенька окинула поглядом стіни кімнати, сонячного проміння не було, зайчик пішов, лише ненадовго затримавшись на підвіконні, і в кімнаті стало без нього похмуро й сумно. Вона облизнула язиком пересохлі губи і попросила:

— Пити…

Патрік палив їй бокал сидру, сів на край дивана і, підтримуючи її, ніби хвору, допоміг напитися. Вона уважно подивилась на нього і вловила в його обличчі якісь нові, раніше невідомі їй риси.

Від холодного сидру Машеньку охопив озноб. Помітивши її стан, Патрік відкрив димар, потім дверці груби, де на колосниках лежали наготовлені соснові поліпа, і чиркнув сірником біля берестяного лубу. Густо почадивши, берест спалахнув, весело затріщав, і полум’я охопило тонко порубані дрова. Стало затишніше. Запахло смоляним димком.

Машенька відчувала слабість, наче після тяжкої, виснажливої хвороби. Хотілося отак лежати, не думаючи ні про що, у приємній знемозі. Але всупереч її бажанню, думки прийшли і все наполегливіше вимагали відповіді. Вона пригадала батькову записку і зрозуміла, що розмова з батьком цього вечора буде важчою, ніж була б учора. Мати померла, коли Машеньці було дев’ять років. Спогади, пов’язані з матір’ю, викликали в неї фізичне відчуття тепла. Ось і зараз, пригадавши матір, вона мовчки кинула пильний погляд на тремтячий вогник груби. Мовчав і Патрік, оберігаючи цю чутку, напружену тишу.

Дивлячись на вогонь, Машенька думала: сосна, згоряючи, віддає тепло, одержане під сонця. А я тепло своє віддам тобі, мій дорогий, мій коханий. Насилу підвівши погляд під вогню, вона розглядала Патріка.

У кімнаті посутеніло. На відливаючому бронзою кучерявому волоссі Патріка грали відблиски полум’я.

Машенька в думках повертається до самої себе, але не відчуває жалю. Пора її юності минула; інші шляхи — інші дороги. Вона не відчуває страху за своє майбутнє, і лише майбутня розмова з батьком торкає серце холодком.

З батьком вона зникла ділитися всім, і добрим і поганим. Андрієві Дмитровичу завжди вдавалося якимось безпомилковим почуттям залишатися на рівні її найрізноманітніших інтересів. Вона могла поділитися з батьком, як з найкращим другом, потаємними думками, не боячись, що він її не зрозуміє або, ще гірше, — осміє. Батько завжди був близький до ходу її думок і разом з нею розбирався в тому, що її хвилювало. Чому ж вона не сказала про Патріка? Чому? Так і не діставши відповіді на це запитання, вона все ж зрозуміла — розмову з батьком відкладати далі не можна.

Наче відгадуючи її думки, Роггльс обережно сказав:

— Машенько, може тобі важко, і з Андрієм Дмитровичем мені слід поговорити самому?

Співчуття Патріка її зачепило. Не дивлячись на нього, Маша відповіла:

— Я не ображаюся, Пат, і розумію, — тобі стало шкода мене, і ти хочеш полегшити мені це завдання. Мабуть, так буває в житті — якось, побачивши людину слабкою, втрачають назавжди віру в її духовні сили. Дякую, Піїт, з батьком я поговорю сама.

Машенька рішуче підвелася з дивана. І хоч дров у грубі було цілком достатньо, Патрік сказав:

— Я, Машенько, принесу дров, — і вийшов з кімнати.

Коли через деякий час він повернувся з невеликим оберемком дров, Машенька, сувора й підтягнута, сиділа в кріслі. Вкладаючи дрова у грубу, він став біля Машеньки навколішки. Вона притягнула до себе голову Патріка і, заплющивши очі, поцілувала його в губи, які ще зберегли запах морозної свіжості, гіркуватого димку бересту і якихось ледве вловимих тонких і невідомих духів.

16

СМЕРТЬ ГОНЗАЛЕСА

Рано-вранці Нікітін і Гаєв виїхали за накресленим маршрутом на розшуки машини «Олімпія».

Розшук на путівцях не дав ніяких наслідків. Минулої ночі випав сніжок, вчора опівдні потеплішало, по свіжому насту пройшло кілька вантажних машин і десятки санних упряжок. Чи сніг і нові сліди забили стару колію «Олімпії», чи, може, кружляли вони навколо, а на слід так і не натрапили.

До Апрелівки було сім кілометрів, до Москви тридцять з гаком. Вирішили повернути на Апрелівку і зв’язатися телефоном з полковником Каширіним.

Не доїжджаючи до Апрелівки, Нікітін зупинив машину, зійшов на шосе і пішов узбіччям — він називав такі прогулянки «дорогою роздумів». Знаючи, що в Нікітіна стало звичкою так обмірковувати і вирішувати складні питання оперативної роботи, Гаєв терпеливо чекав його в машині.

Справді, незабаром майор повернувся до машини і сказав водієві:

— У тебе, Доронін, ноги не заклякли за баранкою?

— Добре, товаришу майор, піду розімнусь, — розуміюче відповів шофер і зник у підліску біля шосе.

— Випала ланка, — почав Нікітін, звертаючись до Гаєва. — Версія побудована, а ціла ланка випала! Де водій «Олімпії» взяв оцей трофейний мотлох?

— Точніше кажучи, Степане Федоровичу, з нашої версії випала не одна ланка, а кілька, — зауважив Гаєв.

— Наприклад?

— Ми не знаємо, куди водій одвіз Гонзалеса, не знаємо, чому він повернувся сам, без комерсанта, і, зрештою, не знаємо, чи взагалі був у машині Гонзалес або хтось інший.

— За те, що в машині був Гонзалес, говорить ряд фактів: у кинутій машині ми знайшли сигарету «Фатум». Ці ж сигарети знайдено під час опису особистих речей комерсанта…

— Пробач, Степане Федоровичу, — перебив його Гаєв, — але деяке відношення до сигарет «Фатум»: має і Уільям Едмонсон. Пригадай випадок у Великому театрі, візит журналіста до Гонзалеса за посилкою, потім його чотириденну відсутність, масну пляму на пальті, запах бензину…

— Для криміналіста цих доказів було б досить. Але мені здається, що історія Гонзалеса має політичну підкладку, а в таких питаннях «лицарі плаща і кинджала» обережні, вони не залишатимуть грубих доказів, вартих хіба що початкуючого карного злочинця. Крім того, ми не знаємо головного — що трапилося з молодшим компаньйоном фірми Гондурас Фрут компані. Ми ось з тобою шукаємо сліди машини, припускаючи, що це має якесь відношення до Гонзалеса. А може він уже повернувся з «полювання» до готелю і обурюється нашим втручанням в його особисті справи. І все ж таки я певен, що комерсант Мехія Гонзалес був у цій машині з іншої, переконливішої причини: ми знаємо, що комерсант виїхав Київським шляхом і що машину «Олімпія», замітаючи сліди, водій перегнав з Київського шосе на Звенигородське. Я твердо дотримуюсь цієї версії. От якби вдалося з’ясувати, де водій узяв цю машину, ми б значно просунулися вперед. Як ти думаєш, га?

— Я думаю, що всі машини іноземних марок, у тому числі й трофейні, оформлялися в ДАІ[8]і тільки після довідки про сплату мита. Безумовно, ця «Олімпія» змінила вже чимало господарів, але… Підвези мене до електрички, я поїду в Москву, пораджуся з товаришами з ДАІ. Думаю, вони мені підкажуть, де треба шукати господаря.

— Добре, — погодився Нікітін і посигналив шоферові.

Висадивши капітана Гаєва біля платформи електричної залізниці, Нікітін заїхав на Апрелівський завод грампластинок і з кабінету комерційного директора зв’язався з Москвою.

Черговий повідомив, що полковника Каширіна немає, а біля залізничного переїзду в Апрелівці його, Нікітіна, чекає співробітник райвідділу.

Розуміючи, що за час його відсутності сталися якісь важливі події, він подякував секретареві за надану можливість поговорити по телефону і поспішив до машини.

Біля шлагбаума, у будці переїзного сторожа, Нікітіна чекав молодший лейтенант з райвідділу.

— Наказано, товаришу майор, доставити вас у Глухівський ліс. Без провідника ви не доберетесь, — доповів молодший лейтенант і зайняв місце поруч з шофером. Вказавши напрямок, він обернувся до Нікітіна і додав — Товаришу майор, до темряви залишилася година сорок хвилин, а попереду п’ятдесят кілометрів по шосе і п’ятнадцять поганим путівцем…

— Розумію, — перебив його Нікітін і наказав: — Доронін, з вітерцем!

У гаражі Мишу Дороніна звали «Вітерець» не тому, що він був легковажною людиною, а тому, що любив їздити «з вітерцем», кілометрів вісімдесят на годину, а то й більше. «Вітерець» дав газу, і стріла спідометра, підскочивши до цифри шістдесят, почала швидко забирати вправо. Сімдесят… Вісімдесят… Дев’яносто…

Хвилин через тридцять такої їзди молодший лейтенант попередив водія:

— Зменшити газ, скоро поворот на путівець.

Доронін зменшив швидкість. Минувши невелике селище, звернули праворуч, за городи. Тут кілька кілометрів було відносно непоганої, наїждженої дороги, потім в’їхали в глухий, старий змішаний ліс. Їх оточили сосни і ялинки під великими шапками снігу, білі берези у виблискуючому вбранні. Вузьку дорогу перетинали кореневища, вибоїни, ярки. Численні свіжі сліди автомобілів свідчили, що в цьому напрямку перед ними проїхало кілька машин різних марок.

Насилу подолавши на перших швидкостях близько десяти кілометрів, вони вибралися на невелику галявину. Тут дорога йшла по обидва боки молодого ялинника. Свіжі сліди обгинали підлісок праворуч, і лише ледве помітний, наполовину запорошений снігом слід було видно на лівому об’їзді.

Зупинивши машину, Нікітін вийшов на дорогу, пройшов до лівого об’їзду і нахилився над слідом. Кілька днів тому, до снігопаду, тут проїхала машина. Відбиток знайомого ланцюга свідчив про те, що це була «Олімпія», слід якої він безрезультатно розшукував разом з Гаєвим.

Наспівуючи той самий марш, Нікітін сів у машину. Молодший лейтенант не мав тонкого слуху, тому маршова мелодія його не турбувала.

Незабаром вони виїхали до роздоріжжя, де Нікітін побачив білий санітарний ЗІС і синю «Победу» Каширіна.

«Прикро, що йдучи правильним шляхом, я опинився тут останнім», подумав Нікітін. Каширін вийшов з машини і пішов йому назустріч.

В той час, як у розшуках сліду «Олімпії» Нікітін з Гаєвим кружляли путівцями, надійшло повідомлення від Глухівського лісничого, який знайшов у лісі труп Мехії Гонзалеса. Судовомедичний експерт, слідчий і Каширін зустрілися у Глухівському лісі і оглянули місце події. Склавши акт, судовомедичний експерт поїхав на машині слідчого, а Каширін залишився, чекаючи Нікітіна.

— Скоро зовсім стемніє, — сказав Каширін, вітаючись з Нікітіним, — а нам ще треба оглянути місце події, та й тіло Гонзалеса треба терміново відправити на розтин. Ходімо, — закінчив полковник і, вказуючи дорогу, рушив уперед.

Вони йшли поруч по старих, запорошених слідах. Було неважко зробити висновок, що з боку дороги в цьому напрямку кілька днів тому йшла людина; отут вона зупинилася, обійшла стовбур великої сосни і, прихилившись до нього, деякий час не рухалася. В цьому місці слід був глибший, і тонкогольчастий покрив інею стертий із стовбура сосни. Потім слід повів їх далі, в глухі і темні хащі.

Незабаром вони вийшли до невеликої галявини. Тут слід переконав Нікітіна в тому, що людина зупинилася, довгий час стояла нерухомо, потім сіла на пеньок і притулилась до стовбура дерева.

Сутінки погустішали. Нікітін уважно оглянув галявину: по її краю проходив неглибокий ярок, що заріс вербником, поряд заєць-біляк проклав слід, тут він їв кору верби. Галявину оточували високі сосни і ялини. Сніг був чистий, і тільки де-не-де темніли ялинові шишки, вилущені шишкарями.

Суворе, урочисте вбрання лісу особливо вразило Нікітіна, коли його погляд впав на утоптаний край галявини, де лежало тіло Гонзалеса. Покійник ніби тримав у підкинутій руці велику червону дитячу кулю, з тих, що весною продають на вулицях. Це була кругла пляма крові, що червоніла на снігу біля його руки.

Протоптаною слідчими стежкою Нікітін підійшов ближче. Побачене викликало у нього знайоме неприємне почуття того внутрішнього протесту, що завжди виникає при вигляді смерті в здорової людини, яка любить життя.

Очевидно замкова частина рушниці, що розірвалася, завдала Гонзалесу смертельного удару в праву скроню. На кисті лівої руки силою вибуху були відірвані великий, вказівний і середній пальці, на правій невистачало двох пальців великого і вказівного.

Ствольна частина рушниці лежала біля ніг трупа. Між стволів було вигравірувано: «Льєж 19…», далі нічого не можна було розібрати. Патронташ, фляжка, ягдташ і рюкзак лежали тут же поруч.

— Ось документи, знайдені в правій боковій кишені, — сказав Каширін, передаючи Нікітіну пачку паперів.

У ній були: паспорт з візою на ім’я Мехії Гонзалеса з Санта-Роса, республіки Гондурас, 1920 року народження, вид на проживання, виданий консульським відділом МЗС, фотографія молодої жінки, знятої на тенісному корті з ракеткою в руці. Внизу на фото — напис: «Не забувай свою Доріс! Тегусігальпа 1952 р.». Тут же була записна книжка з численними адресами торговельних зв’язків фірми і номерами телефонів столиці Гондурасу. Книжка була рекламна, фірми жувальної гумки «Дріїм».

Помітивши, що Нікітін закінчив огляд документів і книжки, полковник дістав маленький пакетик і розгорнув його.

— Ось сигарети, — сказав він, — і крихти тютюну, знайдені у лівій нижній кишені.

Сигарети були марки «Фатум».

Темніло. Нікітін за допомогою кишенькового електричного ліхтарика ще раз оглянув те, що колись було обличчям Гонзалеса. Нижче великої і глибокої рани був невеликий опік, численні порошинки вп’ялися у шкіру обличчя і шиї. Разом з трьома пальцями лівої руки з тильного боку кисті був зірваний майже весь шкіряний покрив. Під нігтями двох пальців, що збереглися, виднілася чорна смуга бруду. Ця обставина зацікавила Нікітіна.

— Слідчий звернув увагу на бруд під нігтями в трупа? — спитав Нікітін.

— Здається, ні.

— У вас, Сергію Васильовичу, годинник «Победа»?

— Так, «Победа»… — здивовано відповів Каширін.

— У мене теж. Якщо не заперечуєте, знімемо скельця і спробуємо зібрати цей бруд з під нігтів.

Віддаючи належне дотепній вигадці, половник зняв годинник і, вручивши його Нікітіну, спитав:

— У вас є з цього приводу якісь певні міркування?

— Так, Сергію Васильовичу, є. У Глухівський ліс Мехія Гонзалес приїхав на «Олімпії». Зараз у цьому вже немає сумніву. Мене цікавить: чи не мастило під його нігтями, адже на пальті в Едмонсона, якщо пригадуєте, була така ж масна пляма.

Переборюючи огиду, Нікітін закінчив цей незвичайний «манікюр», зібрав бруд в одне скельце від годинника, накрив його іншим і, зробивши таким чином предметне скло, старанно загорнув його у носову хусточку.

Стало зовсім темно. Оглядати за допомогою ліхтарика всю галявину було безнадійною справою, доводилося покладатися на увагу і досвід старшого слідчого.

Коли вони вирушили назад, Нікітін спитав:

— Що говорить судовомедичний експерт?

— Він вважає, що, беручи до уваги низьку температуру, час настання смерті можна визначити лише приблизно і навіть після розтину трупа навряд чи вдасться зробити це точніше. Експерт твердить, що смерть настала вночі з шостого на сьоме число. Причина смерті — ушкодження речовини головного мозку внаслідок оскольчастих переломів черепа. Я намагався уточнити, спитавши його, чи вважає судовомедичний експерт, що це нещасній випадок? Як і слід було чекати, дістав ухильну, відповідь. Експерти не люблять говорити про соціальні причини смерті. Наявні всі зовнішні ознаки нещасного випадку, сказав він, а решта, мовляв, справа слідства.

— Слідчий підтримує версію нещасного випадку? — з цікавістю спитав Нікітін.

— Навпаки, слідчий категорично заперечує нещасний випадок.

— Які в нього мотиви для цього?

— Він вважає, що порох, який викликав вибух рушниці під час пострілу, судячи по опіку, кіпоті й порошинках на обличчі вбитого, надто відрізняється від порохових зарядів у патронташі мисливця. Слідчий припускає, що в один з стволів рушниці був закладений спеціальний патрон.

— Значить, вбивство? — спитав Нікітін.

— При первинному огляді трупа на місці події цього вирішити не можна Дальше слідство, я думаю, відповість на це питання.

Вони вийшли на дорогу до машин, і полковник наказав перенести в «санітарку» тіло Гонзалеса. На машині майора співробітник райвідділу повіз речові докази до слідчого, а Нікітін поїхав з Каширіним на його «Победе».

По дорозі до Москви, намагаючись усвідомити події дня, вони обидва мовчали, і, лише коли машина під’їжджала до міста, полковник скачав у роздумі:

— Я думаю, що посол, який представляє інтереси Гондурасу, не дав би згоди на розтин і негайно ж зажадав би тіло Гонзалеса для відправки його за океан…

— Чому?

— Якщо це вбивство, то не з метою ж пограбування, а з якихось поки що незрозумілих політичних мотивів. У такому разі посольство не буде зацікавлене в об’єктивному слідстві.

— Логічно. І знову ж, Сергію Васильовичу, постає питання: яке відношення до всієї цієї історії має «джентльмен пера»? Справа повертається так, що Едмонсону треба буде доводити своє алібі.[9] Де він був з третього по сьоме січня?!

— Добре, Степане Федоровичу, давайте побудуємо гіпотезу: Едмонсон, різка, запальна людина, ображений не менш гарячим креолом або там метисом, у збудженому стані вбив його. Але ж, якщо версія слідчого правильна, вбивство сталося за наперед розробленим і виконаним планом. А якщо так, навіщо знадобилося комерсанта, який торгує не стратегічною сировиною, а бананами, заманювати в ліс і по звірячому вбивати, спотворивши до невпізнання…

— Чекайте, Сергію Васильовичу, а може, ключ до розкриття причини вбивства саме й полягає в тому, що Гонзалеса спотворено до невпізнання!

— Не знаю. Почекаємо наслідків розтину і пізнання трупа. За час, коли ви займалися «Олімпією», сталися цікаві події: уральський кореспондент Ебергарда Ценсера арештований і почав давати цінні свідчення. Зайдіть до мене і ознайомтеся з протоколом. Але спочатку я висаджу вас біля «Метрополя». Ви підніметесь на поверх, де жив Едмонсон, і уточните, де він зараз.

У «Метрополі» Нікітіна чекала нова несподіванка: Уільям Едмонсон, залишивши за собою номер, виїхав з Москви.

17

СВІТЛО У ВІКНІ

Після випробування «РЗ-1» Крилов настільки був зайнятий невідкладними справами, що йому рідко вдавалося приділити час навіть для роботи над книгою. Надійшов наказ Міністерства про передачу нової зенітної гармати в серійне виробництво південноуральському заводові. Перед колективом конструкторів було поставлене завдання: в найкоротші строки підготувати всю технічну документацію для заводу. Майже кожного дня генерал-полковник Чепрунов бував у інституті; він брав діяльну участь в обговореннях робочих креслень гармати, його розкотистий басок у ці дні можна було почути всюди — і в балістів, і в зброярів, і в головного конструктора. Натхненні творчим успіхом, співробітники інституту працювали на повні сили, не рахуючись з часом. Цим і пояснювалося, що й на цей раз лише об одинадцятій ночі Крилову вдалося повернутись додому.

Не доїжджаючи «Балчуга», Крилов зійшов з машини. Хотілося пройти пішки, подихати повітрям і зібратися з думками.

Зранку була відлига, на ніч похолодало. З дахів звисали сталактити бурульок. Поривчастий морозний вітер дув просто в обличчя. Минувши «Балчуг», Крилов вийшов на спокійну Садовницьку набережну і уповільнив ходу. Ледве видний у хмарах колючого сніжного пилу його будинок, мов нова зіркова галактика, сяяв далекими принадними вогнями.

Коли Крилов уже підходив до будинку, він звернув увагу на чоловіка в світлому пальті з цигейковим коміром і в капелюсі: він стояв, спершись на парапет набережної, і, високо задерши голову, дивився на вікна останніх поверхів. Крилов мимоволі подивився вгору і здивувався — у вікнах його квартири не було світла. Прискоривши ходу, Крилов оглянувся назад, обличчя чоловіка в капелюсі здалося йому знайомим, але думка про те, що, незважаючи на попередження, Машеньки немає вдома, стурбувала його і відвернула увагу від чоловіка.

Крилов піднявся ліфтом, відчинив своїм ключем двері, зайшов у освітлену прихожу. Машина шубка висіла на своєму місці. Полковник полегшено зітхнув, скинув шинелю, зігрів руками змерзлі на морозі щоки і попрямував до дочки. У кімнаті було темно. На фоні світлого квадрата вікна він побачив її профіль і простягнув руку до вимикача. Попереджуючи його рух, Маша поквапливо сказала:

— Тату, не треба! Я краще зайду до тебе.

Нічого не сказавши, Андрій Дмитрович вийшов з кімнати, заглянув на кухню: тут було холодно, і нікель каструль сяяв суворим хірургічним блиском. Він пройшов до себе в кабінет, засвітив настільну лампу і, чекаючи дочку, сів на диван.

Увійшла Машенька. На ній була темна шерстяна сукня, волосся зібране в один важкий вузол на потилиці. «Так зачісувалась Варвара», подумав Крилов і подивився на дочку, яка за ці дні змінилася, стала дорослішою. Міцно стиснувши долонею пальці правої руки, мов співачка перед вирішальною нотою, Машенька вичікувально зупинилася біля стола.

— По-моєму, ми з тобою, Маріє, сьогодні не бачилися?! — сказав по паузі Андрій Дмитрович. Він завжди називав її Машенькою, суворе «Марія» прозвучало холодно і непривітно.

— Здрастуй, тату! — сказала Машенька, ледве стримуючи хвилювання, і поцілувала батька в щоку.

Він відчув легкий дотик її гарячих, сухих губів. Розуміючи всю помилковість свого тону, Андрій Дмитрович пригорнув Машеньку до себе, обняв, посадовив поруч на диван і сказав тепло і м’яко:

— Ну, їжачок? Виставило свої колючки, хоч у рукавицях до тебе підходь. Сидиш одна, смеркуєш…

— Я чекаю тебе з восьмої години. Знаєш, як важко чекати…

— А я затримався, пробач. У мене зараз гаряча пора, от я й прогледів тебе, Машенько… Давно, ой, як давно ми з тобою отак, щиро, не розмовляли.

Настільна лампа, вихоплюючи з темряви частину письмового стола, скупо освітлювала кімнату: портрет матері на стіні, збільшений з любительської фотографії, крісло, сіреньку подушку Років з п’ять тому цю подушку вишивала Маша — наївні, блакиті квіти на сірому фоні льняного полотна.

«Тепер інше поле, квіти інші…» подумала вона і сказала:

— Ми з тобою говорили не так давно, але різний буває час. Іноді й за рік нічого не трапиться, а іншим разом, як ось тепер…

Андрій Дмитрович почув у голосі доньки щось таке, що стурбувало його ще сильніше, немов за ці дні вона пережила велике непоправне горе.

Машенька докладно, не забувши згадати і випадок у буфеті, розповіла батькові про своє знайомство з Роггльсом у театрі, про численні зустрічі.

— Вчора він попередив, — продовжувала Машенька, — що ранком заїде по мене на машині і ми поїдемо до нього на дачу, щоб вирішити наше майбутнє.

— Скажи, Машо, а тобі ніколи не спадало на думку, що й батько має деяке відношення до твого майбутнього?

— Знаєш, тату, багато моїх шкільних подруг одружуються, вони мені завжди звіряють свої таємниці. Я знаю, як вони закохувалися, страждали і були щасливі, але все, що сталося зі мною, таке незвичайне, таке красиве і страшне, що дух захоплює. Де мені знайти такі слова, щоб розповісти тобі?! Мені здається, що як тільки перекажеш усе це, викладеш словами простої розповіді і… все зникне, ніби в казці.

— А він ніколи не поривався зустрітися зі мною, поговорити?

— Якось у нього було таке бажання. Після бетховенського концерту ми поверталися додому пішки, в твоєму вікні було світло. Патрік спитав мене, чи зручно буде зайти зараз і познайомитися з тобою. Я сказала, що це зручно, але, довідавшись, що ти полковник і працюєш у науково-дослідному інституті, Патрік засмутився і сказав, що його випадкове знайомство зі мною може бути розтлумачене цинічно і грубо.

— Ким?

— Звісно ж, не тобою…

— Він був у нас вдома?

— Був. Ми проявляли у ванній кімнаті плівку.

— Яку плівку?

— Негативну. Ми фотографувалися на прогулянці, біля університету. Патрік дав мені хімікалії і наступного дня зайшов проявити плівку…

— Він був у нас і навіть не зайшов до кімнати?

— Ні, він дуже поспішав, йому треба було дзвонити на телеграф, був його час передачі інформації.

— Як «дзвонити», не розумію?

— По телефону.

— Він міг подзвонити з мого кабінету.

— Патрік не хотів під час твоєї відсутності заходити в кабінет. Я сказала йому, що ніяких таємниць у батька вдома немає, а Патрік відповів: я це знаю, але моє становище зобов’язує мене до такої делікатності.

— Скажи, доню, а якби у нас з тобою була машина часу і я б запропонував тобі: давай, Машенько, повернемось до тієї пори, коли ще не розтривожене серце билося рівно і ти ще не знала Патріка, га?

— Пізно, тату. Тепер у мене немає без нього життя, і я не шкодую про це. Всі мої думки, сподівання, почуття, все з ним. Ось… — сказала Машенька і, відкривши руку, показала обручку.

Ізумруд на пальці блиснув, ніби око рисі. Андрій Дмитрович взяв її за руку і, притягнувши до себе, мовчки роздивився перстень. Біля його рота лягла жорстка і в той же час гірка зморшка.

— Отже, пізно? — перепитав він.

— Пізно. Я дуже люблю тебе, тату, ти найближчий мені, найрідніший, але…

— Не треба, Машенько, не треба, — бачачи, як їй важко, сказав Крилов і, лагідно торкнувшись її руки, додав: — Ти, доню, зрозумій мене, я проти нього нічого не маю. З усього видно, це чесна і мужня людина. Я прочитав його книгу і пройнявся пошаною до нього. Я з радістю, як громадянин громадянинові, потисну йому руку, але коли я думаю, дівчинко, про твоє майбутнє, все мені здається незрозумілим. Що тебе чекає як дружину Патріка Роггльса? Чи дадуть тобі візу? Як буде тобі, радянській дівчині, в країні, де свідомо розпалюється ненависть до твоєї Батьківщини? Я розумію тебе, дівчинко, ти хочеш пліч-о-пліч пройти з любимим через усі труднощі. Ти сильна і не боїшся боротьби, ну, а він сам, він витримає? Чи вистачить у нього сили? Я повинен побачити його, поговорити з ним. Подзвони йому, нехай прийде.

— Тату, він чекає внизу, біля будинку. Чекає вже кілька годин.

— Він у світлому пальті й капелюсі? — пригадав Крилов.

— Так. Ти його бачив?

— Бачив. Клич його.

Машенька, ніби в неї вдихнули життя, радісна вибігла з кабінету.

— Патрік зараз прийде! — вигукнула вона, увімкнувши світло у себе в кімнаті. — Він побачить світло в моєму вікні і прийде! Це умовний знак!

— Чия це вигадка? — спитав Крилов.

— Моя. Я приготую каву. Добре?

Каву на ніч Крилов не пив — серце давало про себе знати, але, розуміючи, що Патрік віддає перевагу каві, він, махнувши рукою, сказав:

— Хазяйнуй!

У кухні спалахнув і зашипів газ. Брязкаючи посудом, у маленькому кольоровому фартушку, діловито стукаючи каблучками, Машенька накривала у себе в кімнаті на стіл. Урочиста біла накрохмалена скатертина, квіти, надіслані Патріком, пляшка солодкого вина, що збереглася від Нового року, — створювали відчуття свята.

Коли пролунав дзвінок і Андрій Дмитрович вийшов відчиняти двері, Машенька вибігла в прихожу. Їй хотілося бути присутньою при зустрічі чоловіків.

Дивлячись то на одного, то на другого, з хвилюванням спостерігаючи обличчя цих двох найближчих, дорогих її серцю людей, Машенька сяяла щастям. У ці хвилини вона була гарна не тільки своєю жіночою принадністю, вона була навіть вродливою.

Хвилювання її було даремним, Патрік сподобався батькові. Зав’язалася проста невимушена розмова.

— Я почуваю, — сказав Роггльс, — себе винуватим. Звичайно, мені треба було давно прийти до вас і розповісти все, але… Сказати правду, мене утримувала горезвісна слава, залишена моїми попередниками. Немає нічого образливішого за незаслужені підозри.

— А вам доводилося з цим стикатися? — спитав Крилов.

— Відверто кажучи, ні.

— Ви прекрасно знаєте російську мову, у вас легкий, ледве вловимий акцент.

— Я народився в Альтаїрі. Мій батько був викладачем літератури в Спікенбургському коледжі. Уже в юнацькому віці я читав Толстого. Я полюбив російську літературу, чудову образну російську мову і мріяв коли-небудь побувати в Росії, відвідати цю Мекку[10] всього людства.

Роггльс був в ударі. Він поділився своїми творчими планами. Тверезо, без прикрас, він говорив про майбутнє, про важке, але неминуче пробудження народу своєї батьківщини, про прогресивні сили і їх боротьбу за мир. І Андрій Дмитрович відчував, як зникала його настороженість до цієї сильної, сміливої людини.

А Машенька, спостерігаючи зміну в ставленні батька до Патріка, була така щаслива, як тільки може бути щасливою людина, коли її мрія перетворюється в дійсність.

18

БАЛЬМІНІТ

Нікітін взяв запропоновану полковником цигарку, сів у крісло і закурив.

Мовчки, сьорбаючи уже прохололий чай, Каширін перегортав сторінки блокнота, потім, виловивши із склянки скибочку лимона, висмоктав серцевину, зморщився од кислого і сказав:

— Труп Мехії Гонзалеса пізнали. Як і слід було чекані, посольство, що представляє інтереси Гондурасу, вимагає відправити тіло Гонзалеса на батьківщину.

— Я б на це не погодився.

— Чому? Не можна ж давати привід безглуздим пересудам і провокаційним вигадкам, тим більше, що судовомедична експертиза закінчена і відсутність трупа не може відбитися на ході слідства.

— Ви одержали висновок експертизи?

— Чекаю з хвилини на хвилину. Вам вдалося з’ясувати, де Едмонсон?

— Позавчора о чотирнадцятій десять швидким поїздом у вагоні номер п’ять з Казанського вокзалу Едмонсон виїхав у Сталінград.

— Звідки така точність? — не приховуючи здивування, спитав Каширін.

— Едмонсон замовив квиток через бюро обслуговування готелю. По книзі замовлень я одержав точні відомості і, подзвонивши в Сталінград, доручив перевірку. Поїзд прибув о двадцять першій нуль чотири, а о пів на десяту мені вже повідомили, що людина з вказаними зовнішніми ознаками справді прибула цим поїздом.

— У всьому цьому є щось нарочите, — у роздумі сказав Каширін. — Де був Едмонсон ці чотири дні? Ви не цікавились його передачею в «Марсонвіль Стар»? Можливо, кореспонденції Едмонсона проллють світло на цю темну справу?

— Добре, Сергію Васильовичу, спробую, але без особливої надії на успіх.

— У старшого слідчого ви були?

— Був. Ознайомився з усіма матеріалами. Слідчий дотримується першої версії.

— На підставі яких даних?

— У патронташі вбитого патрони шістнадцятого калібру, вага пороху 6,5 грама. Звичайний напівдимний порох типу нашого «Сокола». А порошинки, вийняті з обличчя вбитого, неправильної форми, зеленого кольору, типовий порох для автоматичних пістолетів типу «Браунінг», калібрів 6,35 і 7,65. Лабораторний аналіз цілком підтвердив такі передбачення, і це привело до висновку, що в один з стволів рушниці був закладений спеціальний патрон, який мав велику вибухову силу.

В цей час у двері постукали, зайшов лейтенант і під розписку передав полковникові матеріали.

Судовомедична експертиза повністю підтвердила попередні висновки, але кілька нових деталей примушували замислитися:

«утворення шкіряного дефекту на тильній частині лівої руки не може бути наслідком розриву рушниці з таких причин:

а) рівний край ушкодження та його конфігурація могли бути зроблені лише гострим предметом,

б) відсутність реакції тканини навколо ушкодження свідчить про те, що це ушкодження зроблено не в момент смерті, а трохи згодом».

— Ви пам’ятаєте, Сергію Васильовичу, що розповідав метрдотель «Націоналя»: Мехія Гонзалес скаржився на біль у кисті лівої руки, — нагадав Нікітін.

— Пам’ятаю, Степане Федоровичу, пам’ятаю, — поринувши у свої думки, сказав Каширін, — але не можу зрозуміти. Навіщо потрібно було вбити людину, а потім зрізати з кисті руки шматок шкіри?

— Що пише з цього приводу старший слідчий? — спитав зацікавлений Нікітін.

— На полях висновку експертизи слідчий поставив знак питання і оклик, — відповів Каширін і прочитав:

«…На запит слідчої частини, чи курив за життя Гонзалес, повідомляємо:

а) концентрація карбоксигемоглобіну нижча за норму,

б) судовохімічний аналіз легенів на алкоїд тютюну — негативний,

в) аналіз шкіряного покриву пальців рук, губ і порожнини рота на селітру також негативний».

— Не розумію, навіщо потрібний був аналіз на селітру? — спитав Нікітін.

— Тому, що рисовий папір сигарет просочується селітрою, — пояснив Каширін. «На підставі вищезазначеного, можна припустити, що за життя Гонзалес не курив», прочитав Каширін і зауважив — На полях три оклики, зроблені червоним олівцем.

— Тут старший слідчий не поставив знака питання, йому, очевидно, все ясно, — підкреслив Нікітін.

— А вам, Степане Федоровичу?

— Дещо стає зрозумілим, але про це потім. Що далі?

«У зв’язку з запитом слідчої частини, — читав полковник, — було зроблено аналіз речовини, взятої з-під нігтів пальців рук убитого:

а) забруднення грунтове, як і взагалі будь-якою органічною речовиною, виключається,

б) можна припускати, що забруднення містить у собі елементи скла і металу».

На полях примітка:

«Передано на спектрографічний аналіз до лабораторії фізичних методів дослідження.»

Закінчивши читання документів, полковник зняв телефонну трубку і набрав помер лабораторії фізичних методів дослідження:

— Здрастуйте, Галино Миколаївно! Полковник Каширін. Мене цікавить результат аналізу… Займаєтесь? Що, що? Он як? Добре. — Поклавши трубку, Каширін сказав: — Наслідок першого аналізу зовсім несподіваний. Макарова робить повторний аналіз для перевірки.

— Так ось що, Серію Васильовичу, я навіть вам не говорив про свої сумніви, але результати експертизи все більше й більше переконують мене, що ми даремно видали труп Гонзалеса, — сказав Нікітін і схвильовано пройшовся по кабінету.

— Що ти маєш на увазі? — спитав Каширін, переходячи на «ти».

— Ці сигарети «Фатум» настирливо лізуть в очі. При опису речей комерсанта ми виявили сигарети «Фатум». У Великому театрі кореспондент Едмонсон забуває сигарети цієї ж марки. У машині, кинутій на Ваганьковському кладовищі, — сигарета. У кишені полушубка вбитого — сигарети. А експертиза обережно наполягає на тому, що небіжчик за життя не курив. Складається враження, що за всім цим криється якийсь особливий смисл.

— Ти, Степане, сідай і перестань говорити загадками. Конкретно, що ти маєш на увазі? — спитав Нікітіна Каширін.

— Гонзалес курив. Про це свідчить персонал готелю. Та я й сам у цьому певний. Увійшовши в номер, де вій жив, я відчув пряний солодкуватий запах тютюну.

— Ти, Степане, не забувай, що нікотин — нестійкий продукт і висновки експертизи можуть бути помилковими. «Можна припускати», пишуть експерти.

— Ні, Сергію Васильовичу, — стояв на своєму Нікітін. — Я схильний вірити висновку експертизи. Але мої припущення настільки жахливі, що… — Нікітін розвів руками і, підвівшись з крісла, несподівано спитав: — Дозвольте, я пройду до Галини Миколаївни?

Діставши дозвіл полковника, Нікітін через кілька хвилин відчинив двері до фізичної лабораторії. Він переступив поріг великої кімнати, що виблискувала білим кахлем, саме тоді, як у витяжній шафі спалахнуло сліпуче сяйво електричної дуги.

— Не можете дочекатися? — сказала посміхаючись Макарова і, закривши касету, вийняла її з спектрографа.

Макарова була тоненькою, тендітною на вигляд жінкою з тугою світлою косою, вкладеною кругом голови.

— Галино Миколаївно, не томіть…

— Ось проявлю знімок і, якщо перший аналіз підтвердиться, скажу сама. Зайдіть години через дві-три, — закінчила вона й пішла до дверей лабораторії.

— Галино Миколаївно, але результат першого аналізу ви мені можете сказати? — наполягав Нікітін, затримуючи її в дверях.

— Уявіть собі, Степане Федоровичу, не можу. Одержаний аналіз спростовує всі ваші припущення. Закінчу роботу, матимете висновки, — рішуче сказала Макарова і під носом у Нікітіна зачинила двері.

«Легко сказати — чекати дві-три години», — подумав Нікітін. «Справа Гонзалеса», як він у думці назвав її, захоплювала його дедалі більше й більше. Якщо справді Мехія Гонзалес убитий, а сумнівів у цьому залишалось дедалі менше, то які ж мотиви цього злочину? Чому речові докази, що сприяли пізнанню трупа, так настирливо про себе кричать? Начебто чиясь уміла рука наполегливо підкреслює ці деталі. Чия це рука? Уільяма Едмонсона? Тоді чому Едмонсон не подбав про своє алібі напередодні вбивства? В якій мірі «джентльмен пера», людина з бездоганною репутацією, якщо не прогресивного, то у всякому разі об’єктивного журналіста, міг бути причетним до цього злочину? У «вільній країні», де все купується і продається, репутація чесного журналіста теж є об’єктом бізнесу! — вирішив Нікітін і пішов на вулицю Огарьова на Центральну міжнародну телефонну станцію.

Іноземні кореспонденти звичайно збираються тут пізнього вечора, коли ефір чистіший і вільніші канали міжнародного зв’язку. Влаштувавшись у кабінетах-кабінах зі своїми друкарськими машинками, пропалюючи сигаретами кришки столів, вони вистукують тут кореспонденції і, здавши на візу рукописи, передають повідомлення до своїх редакцій і газетних агентств.

У цю пору дня, як звичайно, тут було безлюдно. Нікітін встановив, що Уільям Едмонсон дев’ятого січня передав у «Марсонвіль Стар» велику статтю під інтригуючою назвою: «Найголовніше».

У короткому вступі до статті автор писав про те, що його перед від’їздом до СРСР попереджали: «Росіяни вам підсовуватимуть показові заводи з квітковими клумбами і робітниками у білих халатах, колгоспи з оперною декорацією і ультращасливими колгоспниками, учбові заклади, квартири робітників і кабінети вчених, де реклама процвітаючого комунізму буде доведена до досконалості».

«Коли я приїхав до Москви, мої колеги попередили мене, — писав Едмонсон, — що дорогі співвітчизники підсовуватимуть мені сенсаційний матеріал, приготовлений на смердючій кухні прес-аташе посольства.

Не бажаючи опинитись у становищі сліпого, якому замість посоха тичуть до рук зброю, я купив квиток на одному з вокзалів Москви на поїзд, що йшов у невідомому для мене напрямі. Вночі я прокинувся в купе від незвичайної тиші, поїзд стояв на станції. Я вийшов на перон. Маленький вокзал серед неозорих степових просторів мені сподобався. Я вийшов на вокзальну площу. За рулем вантажної машини дрімав шофер. Я відчинив дверці автомобіля і спитав:

— Кого ви чекаєте?

— Товариша одного з області, та ось прийшов останній поїзд, а його немає. Зараз розігрію машину й додому!

— Ви мене не підвезете? — спитав я.

— До правління колгоспу можу підвезти. Сідайте.

Я мовчки сів поруч з шофером у кабіну і за деякий час опинився біля правління колгоспу „Нова праця“.

Користуючись гостинністю людей, яких ніколи не знав раніше, я написав цю кореспонденцію. Думаю, що мене не можна обвинуватити у необ’єктивності, а тим більше в упередженості поглядів!»

Кореспонденція Едмонсона справді була об’єктивною. З властивим цьому журналістові темпераментом і гостротою зору він розповів про те, що саме його, людину, яка чимало побачила на своєму віку, схвилювало у далекому степовому колгоспі.

Де цей колгосп «Нова праця»? Як перевірити, що саме в дні, які передували жахливій знахідці глухівського лісничого, Едмонсон був за багато сот кілометрів од місця злочину? А може, ця кореспонденція Едмонсона і є спробою відвести од себе підозру слідства і встановити своє алібі?

Записавши кілька прізвищ колгоспників, що згадувалися в статті Едмонсона, Нікітін поїхав у Міністерство сільського господарства, щоб з’ясувати, де знаходиться колгосп «Нова праця», але… колгоспів з такою назвою виявилося тридцять шість!..

Ретельно виписавши місцезнаходження всіх колгоспів «Нова праця», Нікітін, виходячи з того, що Едмонсон був у дорозі не більше десяти годин, викреслив із списку всі колгоспи за радіусом п’ятисот кілометрів від Москви. Список колгоспів зменшився до дев’яти. Потім, вилучивши всі колгоспи позастепової смуги, Нікітін одержав список з чотирьох колгоспів.

З Управління він запитав телеграфом чотири районних відділи про колгоспників, які згадувались у статті Едмонсона, і попрямував до лабораторії фізичних методів досліджень.

У лабораторії Нікітін застав Галину Миколаївну за мікрофотометром, вона закінчувала перевірку останнього знімка. Кинувши погляд через її плече на негатив, Нікітін побачив чергування темних, світлих і зовсім чорних смужок спектра і відчув знайоме почуття досади, яке звичайно переживає людина перед речами, недоступними її розумінню.

— Ну що ж, Степане Федоровичу, негативи ідентичні. Зараз точно можна сказати, що спектрографічний аналіз речовини показав наявність до шести частин вольфраму, двох частин ванадію, однієї частини вуглецю і частини заліза. Якщо ми з вами пригадаємо, що хімічний аналіз передбачає наявність елементів скла, можна зробити висновок: перед нами спеціальна група металів, де скло відіграє роль флюсу для електродугового наплавляння твердих сплавів.

— Дивна знахідка, — у роздумі промовив Нікітін. — Я думаю, що цей аналіз значно прискорить слідство. Ви можете дати мені письмовий висновок?

— Я написала висновок з першого аналізу, — сказала Макарова і, діставши з папки експертизу, звірила її з даними останньої перевірки, підписала й передала майорові.

Нікітін доповів полковникові про наслідки спектрографічної експертній і виїхав до інституту сталі на консультацію.

Професор Шестаков був високий, худорлявий чоловік років сімдесяти з темними жвавими очима. Він люб’язно прийняв Нікітіна, вислухав його і сказав:

— Судячи з групи металів і кількісного співвідношення вольфраму та феррованадію, я думаю, товаришу Нікітін, що ми маємо справу з бальмінітом. Інженери металургії Балясін, Мінков і Уткін розробили новий спосіб електродугової наплавки надміцних сталей. Бальмініт значно міцніший за вокар і підвищує опір щодо спрацювання деталей у п’ять-шість разів. Використання бальмініту — справа нова. Зараз досліди з електродугової наплавки бальмініту поставлені лише на двох заводах, на одному в нас у Москві й на Південноуральському номерному заводі.

— Ви можете, професоре, повідомити мені, який з московських заводів ставить досліди з бальмінітом? — спитав Нікітін.

— Звичайно, — сказав професор і, відірвавши з шестиденки аркуш паперу, написав адресу.

Нікітін подякував професорові за консультацію, попрощався і швидко збіг сходами вниз.

19

ШМАТОК ШКІРИ

За півгодини Нікітін легко добрався до району, вказаного професором Шестаковим, і, проплутавшись цілу годину, опинився перед високим кам’яним муром з глухою брамою. Подзвонивши з прохідної в спецчастину, довго чекав, поки до нього вийшов, спираючись на ціпок, важкий чоловік у вигорілому старому офіцерському кітелі з трьома рядками орденських планок на грудях. Незважаючи на холодний, непогожий день, шинеля була лише накинута на його плечі.

Чоловік у шинелі мовчки подивився на документ Нікітіна, так само мовчки написав перепустку і запросив іти за ним.

Кабінет начальника спецчастини виявився світлою, просторою кімнатою з гратами на вікнах. За трохи відкритою завісою, що відокремлювала третину кімнати, було видно масивні сейфи і кілька ротаторів. Передня частина кімнати була приймальною.

— Родіонов Гліб Іванович, — відрекомендувався начальник спецчастини і, підсунувши крісло відвідувачеві, сів на диван. Це була ще нестара людина з густою копицею сивого волосся, карими очима під важкими припухлими повіками і великим широким носом.

Мимоволі впадаючи в тон скупого на слова співрозмовника, Нікітін сказав:

— Один з цехів вашого заводу ставить досліди з наплавкою надміцних сталей. Нас цікавить, хто з працівників цього цеху вибув останнім часом і з яких причин?

— Цех цей невеликий, людей небагато. Першого січня на підставі наказу міністерства інженер Ладигін переведений у Південноуральськ. Інші працівники на місцях, — теж лаконічно відповів Гліб Іванович.

— Особисту справу інженера Ладигіна я можу подивитися? — з усе зростаючим інтересом спитав Нікітін.

Не відповідаючи на запитання, Родіонов підвівся, важко спираючись на ціпок, і, подзвонивши у відділ кадрів, попросив принести у спецчастину особисту справу Ладигіна.

Коли Родіонов повернувся і сів на диван, Нікітін спитав його:

— Ви не могли б дати мені коротку характеристику Ладигіна?

— Молодий, здібний інженер, але без вогника. Замкнута людина.

Характеристика виявилася справді короткою. У двері постукали. Родіонов підвівся, відчинив двері, і прийняв від співробітника відділу кадрів особисту справу. Передавши папку Нікітіну, він сказав:

— Влаштовуйтесь за моїм столом.

Нікітін не без хвилювання розгорнув папку, поглянув на фотографію Ладигіна і мимоволі протяг:

— Та-ак!..

У даному разі «та-ак!» звучало, як «Евріка!» Архімеда в момент відкриття ним першого закону гідростатики.

З невеликої, шість на дев’ять, фотографії Ладигіна, наклеєної у верхньому правому кутку анкети, на нього дивився Мехія Гонзалес, молодший компаньйон Гондурас Фрут компані. Подібність була такою разючою, особливо в перший момент, що Нікітін навіть спитав Родіонова, який стояв позад нього:

— Це фотографія інженера Ладигіна? — і, не дочекавшись відповіді, розсміявся. Запитання було безглуздим.

Чим більше Нікітін вдивлявся у фотографію Ладигіна, тим ясніше поставала перед ним похмура картина Глухівського лісу: мертве тіло, кривава пляма біля піднятої руки… Уцілілий бік обличчя трупа, якби можна було б зняти з нього трагічну маску смерті, був частиною ось цього обличчя, що дивилося з фотографії, наклеєної на анкету інженера Ладигіна.

Нікітін переглянув анкету, автобіографію, кілька копій наказів-заохочень, наказ міністра про переведення до Південноуральська, останній наказ по заводу і, закривши папку, запитав:

— Скажіть, Глібе Івановичу, інженер Ладигін з власної ініціативи перевівся до Південноуральська?

— Ладигін був людиною нетовариською, ні з ким своїми планами він не ділився, тому відповісти на ваше запитання я не зможу. Думаю, що міністерство могло перевести Ладигіна як спеціаліста в зв’язку з поширенням промислового досвіду в галузі наплавки надміцних сталей, — відповів Родіонов і в свою чергу спитав сам — Особисту справу Ладигіна ви візьмете з собою?

— Так, обов’язково.

— Тоді я поки що оформлю вам винос папки через прохідну, — сказав він і, сівши за стіл, присунув до себе книжечку перепусток.

Результати дослідження речових доказів, матеріали експертизи і несподіване відкриття, зроблене ним сьогодні тут, на заводі, давали Нікітіну можливість по-новому переосмислити багато всяких обставин справи.

Дивлячись через вікно на одноманітний пейзаж заводського двору, Нікітін, роздумуючи, приходив до висновку, що вбитий не Мехія Гонзалес, а інженер Ладигін, документом якого скористався Гонзалес для того, щоб проникнути на Південноуральський завод. У той час, як, внаслідок незначної зовнішньої подібності і спритно підтасованих обставин, тіло Ладигіна під виглядом трагічно загиблого Гонзалеса було відправлене за океан, справжній Гонзалес з документами інженера Ладигіна виїхав на Урал. Логічний хід подій підказував, що спільником Гонзалеса при здійсненні цього плану був Уільям Едмонсон.

Перевіряючи правильність побудованої ним гіпотези, Нікітін спробував її заперечити: навіщо потрібна була Гонзалесу вся ця інсценівка з нещасним випадком на полюванні, цей складний громіздкий прийом? Чи не простіше було б напередодні від’їзду Ладигіна в Південноуральськ убити його, заховати труп і, захопивши його документи, виїхати на Урал? «Ні, це було неможливо!» думав Нікітін. Не міг же з Москви безслідно зникнути молодший компаньйон комерційної фірми Гондурас Фрут компані. Перекинути агента через кордон літаком? Рисковано. Навіщо наражати на небезпеку на кордоні агента, який виконує таке важливе завдання розвідки?

Так аналітичне мислення Нікітіна повільно, цеглина за цеглиною, зводило міцну будову істини. Та ще багато неясного було й для нього. Перебираючи всі факти цієї складної заплутаної справи, Нікітін згадав шматок шкіри на звороті кисті лівої руки і, не покладаючи великих надій на відповідь, спитав Родіонова:

— Що було на кисті лівої руки Ладигіна?

Родіонов здивовано подивився на Нікітіна і, мовчки знизавши плечима, знову було взявся за відкладену роботу, але, подумавши, сказав:

— На кисті лівої руки… Лівої руки… Була татуїровка! Чотири літери: «Таня», — згадав він.

— Та-ак! — задоволено промовив Нікітін.

І, справді, так була виявлена остання ланка, якої не вистачало в ланцюгу умовиводів.

— Ви не можете собі уявити, Глібе Івановичу, як це важливо! Ви не знаєте історії цієї татуїровки? Хто ця Таня? Де вона?

— Ні, пригадую, якось я зауважив Ладигіну з приводу цієї татуїровки: «Варварський спосіб запису на згадку!» Він знітився і сказав, якщо не помиляюсь: «Захоплення юності…» Я вам говорив, Ладигін був завжди застебнутий на всі гудзики.

Заїхавши в деканат Московського вищого технічного училища імені Баумана, Нікітін одержав список розподілу студентів, що закінчили у сорок восьмому році механіко-технологічний факультет. Вій узяв цей список для того, щоб з кимось із інженерів, які закінчили разом з Ладигіним інститут, уточнити факти його біографії. Але, уважно вивчаючи список в машині по дорозі на квартиру Ладигіна, Нікітін прочитав:

«8. Мельникова Тетяна Миколаївна.

9. Ладигін Григорій Іванович».

— Доронін, повертай назад до інституту! — розпорядився Нікітін.

Повернувшись в деканат, він попросив особисту справу студенти Мельникової. А поки з архіву вилучали потрібну йому «справу», Нікітін у декана механіко-технологічного факультету довідався про те, про що його не міг повідомити Родіонов.

У сорок восьмому році Мельникова і Ладигін закінчили механіко-технологічний факультет МВТУ імені Баумана. Знаючи про їх юнацьке кохання і плани на майбутнє, декан факультету доклав чимало зусиль до того, щоб вони дістали призначення на один завод.

Дипломна робота Ладигіна потрапила на рецензію одному з працівників главку. Консультант звернув увагу на дипломанта і запропонував йому залишитися в Москві для роботи в конструкторському бюро главку. Приваблива перспектива роботи в Москві спокусила Ладигіна, він прийняв рішення, але тривалий час, до останнього моменту, боягузливо приховував його від Тетяни.

Він не сказав їй про це навіть у ту знаменну годину, коли вони одержали путівки. Ладигін прикинувся хворим і не поїхав, а після від’їзду Тетяни оформився на роботу в Москві.

Уважно прочитавши особисту справу Мельникової, Нікітін дізнався, що Таня, так само як і Ладигін, закінчила Орєховогорську школу-десятирічку, разом з ним в один і той же день склала вступні іспити, вчилася з ним на одному курсі, закінчила інститут і разом з ним мала виїхати на Південноуральський завод.

Ось воно «захоплення юності», згадав він фразу Ладигіна, наведену начальником спецчастини заводу.

Не гаючи часу, Нікітін розшукав у районі Самотеки будинок, де жив Ладигін, і з двору похмурими, неохайними сходами піднявся в квартиру номер три. Він довго стукав, поки відчинилися двері сусідньої квартири і на порозі з’явилася огрядна висока жінка в червоному хлорвініловому фартусі. Рукави її байкового халата були засукані до ліктів. Розчепіривши пальці, зворотним боком руки в мильній піні, вона заправила пасмо волосся, що вибилося з під хусточки, і спитала:

— Вам, громадянине, кого?

— Мені потрібен інженер Ладигін, — відповів Нікітін.

— Ладигін поїхав три дні тому у відрядження на Урал, а Клавдія, мабуть, сьогодні повернеться. Пробачте, у мене пранка, — сказала вона і зачинила двері.

Нікітін ще раз оглянув двері, за якими, можливо, крилися важливі докази створеної ним версії, і раптом помітив у глибокій щілині поштової скриньки куточок рожевого конверта.

Вже спускаючись сходами у двір, Нікітін подумав, що от у цьому рожевому конверті, можливо, є нові, невідомі йому факти, але елементарна чистоплотність не дозволяла йому простягти руку і взяти цей лист. «Чи правильно це? — думав він. — Адресат рожевого конверта мертвий, а лист, можливо, значно просуне слідство вперед».

Роздумуючи над тим, як йому краще зробити, Нікітін зупинився посеред двору цього старого, ще уцілілого від «французької пожежі» будинку і оглянувся: паркан був поламаний, двір відділяли від вулиці чахлі деревця жовтої акації. На вкритих інеєм гілках дерев мерзла випрана розплатана білизна.

Піддаючись силі свого внутрішнього переконання в тому, що він мусить прочитати листа, Нікітін увійшов у напівпідвальне приміщення, де містилося домоуправління.

Тут Нікітін дізнався, що в квартирі помер три, крім Ладигіна, живе ще Клавдія Анікіна, провідник купіруваного вагона поїзда Москва-Красноводськ.

Загинаючи короткі пальці на товстих волохатих руках, керуючий будниками довго вираховував день приїзду Анікіної і нарешті прийшов до висновку, що не пізніше завтрашнього дня Клавдія Петрівна має повернутися з чергового рейсу. Весь, від маленьких очей до кінчиків тараканячих вусів, цей чоловік був пройнятий цікавістю і бажанням хоча б чим-небудь, хай навіть найнезначнішим, але бути корисним незвичайному відвідувачеві.

— Можливо, у вас, товаришу майор, є бажання оглянути третій номер? З великим задоволенням! У дружини двірника є ключ, тому що товаришка Анікіна подовгу буває у. рейсі, а опалення в квартирі пічне, від холоду кімната сиріє, шпалери псуються, так що вони, коли від’їжджають, завжди ключ віддають двірничисі на предмет опалення.

У Нікітіна не було ордера на обшук у кімнаті Ладигіна, крім того, він був переконаний, що Гонзалес і компанія ніяких слідів після себе не залишили. Анікіна — ось хто потрібен був йому зараз найбільше, але, згадавши про поштову скриньку, Нікітін сказав: — Якщо ви не заперечуєте, я оглянув би квартиру.

Кербуд накинув пальто, без шапки вибіг з кімнати і за кілька хвилин повернувся з ключем.

— Прошу! — сказав він у дверях, вказуючи на сходи округлим жестом з класичного менуета.

Вони увійшли в невелику прихожу, з якої двоє дверей вели в кімнати Анікіної і Ладигіна, а третя на кухню. Повітря було задушне, як у всякому довго не провітрюваному приміщенні. Нікітін увійшов на кухню. Тут стояли два невеликих столи. Стіл Анікіної можна було узнати зразу: домовитий порядок, кисейна завіска на полиці і блискучі каструлі впадали в око.

На поличці над столом Ладигіна були чайник, каструля, пакуночок шалфею, флакон зубних крапель і маленька гумова грілка. Нікітін з інтересом оглянув усі ці речі, не доторкуючись до них руками, став на табурет і, подивившись зверху, переконався, що і на пакуночку шалфею і на флаконі і краплями було менше пилу, ніж на самій полиці. Це свідчило про те, що цими предметами користувалися порівняно недавно. «У Ладигіна боліли зуби», зробив висновок Нікітін.

Стежачи за майором, кербуд все більше дивувався. Інтерес Нікітіна до цих пустих речей, що не мали ніякого значення, викликав його дедалі зростаючий подив і цікавість.

Закінчивши огляд кухні, Нікітін вийшов у прихожу, витяг із поштової скриньки рожевий конверт і, навіть почервонівши від досади, прочитав: «Клавдії Петрівні Анікіній (особисто)» — а в кутку приписка: «Жду одвіта, як соловей літа».

Відчуваючи незручність від того, що непрошено зазирнув у чуже життя, Нікітін, збираючись покласти цей конверт назад, помітив у поштовій скриньці куточок листа в блакитному конверті, що визирав із-за газети. Цей лист, адресований Ладигіну Григорію Івановичу, був, як свідчила зворотна адреса, від Тетяни Баскакової з Південноуральська, Судячи з штемпеля Москви, прибув він десятого січня.

— Лист Ладигіну я візьму для передачі адресатові, — сказав Нікітін і, одержавши мовчазну згоду кербуда, поклав конверт у бокову кишеню.

Коли вони вийшли і, замкнувши квартиру, спускалися сходами, Нікітін спитав:

— Тут десь поблизу є зубна лікарня?

Все більше дивуючись, кербуд сказав:

— Як же, тут недалечко, вийдіть на Самотеку ліворуч, на Колгоспній площі і є зубна лікарня.

Провівши майора до самих воріт, так і не задовольнивши своєї цікавості, кербуд повернувся в контору, а Нікітін спустився кривим Троїцьким провулком до бульвару і, стримуючи бажання швидше ознайомитися з листом, що лежав у кишені, попрямував до зубної лікарні.

«Таня Баскакова. Чому не Мельникова, а Баскакова? Очевидно, Таня вийшла заміж на Баскакова», вирішив Нікітін. Без зусиль розшукавши стоматологічну поліклініку № 5, він пройшов до старшої медсестри в регістратуру.

Передбачення Нікітіна справдилися — перед ним лежала історія хвороби Ладигіна Григорія Івановича, 1921 року народження:

«…Пацієнт хворів переодонтитом другого великого кутнього зуба правої нижньої щелепи. Зуб був видалений і на його місце, з кріпленням на коронку першого великою кутнього зуба, поставлено виливний зуб з нержавіючої сталі…»

Захопивши з собою історію хвороби Ладигіна, Нікітін на таксі, що якраз трапилося, доїхав до Управління і взяв у слідчій частині папку з справою про «знайдення трупа в Глухівському лісі».

Пропустивши велику вступну частину протоколу, опис місця події і словесний портрет трупа, Нікітін знайшов запис, який його цікавив:

«…на нижній щелепі праворуч перший і другий кутні зуби — протези з металу білого кольору…»

Знявши копію цієї частини протоколу, Нікітін задоволено закрив папку. Сумнівів більше не залишалося: вбитий у Глухівському лісі не був молодшим компаньйоном торговельної фірми Гондурас Фрут компані, це був інженер Ладигін.

20

ЛИСТ З ПІВДЕННОУРАЛЬСЬКА

«Не знаю, чи застане тебе мій лист у Москві, чи ти вже в дорозі до наших країв.

Як мені до тебе звернутися: Гришею звати — незручно, багато років з того часу минуло, як ти був для мене Гришею; величати Григорієм Івановичем — образишся.

Пам’ятаю я Орєхову гірку… Височінь. Блакить неба. Пахне гіркою ромашкою. Ти лежиш на траві і, поклавши голову на мої коліна, повільно розгортаєш бинт. Ти виколов голкою моє ім’я на лівій руці. Рука, видно, болить, а мені радісно і страшно.

Ми були молоді й дурні.

Пам’ятаєш, як ми мріяли, а життя перевернуло наші надії, вірніше, твої. Одержали путівки. Путь-дорога в нас одна, їхати нам у Південноуральськ, на завод, нас, молодих, чекають там. А ти відступив, не хочу сказати — зробив підло, хоча був час, коли я так і думала. Словом, кімнату тобі обіцяли в Москві, місце хороше в главку. Ти, бач, хотів зробити кар’єру і залишився в Москві.

Мені здавалося, що те головне, в ім’я чого ми жили, — перед нами, і ми з тобою на порозі нового життя. А ти захотів свого, маленького благополуччя, забувши про те, що ми з тобою намріяли удвох.

Тобі, я це пізніше зрозуміла, треба було лише показного, зовнішнього. Ти ось ім’я моє на все життя на руці виколов, а з серця вирвав легко. Ти, Гришо, егоїст, черствий, бездушний себелюбець. Кажу це тобі не тому, що хочу образити. Якщо в тобі ще залишилася якась забута чиста струна, вона здригнеться й зазвучить. Прислухайся до неї, до цієї струни.

Ти, кажеш, списався з директором нашого заводу, надіслав анкету, хочеш залишити Москву, завод, на якому працюєш зараз, і працювати тут, з нами.

Що я можу сказати? Хороші інженери завжди потрібні, знайдеться робота і для тебе. Тільки от, як би тобі це сказати, Південноуральськ — не Москва, тут людина вся перед нами з усіма її думами. Якщо твій порив щирий, — приїжджай, якщо ти думаєш, що тут легше зробити кар’єру, — безглуздо, у нас на заводі не бракує хороших, талановитих людей.

Народ у нас живе не замкнено, людей люблять. Місця красиві. Природа така, що хоч вік живи — мало! Влітку просто з мого вікна видно порослу на схилі липовим підліском вершину Кабан-Тау, а нижче клубочиться пара над швидкою річкою Сакмарою. В степу дикі вишняки, рожевий дикий мигдаль, яскраво-жовта акація. Повітря — не надишешся! Хороші тут місця, і Кабан-Тау не рівня нашій Орєховій гірці.

Я навіть вірші почала було писати, так сподобалися мені тутешні місця. Про роботу говорити нема чого: створюємо сильні, розумні машини, які — сам знаєш — писати не буду.

Приїжджай, Гришо, коли з серцем, а без серця людей ми не любимо, та й кому вони потрібні такі?!

Моє життя, як ти знаєш, мене не балує: довго я тебе як хворобу в серці носила, видужала, полюбила людину хорошу, Семена Баскакова, вийшла заміж. Жили ми добре три роки, та… загинув Семен, убило його струмом на високовольтній підстанції. Живу тепер з дочкою Світланою. Заміж не збираюсь.

Якщо ти, чого доброго, знаючи про смерть Семена, думаєш, що… Я тобою, Гришо, перехворіла, як на кір, вдруге на кір не хворіють. Дружитимемо. Дитинство та юність ми разом провели, хорошого було немало. От на згадку про це і дружитимемо з тобою.

Пам’ятай, Гришо, у нас тут колектив міцний, згуртований: якщо ти людина здорова, якщо нам допомогти хочеш, та й сам повчитися, — приїжджай, а ні — подумай. Зірвешся з Москви, кімнату втратиш, потім шкодуватимеш.

Тетяна Баскакова.

Південноуральськ, Лісова вулиця, 7».

21

ВЕРСІЯ НІКІТІНА

Відклавши вбік блакитний конверт, Каширін сказав:

— Так… Життя людське. — І після паузи: — Я слухаю тебе, Степане.

І по тому, як він це сказав, Нікітін зрозумів, що лист Баскакової зворушив його своєю теплотою і щирістю.

— Поки що хорошого мало, Сергію Васильовичу. Якщо побудована нами версія правильна і Гонзалес (хоч я впевнений, що він такий же Гонзалес, як я принц датський) і Гонзалес з документами інженера Ладигіна поїхав до Південноуральська, — не жити цій жінці, Тетяні Баскаковій, коли ми вчасно не вживемо необхідних заходів. Гіпотеза перша: Гонзалес не знає про існування Тетяни Баскакової. Вона чекає людину, з якою зв’язана майже вся її юність, і раптом… приїжджає інша, зовні схожа на знайомого з дитячих років Гришу Ладигіна, але чужа, невідома їй людина. Сумніваюся, щоб при першій же зустрічі Баскакова не виказала йому свого недовір’я. Крім того, її звуть Таня, а по татуїровці Ладигіна їм це ім’я знайоме. Вже одного цього досить, щоб вони вбили її.

Гіпотеза друга: Гонзалес знає про існування в Південноуральську Тані, вона єдина людина, яка може його викрити. Тоді спільник Гонзалеса чи він сам напередодні своєї офіційної появи в Південноуральську вбиває її. Тут мова йде про нове озброєння, до серійного випуску якого приступив завод. Велика гра і крупна ставка. У такій грі їх не зупинять ніякі перешкоди.

— Коли, за твоїми розрахунками, Гонзалес виїхав до Південноуральська? — спитав Каширін.

— Він виїхав дев’ятого числа, одинадцятого у нього пересадка в Челябінську, сьогодні рано-вранці він повинен бути в Південноуральську.

— Я чекаю повідомлення з Південноуральська з хвилини на хвилину, — сказав, подивившись на годинник, Каширін. — Там люди досвідчені, і всіх необхідних заходів буде вжито. Ізолювати Гонзалеса не можна. Вони діють так впевнено, ніби на заводі чи десь поблизу у них є агентура. Це треба перевірити дуже уважно і тільки тоді вживати потрібних заходів. Якщо становище ускладниться, доведеться тобі, Степане, виїхати до Південноуральська.

— Я думав про це, — сказав Нікітін і спитав: — Ви говорите, Сергію Васильовичу, «вони», «у них». Кого ви маєте на увазі?

— Те, що так званий Гонзалес діє не один, це для нас з тобою ясно. Але… які факти свідчать проти Едмонсона? — несподівано запитав Каширін.

— Прямих доказів проти Едмонсона немає. Але побічні докази, різні факти в їх взаємозв’язку з обставинами справи свідчать проти Едмонсона. У перший же день свого приїзду Гонзалес зустрічається з Едмонсоном. Останній разом з Гонзалесом виходить з готелю з великим пакунком, загорнутим у сірий обгортковий папір. У цьому пакунку, до речі, могло бути мисливське спорядження. Далі: не бачачись ні з ким із своїх співвітчизників, Гонзалес четвертого січня виїжджає нібито на полювання. Того ж дня Едмонсон також їде з Москви і згодом відмовляється дати пояснення, де він був усі ці чотири дні. До місця пригоди ведуть сліди «Олімпії», кинутої потім на Ваганьковському кладовищі, під її сидінням знайдено сигарету «Фатум», а сигарети цієї марки, крім Гонзалеса, курить тільки Едмонсон. Того дня, коли в Глухівському лісі знайшли тіло Гонзалеса, Едмонсон повертається до себе в готель і віддає в хімчистку пальто, на якому велика масна пляма. Працівник хімчистки вважає, що ця пляма автолова. У «Олімпії» протікає картер. Можливо, Едмонсон підліз під машину, щоб підтягти болти картера, і забруднив пальто. Потім, щоб встановити свою непричетність, Едмонсон передає до редакції статтю, в якій він розповідає мало ймовірну історію про те, де він був ці чотири дні.

— Це все?

— Поки що все.

— По перше, у Гонзалеса не було мисливського спорядження. В усякому разі в день його приїзду митний огляд цих речей не виявив. Мисливське спорядження могло бути доставлене іншими каналами і, звичайно, минувши Гонзалеса. Я схильний думати, що Едмонсон справді одержав від Гонзалеса посилку з сигаретами «Фатум». По-друге, як усе це пов’язується з твоїм припущенням, що Едмонсоном нас намагаються збити з пантелику? Пам’ятаєш? Ти говорив про це лише кілька днів тому.

— В нашій справі не надавати значення інтуїції, професіональному чуттю, було б помилковим, але факти є факти й ігнорувати їх ми не маємо права.

— Факти чи фактики?

— Я говорю про факти.

— Але ти випускаєш з уваги одну дуже важливу обставину: якщо твоя версія правильна і Гонзалес справді вбив інженера Ладигіна, то хтось же повинен був підготувати це вбивство. Значно простіше було б для іноземної розвідки скомпрометувати Ладигіна і, шантажуючи його, примусити працювати на себе, так же? Отже, перед тим, як убити Ладигіна, була зроблена спроба, і, я думаю, не одна, купити його або залякати. Потім, коли ця спроба не дала бажаних наслідків, був розроблений план убивства і підміни Ладигіна. План цей виношувався довго і готувався не менше. Їм треба було підшукати для підміни хоча б відносно схожу на Ладигіна людину. Треба було, щоб ця людина добре знала російську мову й мала б спеціальну технічну освіту, інакше такий, я дозволю сказати «інженер» був би викритий в перший же день свого перебування на заводі. Кореспондент «Марсонвіль Стар» Уільям Едмонсон з’явився у Москві двадцять третього грудня. Постає питання, чи міг Едмонсон за два тижні свого перебування у Москві познайомитися з Ладигіним, завоювати його довір’я і навіть запросити його на полювання? Ні, Степане, безумовно, не міг. Ось чому, не ігноруючи побічних доказів проти Едмонсона, треба зробити деякі поправки в твоїй гіпотезі. Ні Гонзалес, ні тим більш Едмонсон — не головні фігури цієї складної, заплутаної гри. Не вони підготували і здійснили цей злочин. Ми не повинні випускати з поля зору Едмонсона, бо деякі факти справді свідчать проти нього, але наше завдання виявити і знешкодити головну фігуру, яка поки що залишається у тіні.

Постукавши, увійшов капітан Гаєв і поклав перед полковником на стіл кілька телеграм. Каширін мовчки переглянув їх і одну телеграму простяг Нікітіну.

«Доярка Явдоха Шатілова працює колгоспі „Нова праця“ голова Горєлов станція Степ Далекий крик Райсільгоспвідділом Ситечко», прочитав Нікітін.

— Товаришу Гаєв, сьогодні ж виїжджайте на станцію Степ Далекий. Уточніть, чи був у колгоспі «Нова праця» Уільям Едмонсон, коли він прибув, за яких обставин і коли виїхав назад. Постарайтеся вкластись у два дні, — розпорядився полковник і жестом відпустив Гаєва, бо пролунав нетерплячий дзвінок міжміської станції. Полковник узяв трубку.

Говорив Південноуральськ. Начальник райвідділу підполковник Гасиар’ян повідомляв:

— Інженер Ладигін Григорій Іванович не приїжджав. Заводоуправління чекає його прибуття п’ятнадцятого числа. Всіх необхідних заходів вжито.

— Дякую за оперативність, Аветісе Аракеловичу. Прошу в цьому питанні підтримувати зв’язок. Головне — Баскакова! За її життя відповідаєте ви персонально. До побачення! — І, поклавши трубку, полковник сказав Нікітіну:

— Якщо твої прозрахунки правильні і Гонзалес з документами Ладигіна справді виїхав з Москви дев’ятого, то де ж він?

Нікітін розвів руками.

— Він або в Південноуральську і не прийде в заводоуправління доти, поки не усуне зі свого шляху Баскакову, або у нього є проміжна явка, — висловив свою думку Нікітін.

— Явка, кажеш? — повторив полковник. — А якщо Гонзалес і є «своя людина», про явку якої запитував Ебергарда Ценсера агент 777?

— Що він показав на допиті?

— Прізвище його Теплов. Закинутий гітлерівською розвідкою на Урал ще в сорок першому році. Переданий організацією Гелена новому хазяїнові. В середині минулого року його забезпечили рацією. Зв’язок з доктором Кенігстоном здійснював через Ебергарда Ценсера. Теплов передавав відомості економічного характеру, але головне його призначення — зв’язок Ценсера за допомогою рації з агентурою, що прибувала. Я думаю, що Гонзалес і прямує в селище Заозерне до Теплова. Два дні тому Ебергард Ценсер попередив Теплова, що «своя людина» виїхала на Урал.

— Можливо, — погодився Нікітін і спитав: — Я вам, Сергію Васильовичу, більше не потрібен?

— Поки що ні, — відповів Каширін і, знявши трубку, набрав номер телефону генерал-майора.

Тим часом Нікітін розшукав капітана Гаєва у кабінеті керуючого справами. Капітан замовляв квиток на поїзд до станції Степ Далекий.

— Коли відходить твій поїзд?

— Години через дві.

— Так зайдімо до мене, — запросив його Нікітін. Коли вони сіли на диван і закурили, Нікітін сказав: — Ну, Колю, розповідай усе, що тобі вдалося з’ясувати з приводу «Олімпії».

— Історія довга, — почав Гаєв. — У лютому сорок п’ятого року слухач академії імені Фрунзе капітан Антонов сплатив московській таможні мито за машину Оппель «Олімпія» і одержав міський номер в автоінспекції. Зараз підполковник Антонов служить у Новочеркаську. Вчора я зв’язався з ним по телефону і довідався, що в сорок сьомому році він продав «Олімпію» токареві заводу «Серп і Молот». Прізвище покупця він забув, але пам’ятає, що угоду вони оформляли в третій нотаріальній конторі. У конторі я відразу взнав прізвище нового власника машини, — це був Фетісов Іван Васильович. Я проїхав на завод і познайомився з інженером Фетісовим.

— Стривай, ти ж сказав, що продав токареві, — поправив його Нікітін.

— Капітан Антонов за цей час став підполковником, а токар Фетісов — інженером. Люди виросли, змужніли, а «Олімпія» спрацювалась і стала придатною хіба що на звалище. Фетісов купив собі «Победу», а стареньку «Олімпію» подарував знайомому хлопчині з під’їзду свого будинку фезеенникові Володі Лещуку. Володя, маг і чарівник у галузі техніки, сам відремонтував машину і проїздив на ній близько чотирьох років, поки не надумав купити «Москвича». Лещуку не вистачало трьох тисяч, і він вирішив продати «Олімпію». Він ще раз полагодив машину, пофарбував її й привіз на Коптєвський базар, але в магазині рішуче відмовились ставити цю «зелену антилопу» на комісію і запропонували вивезти її на автомобільне кладовище.

— А опинилася вона на Ваганьковському! — вставив Нікітін.

— Точно. Коли Володя Лещук уже збирався виїжджати з Коптєва, до нього підійшов громадянин і запропонував за машину три тисячі карбованців. Лещук тут же одержав гроші, громадянин сів у машину й поїхав. Оформлення угоди вони призначили на понеділок наступного тижня. Лещук у призначений день чекав його у нотаріальній конторі дві години, але громадянин так і не з’явився.

— Ти, Колю, майстер жили вимотувати! Хто ж був цей новий власник «Олімпії»? — спитав Нікітін.

— Володя каже, що він назвав себе Васильєвим. За його описом, це маленький, кремезний чолов’яга, в літній шкіряній тужурці на блискавці і теплій ушанці. Рудоволосий, неголений з світлими очима і густим ластовинням на обличчі. Лещук звернув увагу, що коли рудий сів за руль і спробував ножне гальмо, він натиснув педаль каблуком, а носок його чобота був неначе порожнім. Рудий йому пояснив, що «відморозив пальці, довелося відтяти». Оце і вся історія «Олімпії», розпочата підполковником Антоновим, продовжена інженером Фетісовим і закінчена знатним токарем Володимиром Лещуком.

— Ти ж сказав, фезеешником…

— То було чотири роки тому, а тепер Лещук знатний токар, — пояснив Гаєв.

Становище ускладнюється, виникла нова особа — веснянкуватий чоловік з обмороженими ногами.

22

ПАТРІК РОГГЛЬС

Збираючись побродити на лижах і до обіду повернутися в Москву, Машенька і Роггльс зустрілися на вокзалі. День був святковий, пасажирів багато, у вагоні електрички довелося весь час стояти. Вони дуже змерзли і навіть по дорозі на дачу, бігаючи наввипередки, довго не могли зігрітись.

Білясте, імлисте небо, підсвічене багряним сонцем, обіцяло вітер. На дачі було холодно і непривітно. Машенька з ногами залізла в крісло, накрилася пледом і спостерігала за Роггльсом. Укладаючи над скіпкою і берестом дрова, Патрік розповідав:

— Ще хлопчиком я жив на півдні у батькового брата Едда. Там у скотарів я багато чому навчився, зокрема і розпалювати сирі дрова. Дивись, вони зараз спалахнуть, мов порох. — І справді, вогник побіг попід дровами, і незабаром їх охопило полум’я.

Стежачи за вмілими, вправними рухами Патріка, Машенька відверто любувалася ним, і в той же час їй здавалося, що Патрік чимось схвильований, але намагається приховати це.

— До речі, — згадала вона, — дай, будь ласка, сумочку, я похвалюся своїми успіхами!

Роггльс подав їй сумочку і сів поруч. Машенька витягла ролик пропиленої плівки і, показуючи кадри негатива, пояснювала:

— Дивись, Пат, це наш будинок. Я фотографувала його від Устинського мосту. Це діти на санчатах. А це голуб миру, він сів на ствол гармати біля музею Революції, і я встигла його захопити в кадр. Вийшов символічний знімок! Ось репродукція портрета, що висить у батька в кабінеті.

— Ти, Машенько, справді, робиш успіхи, — сказав задоволено Роггльс, проглядаючи негатив. — Коли щире перо журналіста підкріплює гостре око фотографа, народжується правда такої викривальної сили, від якої нікуди не дінешся. Поки ти досконало оволодієш мовою, фотокамера буде твоєю професією. Доповнюючи одне одного, ми працюватимемо разом. Ти мусиш кожного дня по кілька годин займатись фотографією. У нас, Машенько, залишається мало часу, дуже мало, — підкреслив він.

— Я тільки не розумію, Пат, чому ти наполягаєш на тому, щоб я працювала з цією «іграшкою». У мого «Федика» більший кадр, і він надійніший в роботі.

— Навчившись працювати цією камерою, ти легко оволодієш іншою. Крім того, у «Мінокса» є одна величезна перевага. Камера менша за твою пудреницю і легко вміщається в сумочці. З такою «іграшкою» можна пролізти всюди. Фотокореспондентів у нас багато, конкуренція скажена, з фотокамерою майже нікуди не можна потрапити, молодчики з приватних агентств оберігають від репортерського ока все те, що ховається за «буржуазною мораллю» і «приватною ініціативою». Пам’ятаєш, я тобі, Машенько, якось говорив, що ця камера має свою історію?

— Так, пам’ятаю. Ти обіцяв розповісти.

— Ця камера була у кореспондента Джо Сендерса. Заховавши «Мінокс» під устілку в каблук черевика, Джо пройшов рентгеногляд і пробрався в окружну тюрму Спікенбурга як свідок страти гангстера Віллі Форбса. Зробивши знімок в момент страти, Джо викрив підміну. За великий хабар Форбс опинився на волі, а замість нього був страчений хлопець, що вкрав з комори фермера шматок обгризеного пацюками бекону.

— Який матеріал для повісті! Гангстер, професіональний грабіжник і вбивця — на волі, а жебрак, голодна людина, що вкрала шматочок свинини, — на електричному стільці!

— Ні, Машенько, не це тема моєї повісті. Мої задуми ширші й значніші! — сказав Роггльс і, діставши блокнота, прочитав. «…Зрозуміло, що „всю правду“ в пресі розповісти і не можна, але як відносно того, щоб розповісти тільки правду?». Це писав О’Генрі — мій улюблений письменник. О’Генрі хотів сказати правду про буржуазне суспільство вустами людини, що опинилася на безлюдному острові серед океану, без всякої надії вибратися звідти. О’Генрі не вдалося здійснити цього задуму, і мені хочеться зробити це за нього…

Весь захоплений цією думкою, схвильований Роггльс говорив:

— Ватажок МОБ’у, скажімо Джо Флінт, мандруючи на власній яхті, зазнає аварії. Одному тільки Флінту пощастило врятуватися на безлюдному острові без ніякої надії на те, щоб повернутися на континент. Ти, Машенько, знаєш, що таке МОБ?

Машенька заперечливо похитала головою.

— На жаргоні МОБ — це ватага, підпільний «синдикат» таємних гангстерських співтовариств. І ось Джо Флінт, — продовжував Роггльс, — ватажок МОБ’у, прекрасно розуміючи, що він уже ніколи не зможе вибратись із цього острова, залишившись на самоті з своєю совістю, пише свою історію без прикрас і літературного перманенту. Флінт пише правду про зв’язки «синдикату» гангстерів з поліцією, фінансовими магнатами, церквою і пресою, — радіо і телебаченням, кіно і театром. Ти знаєш, Машенько, я вже дещо зробив, я написав план і ескізно кілька розділів. Під час наступної нашої зустрічі я прочитаю, тобі уривки. Добре, моя маленька, кохана дружинонько? — Роггльс обняв її так, що захопило дух, але й ця ласка не пригасила її тривоги.

— Пат, у тебе щось трапилось, і ти від мене це приховуєш, — сказала вона, допитливо дивлячись йому в очі.

— Ні, у мене все в порядку. Дай мені цей негатив, я замовлю відбитки, — сказав Роггльс і, згорнувши в ролик плівку, поклав її в кишеню. — Ти зігрілась?

— Цілком. — Машенька зіскочила з крісла і розправилась після незручного сидіння.

Роггльс приніс лижі з жорстким кріпленням і приготував їх. Машенька скинула шубку, повернувши Патріка спиною до себе, одягла лижні штани, поверх блузки товстий з верблюжої шерсті світер і вибігла з лижами на ганок. У цьому спортивному костюмі вона здавалася меншою і по-хлоп’ячому незграбною.

Вони йшли просікою, потім лісом і вийшли до Серебрянки. Літньої пори заросла осикою Серебрянка і справді мов срібна стрічка вилася між крутими, обривчастими берегами. Взимку, в недільний день сюди збиралися лижники. На берегах Серебрянки було досить природних перешкод для того, щоб любителі слалома могли вдосконалювати свою техніку.

Під промінням сонця імла порідшала. Мороз слабішав. Здіймався вітер. Дихалося легко, і чисте повітря п’янило, немов молоде вино.

Машенька ледве встигала за Патріком. Ось вона побачила його чорний пуловер з вишитою на спині білою яхтою — це був девіз його клубу — потім Патрік мелькнув серед ялин на крутому березі, щось вигукнув, плигнув униз, і Маша загубила його з поля зору.

Коли вона підійшла ближче до обриву і подивилась униз, Патрік був уже далеко. Здіймаючи хмари сніжного пилу на крутих поворотах, він швидко спустився на кригу, майже без усяких зусиль, силою розбігу вирвався на протилежний похилий берег Серебрянки і, повернувши назад, швидко йшов берегом енергійним, легким кроком. Склавши долоні рупором і дратуючи її, він гукнув з протилежного берега:

— Боягузка! Маша боягузка! Боягузка!

Слова Патріка хльоснули її, мов батогом. Вперто зціпивши зуби, з сльозами образи на очах, Маша підійшла до самого краю урвища і, переслідувана вигуками Патріка, рішуче кинулась униз.

У вухах її свистів і вив вітер. Дрібний сніжний пил різав обличчя. Назустріч з карколомною швидкістю мчали ялинки, кряжисті сосни і кореневища. Від стрімкого спуску захоплювало подих, і водночас Машеньку сповнювало почуття радості. З неприхованим торжеством вона подивилася на протилежний берег, туди, де стояв, спостерігаючи за нею, Патрік, але в цю мить прямо перед нею, зовсім близько, опинилась сосна… Маша зробила різкий рух ліворуч, інстинктивно нахилилася в бік повороту і, втративши рівновагу, впала, зарившись у сніг… Коли минуло перше відчуття переляку і Машенька розплющила очі, Патрік був коло неї. Зробивши спробу підвестися, Машенька відчула різкий біль у кісточці лівої ноги. Намагаючись усміхнутися, вона сказала:

— Пат, у мене щось з ногою… Дуже болить…

Роггльс зняв з її ніг лижі і допоміг підвестися. Біль був нестерпним і, хоч як Машенька намагалася оволодіти собою, вона не втрималась і розплакалася. Скинувши лижі, Роггльс узяв її на руки і почав підніматися вгору.

Нога дуже боліла, але почуття образи було сильнішим. Машенька ніби бачила себе збоку на руках Патріка, безпомічну і смішну в хлоп’ячому вбранні, і свідомість цього робила її стан нестерпно тяжким і безглуздим.

Лижі довелося закопати в сніг. По дорозі на дачу Патрік часто відпочивав. Незважаючи на його ввічливу посмішку, Машенька прекрасно бачила, що він був розлючений невдачею.

Добралися вони не скоро. Дрова в печі згоріли, але в кімнаті було тепло. Поклавши Машеньку на диван, Патрік зняв з ноги черевик і шерстяну шкарпетку. У кісточці була невелика припухлість. Обмацавши ногу, Патрік сказав:

— Розтягнення зв’язки. Я тобі туго забинтую ногу, і ти зможеш ходити.

Коли Патрік бинтував їй ногу, біль став зовсім нестерпним. Машенька з усіх сил кріпилась, але, побачивши на обличчі Патріка іронічну посмішку, мимоволі сплакнула знову.

— Зі мною це траплялося не раз. Боляче, я знаю, але ніхто ще не вмирав від розтягнення зв’язок. — У голосі Роггльса Маша почула покровительські, відверто іронічні інтонації. — Ти багато і часто говориш про силу характеру, — продовжував Патрік. — Де ж ця сила? Ревеш, як примхливе дитя!

Маша відсторонила Патріка, сама наділа шкарпетку і насилу натягла черевик. Посміхаючись і потай стежачи за нею, Патрік сів у крісло і відчинив дверці груби. Від гарячого вугілля, ледь оповитого попелом, ішла гаряча суха хвиля. Він налив собі чарку коньяку і, випивши його, сказав:

— За твоє здоров’я, Машенько! — І коли настрій став благодушніший, додав: — А трапилося справді щось таке, що рішуче змінює всі наші плани. В один день дві неприємності.

Маша ледве добралася до крісла й сіла напроти Патріка.

— Я тебе, Пат, кілька разів питала, і ти мовчав.

— Так, мовчав. Я не хотів псувати нашу прогулянку.

— Що ж трапилось?

— Ти знаєш, наприкінці цього місяця у мене кінчається паспорт. Вчора я пішов у посольство поговорити з приводу тебе. Думаю, що заперечень не буде. Ось заява про надання тобі візи, підпиши її. — Патрік вийняв складений вчетверо аркуш паперу і простяг його Маші.

— Пат, що трапилося? — не дивлячись на заяву і дедалі більш тривожачись, запитала Маша.

— Вони не хочуть продовжити паспорт. Сенатська комісія вимагає мого негайного повернення на батьківщину.

— Це перша неприємність, до якої ми з тобою, Пат, були підготовлені, а друга? — опанувавши себе, спитала вона.

— Друга, це те, що трапилося з тобою сьогодні.

— Про мене, Пат, не турбуйся, це дрібниця.

— Ні, Машенька, це не дрібниця! — перервав її Роггльс. — Для мене це велика неприємність. Я переоцінив твої можливості. Ти слабенька дівчинка. У тебе очі на мокрому місці і зовсім немає мужності, без якої не може прожити на моїй батьківщині жодна чесна людина, якщо вона хоче залишитися сама собою.

Маша відчула таку жорстоку образу, якої ще не зазнавали ніколи в житті. І щоб стримати себе, вона до болю закусила губу.

— Ти говорила, — продовжував Роггльс, — що хочеш рівної частки в тому, що мене чекає на батьківщині. А мене чекає не золотий пісок на пляжі Альтаїра, а жорстка тюремна койка. Не дансинги Марсонвіля, а нерівна боротьба. Мене битимуть не один раз, я це знаю, але якщо кожен синець утверджуватиме нове слово правди, я все знесу, чого б не мені не коштувало. Ти намріяла собі багато романтичного, це властиво юності. Але в тому, що нас з тобою чекає, мало романтики. Ти так само, як і я, нюхатимеш хлористе вапно тюремних вбиралень. І разом зі мною, мріючи про чашку гарячої кави, давитимеш паразитів десь у смердючих бараках Спікенбурга. І все це в ім’я того, щоб сказати правду простій людині моєї країни, — він налив собі чарку коньяку, випив його одним духом і, розкривши ніж, зайнявся апельсином.

— Ти кажеш, Патріку, що я намріяла романтичних нісенітниць… Це неправильно. Я вмію тверезо дивитись на речі, прекрасно розумію, що мене чекає на твоїй батьківщині, і свідомо йду на це. Погано, що ти втратив віру в мене.

— Я не втратив віру, але… усумнився в тобі…

— Це погано. Ти мусиш вірити в мене так, як я вірю в тебе. Якби ти дав мені доручення, сказавши, що тебе мордуватимуть, може, вб’ють, але так треба… Я б пішла і, не задумуючись, виконала все те, що ти від мене вимагав, бо я вірю в тебе, Патріку.

— Бачиш, Машенько, — вже лагідно сказав Роггльс, — я старший за тебе на дванадцять років, це покладає на мене великі обов’язки. Раніше, ніж ми з тобою ступимо на землю моїх предків, я повинен переконатися в тому, що ти приживешся на цій чужій для тебе землі, що тебе не зламає перший же вітер негоди.

— Випробуй мене, Патріку, випробуй мою мужність. Ти побачиш, я сильна. Я Крилова! Ми од вітру не гнемося. — Машенька сказала це так проникливо, з такою силою переконання, що Патрік мимоволі пригорнув її до себе й урочисто, немов скріплюючи клятву, поцілував її в лоб.

23

ГІСТЬ У НЕГОДУ

Вже другий тиждень, підміняючи Теплова, живе в його будинку капітан Ржанов. Спокійне, розмірене життя починало сердити його. Він проклинав Теплова і його рацію, але… «своя людина», як її назвав у своєму запиті Теплов, була здобиччю, заради якої варто чекати і нудитися. Ржанов чудово розумів, що Теплову і його рації ще судилося відіграти немалу роль у далекосяжних планах полковника Кенігстона.

Ніхто з сусідів Теплова в Заозерному селищі не знав про його арешт: Теплов нібито виїхав у довготермінове відрядження, а в його будиночку оселився прибулий із Бреста родич, нетовариська, замкнута людина.

За цей час капітан перечитав убогу бібліотеку Теплова, розв’язав десятки шахових задач, усі кросворди в знайдених журналах і вже було зовсім занудьгував, коли раптом Ебергард Ценсер знову нагадав про себе. В короткій шифрованій телеграмі він повідомляв Теплова, що «своя людина» виїхала на Урал.

Капітан передав копію телеграми в Челябінськ і приготувався до зустрічі. Чекання стало ще нестерпнішим. Дні тяглися до нудоти одноманітно, а «своєї людини» все не було.

Якось уночі розгулялася хуртовина. Вітер із свистом завивав за вікном. Грізно шумів бір. Будиночки Заозерного заносило снігом.

Капітан прослухав бій кремлівських курантів на Красній площі і вимкнув радіо (трансляційну точку було полагоджено). Від жарко натопленої печі йшло тепло, але холод, пробираючись в дім, стелився по підлозі. Ржанов підійшов до буфета, де зберігався непорушний запас, але, перемінив бажання зігрітися чарчиною, постелив постіль, кинув поверх ковдри пальто і вже почав роздягатися, коли раптом почув стук у вікно.

Він вимкнув світло і, розігрівши диханням химерно розмальовану морозом шибку, намагався роздивитися в проталину довгожданого гостя. Знову почувся різкий стук, на цей раз у двері. Капітан, накинувши на плечі пальто, вийшов у сіни і, відсунувши засув, хотів одчинити двері, але, заметені снігом, вони погано піддавалися.

— Хто там?! — крикнув Ржанов, намагаючись перекричати свист вітру.

— Дайте лопату! — замість відповіді почув він чийсь голос.

Ржанов насилу просунув заступ у щілину і почув, як хтось енергійно почав відкидати сніг, наметений коло дверей.

Минуло чимало часу, поки незнайомий з лижами в руках і рюкзаком за спиною проліз у напіввідчинені двері.

— Не дуже гостинний край! — роздратовано сказав він, обтрушуючи сніг, потім, увійшовши кімнату, спитав:

— Інженер Теплов?

— Теплов Олександр Михайлович, — спокійно відповів капітан Ржанов, з цікавістю розглядаючи гостя.

— Дме західний вітер, — сказав незнайомий.

— Людині вітер не завада, — відповів капітан, почувши умовну фразу.

— Будьмо знайомі! — буркнув прибулий, простягаючи червону змерзлу руку. — Я Балт, зрозумів?

— Я вас не знаю. На якій підставі ви вночі вриваєтеся у мій дім? — різко спитав Ржанов.

— Пізнаю школу. Шеф вимуштрував вас, як службових собак! На, подавися! — з усмішкою сказав Балт, простигши йому пляшку портвейну «Три сімки».

Капітан підійшов до яскравої лампи, збив сургуч із шийки пляшки і зняв половинку долара, що лежав на пробці, потім дістав з підставки репродуктора другу половинку і склав їх разом. Краї монети точно зійшлися.

— Роздягайтесь. Зараз я зігрію каву, — вже люб’язніше сказав Ржанов.

— Я віддав би перевагу горілці. Російської горілки! — сказав Балт. Він скинув пальто і, потираючи змерзлі руки, підійшов до столу.

Ржанов не без жалю поставив графин на стіл. Через півгодини чоловік, що назвав себе Балтом, покінчив з графином, зігрівся і став балакучішим:

— Один дідько знає, коли мені ще доведеться одвести душу з своєю людиною, — сказав він і спитав — У які дні у нас зв’язок з шефом?

— Нормально — п’ятого і двадцятого кожного місяця. Терміновий — по п’ятницях о дванадцятій ночі за місцевим часом.

— Сьогодні у нас вівторок? Чорт! Доведеться три дні стирчати у цій дірці. Це безпечно?

— Цілком. У мене ніхто не буває. Я зараз хворий і до понеділка маю звільнення…

— Це називається бюлетень, — уточнив Балт.

Перехід на лижах в десяток кілометрів при зустрічному вітрі стомив гостя. Він підвівся, шумно позіхнув, скинув піджак, повісив його на спинку стільця і вмостився на приготовленому ліжку.

Капітан постелив собі на дивані, погасив світло і ліг, накрившись своїм пальтом.

Уже в темряві, засинаючи, Балт сказав:

— Про справи завтра. Як говорить… російське прислів’я… Ранок… — Він не підібрав російського слова і, закінчивши по-англійськи «беттер», заснув.

Звичайно, Ржанов не спав. Тут, поруч з ним, в одній кімнаті був ворог, небезпечний і зухвалий у своїй самовпевненості. Ржанов довго лежав, з ненавистю слухаючи його важке хрипке дихання. Потім, переконавшись, що Балт справді спить, підвівся, навпомацки знайшов піджак гостя, витяг усе, що було в бокових кишенях, і вийшов на кухню. Це були документи: московський паспорт на ім’я Ладигіна Григорія Івановича, військовий квиток на те ж ім’я, призначення на роботу в Південноуральськ на завод, автобіографія, заповнена анкета, велика пачка радянських грошей і квитанція камери схову ручного багажу Челябінського вокзалу. Записавши все це, Ржанов поклав записку в одну з каструль, що стояли на полиці. Потім тричі запалив і погасив світло на кухні, що означало «своя людина» прибула, але оперативний план змінюється.

Старанно розроблений план арешту їх обох був недоцільний. Призначення на Південноуральський завод змушувало задуматись, — а що коли на цьому заводі є агентура? Адже інженер Теплов жив тут, у цьому будиночку, не рік і не два, жив десяток років, працював на заводі, мав добру репутацію, а виявився іноземним агентом.

До світанку ще було багато часу, щоб обміркувати все і вирішити. Ржанов повернувся в кімнату, так само навпомацки знайшов піджак гостя, поклав на місце документи і гроші, потім, обережно відкривши дверцята буфета, взяв звідти два батони білого хліба, що залишалися, вийшов на кухню, відкрив кватирку і викинув їх на двір.

Тільки під ранок капітан задрімав. Прокинувся Ржанов од відчуття чужого погляду. Почувши обережні кроки, що віддалялися, він трохи розплющив очі і побачив Балта, який намагався при скупому світлі наступаючого дня роздивитися його документи.

Документи були в порядку. Посміхнувшись про себе, Ржанов заплющив очі. Він чув, як Балт вернувся до дивана, поклав документи в кишеню його піджака, потім ліг на ліжко й знову заснув.

«Обмінялися люб’язністю», подумав Ржанов. До ранку вже заснути не вдалося.

Коли Ржанов, одягаючись, необережно загримів стільцем, Балт різко схопився, засунувши руку в задню кишеню штанів.

«Пістолет у задній кишені», відзначив Ржанов у думці.

— Куди ви? — грубо спитав гість.

— Становище господаря зобов’язує мене подбати про наш сніданок. Я не чекав гостя і не приготувався до зустрічі, — спокійно відповів Ржанов.

— Вас не попередив шеф про мій приїзд?

— Попередив минулої п’ятниці, але не вказав число. За п’ять днів мої запаси вичерпались, вийшов навіть хліб, — пояснив Ржанов і, надягаючи пальто, додав: — Зачиніть за мною двері. На звичайний стук не відчиняйте. Я постукаю один раз і після паузи тричі. — Ржанов пройшов на кухню, взяв свої записки і вийшов у сіни.

Щось буркнувши у відповідь, Балт вийшов за ним. Двері ледве вдалося відчинити спільними зусиллями.

Випогодилося. Небо ще в ранковому світлому серпанку на сході було багряним. Вітер стих. Наметені кучугури снігу іскрилися і блищали.

Ржанов розчистив сніг коло порога і стежку до хвіртки, потім вийшов на шосе і попрямував у «Гастроном».

Вибираючи вина, Ржанов не наважився купувати дорогий коньяк, було шкода державних грошей.

«Видудлить і „Три зірочки“», — подумав він і пройшов до столу замовлень. Тут його вже давно чекав підполковник. Швидко доповівши про обстановку, Ржанов передав записки і підійшов до прилавка. Його покупки були вже запаковані в чималий пакунок.

Гість почував себе як дома. Він умився і поставив кофейник на електричну плитку. Ржанов помітив, що Балт за час його відсутності встиг обнишпорити весь будинок.

— Це добре! — з усмішкою сказав Балт.

— Що добре? — не зрозумів Ржанов.

— Добре, що я не знайшов рації. У вашу відсутність я порився у цьому барлозі.

— Бачу і не розумію, навіщо це, — спокійно зауважив Ржанов, відкриваючи рибні консерви.

Коли Балт з жалем поставив на стіл уже порожню пляшку з-під коньяку, ситий, спокійний стан і випите вино настроїли його на споглядальний лад — одержавши хліб, він зажадав видовища. Балт розвалився на дивані і, колупаючи сірником у зубах, сказав;

— Мене цікавить, я трохи психолог, що привело вас, Теплов, до нас, у наш табір?

Ще вчора Ржанов підмітив, що, будучи тверезим, Балт добре володів російською мовою, але після кількох чарок вина його мова з головою видавала іноземця.

— Розумієте, Теплов, ви росіянин, що привело вас у наш табір? Психологічно це цікаво, — повторив він, випльовуючи прямо на підлогу шматочки їжі, видобуті з зубів.

Ржанов з матеріалів допиту чудово знав історію Теплова. Проте — одна справа знати, інша — розповідати від першої особи, та ще так, щоб в історію повірили.

— Розмова на цю тему не приносить мені задоволення, — ухильно відповів він.

— Ми чудово поснідали. За цікавою бесідою час минає швидше. Ви розкажіть мені, я розповідатиму вам. У росіян це називається «обмін досвідом».

«У цьому вже є деяка рація, — подумав Ржанов. — Якщо історія Теплова примусить тебе розв’язати язика, варто спробувати».

— Моя історія мало оригінальна, — почав Ржанов. — Я приїхав у Брест у тридцять дев’ятому році, коли він став радянським. У сорок першому році німці підходили до Бугу; вагоноремонтний завод, де я працював, евакуювався на схід. Я не міг виїхати, у мене тяжко хворіла дружина. Потім… що привело мене у ваш табір? Боягузтво! Страх за свою шкуру!..

Балт почекав трохи, але, помітивши, що його співрозмовник не має наміру продовжувати, сказав:

— Ну, якщо сказав «а», треба говорити «б». Звичайно, з більшим задоволенням, під ситу музику джазу, Балт подивився б гарненький «Стрип-тиз», коли яка-небудь Террі-Мур хвилююче повільно скидає з себе одну за одною різні частини туалету і залишається зовсім голою перед глядачами. Психологічне оголення Теплова так не хвилювало, але, оскільки не було нічого ліпшого, доводилося задовольнятись і цим.

— Гестапо не було зі мною гуманним. Я не витримав і почав працювати на німців. Потім, погрожуючи мені викриттям, вони перекинули мене сюди, на Урал. Шеф вимагав одного — працювати, увійти в довір’я і чекати вказівок. У сорок другому році я тут поступив на завод, працював, користувався довір’ям і вже забув про існування шефа, як раптом з’явився чоловік. Він передав мені рацію, шифр, зброю і навіть гроші. Від нього я довідався, що в мене новий хазяїн.

— Наскільки я розумію, коли б не страх, ви побігли б зараз донести на мене, так? — з прихованою погрозою спитав Балт.

— Тепер пізно. В цій божевільній скачці я поставив на вашого коня. Що буде, те й буде! — закінчив Ржанов, здивувавшись сам тому, наскільки природно він це сказав.

— Цей кінь прийде першим! Можете не сумніватись, — поблажливо сказав Балт.

«Він прийде першим на смітник історії», подумав Ржанов.

— Я теж, як і ви, рядовий у цій війні в сутінках, — продовжував Балт. — І у мене є свої рахунки з Росією. Я народився на Балтиці і в сороковому році емігрував за океан. Але не страх, а тим більш не політичні міркування штовхнули мене на цю небезпечну справу.

— А що ж? — з інтересом спитав Ржанов.

— Біг бізнес! Чарлз Інгольс добре платить, — з цинічною відвертістю сказав Балт і додав — Я вважаю, що вам не слід знати подробиць моєї автобіографії! Навіщо обтяжувати боягуза чужою таємницею? Ну, ну, — примирливо сказав він, помітивши, що його співрозмовник погрозливо стиснув кулаки. — Вам же буде краще. Я постачатиму вас інформацією, ви будете її зашифровувати і передавати шефові, а він далі по ланцюжку. Де я перебуватиму, що робитиму, — ви не знатимете.

— Мене це влаштовує, — з внутрішнім жалем зауважив Ржанов.

Весь цей день і ніч минули відносно спокійно, якщо не рахувати неодноразового поривання Ржанова засудити мерзотника за суворим законом людської совісті і пристрелити! Звичайно, це було б нерозумно й егоїстично. Ржанов це розумів і, стримуючи себе, годував його, наливав йому коньяк, спав з ним в одній кімнаті, дихав з ним одним повітрям.

24

ПРОБУДЖЕННЯ

Коли Маша, спираючись на кизилову паличку, йшла від платформи електрички до дачі Роггльса, її охопило звичайне перед зустріччю з ним нетерпіння і якесь нове, не незнайоме їй почуття тривоги. З часу їх лижної прогулянки минуло два дні. За ці дні Патрік лише один раз подзвонив по телефону і ввічливо запитав про здоров’я. Непокоячись дедалі більше й більше, вона відчинила хвіртку.

У передвечірніх синявих сутінках здавалося, що високі старі сосни, мов колони, підтримують темний небосхил. Молодий, запорошений снігом ялинник з обох боків облямовував вузеньку, погано розчищену стежку, що вела в глиб ділянки. У вікнах не було світла. Будинок виглядав похмурим і покинутим. З тривогою в серці Маша піднялася на ганок і відчинила двері. Патрік зустрів її непривітно:

— Не роздягайся, піч не топлена, тут диявольський холод. — Він був у пальті.

Маша сіла в крісло. Роггльс кинув на її коліна плед і, глибоко засунувши руки в кишені пальта, мовчки почав ходити по кімнаті.

Минуло кілька хвилин. Мовчанка стала особливо нестерпною, і Машенька не витримала:

— Ти не радий, що я прийшла?

— Ні, Машенько, як завжди, я радий тобі, але… нам треба серйозно поговорити.

— Ти сумніваєшся, що зі мною можна про щось серйозно говорити?

Не відповівши на її запитання, Роггльс. сказав:

— Ти мусиш сьогодні ж одержати згоду батька на реєстрацію шлюбу, відкладати більше не можна. Візу ти можеш одержати тільки як моя дружина, як Марія Роггльс.

— Розумію.

— Далі: я вважаю, що ти повинна знати все, що стосується твого майбутнього. За заповітом мого батька невелике майно і наш будиночок в Альтаїрі належить моїй матері, Елізабет Роггльс. Під тиском сенатської комісії, ти це знаєш, мати зреклася мене. Ніяких заощаджень у мене особисто немає і…

— У нас, Пат, є руки, і ми вміємо працювати.

— У них є чорний список і реальна можливість позбавити нас будь-якої роботи.

— Хто любить, той бореться і перемагає.

— Перемоги не бувають без поразок.

— Ти боїшся поразок?

— За себе я не боюсь. Я боротимусь, поки у мене вистачить сил.

— Ти боїшся за мене?

— Так.

— Які у тебе для цього підстави?

— У тебе невистачить мужності для цієї боротьби.

— Патрік, я тобі казала…

— Пам’ятаю, — перебив її Роггльс: — «Не задумуючись, я виконаю все, що ти від мене вимагатимеш». Крім того, ти сказала: «… Я вірю в тебе».

— Ти сумніваєшся в цьому?

— Я випробую твою віру і твою мужність.

— Це твоє право.

— І я скористаюся цим правом.

Він ніколи не говорив з нею так різко. Машенька відчула, як від хвилювання похололи її пальці, і, мов недосвідчений боєць перед неминучим ударом, заплющила очі.

— Ти казала, — продовжував Роггльс, — що часто буваєш у батька в його службовому кабінеті. Ти поїдеш зараз в інститут, пройдеш до батька в кабінет і зробиш «Міноксом» фотографії з останньої роботи Андрій Дмитровича, проявиш плівку і завтра до дванадцятої дня принесеш її мені.

Машенька розплющила очі, подивилась на Патріка й окинула поглядом кімнату. Їй здавалося, що все це сказав не він, а хтось інший, але в кімнаті, крім них, нікого не було, і обличчя Роггльса було спокійне, наче він сказав якусь пусту фразу, що не мала ніякого значення.

— Те, що я вимагаю від тебе, — жахливо, але я хочу знати силу віри в мене і міру твоєї любові. Якщо ти справді любиш і віриш у мене, ти це виконаєш, ти будеш впевнена в тому, що я не використаю цих знімків на шкоду твоєму батькові.

— Ти можеш вимагати такого доказу?!

— Якого завгодно, хай навіть з точки зору моралі він буде підлим. Я хочу знати, що в ім’я нашого кохання ти можеш зробити навіть злочин.

— Ти можеш вимагати від мене навіть підлоти?

— Можу.

— Випробування любові підлістю?!

— Золото випробовують кислотою, і воно не чорніє!

Машенька подивилась йому в очі і побачила в них стільки холодного й чужого розрахунку, що їй стало страшно. Притуливши руку до грудей, вона відчула, як болісно стиснулося серце. Любов їй дала крила, і ось, з великої, карколомної висоти, з неозорих блакитних просторів, вона падає вниз, і в цьому стрімкому падінні, ледве встигаючи побачити і переосмислити знову все те, що сталося, вона думає, і думки її безладні, як клоччя розірваного листа:

«Хто ж він, — думає Машенька, — ворог у личині друга? На що він розраховував? На сліпоту кохання? А що, коли все те, що вона подумала про нього, — помилка, страшна і незаслужена ним образа?! Якщо їй просто чужі безсердечні звичаї його країни і вимога Роггльса — випробування, безжалісна і жорстока перевірка сили її кохання? Ні! — зразу ж відкинула вона цю думку, — любов не може бути настільки жорстокою, всьому є межа!»

І, як завжди в хвилину небезпеки, відчувши дивний спокій, вона сказала:

— Добре, я зроблю ці знімки і принесу тобі плівку, але… я, Патрік, не знаю, над чим працює мій батько.

— Це нова зенітна гармата…

— Звідки ти про це знаєш?

— Із спеціальних журналів. Я читав кілька статей…

— Ще одне запитання, знімки при електричному світлі потребують тривалих експозицій…

— Знімай без діафрагми, з витримкою одна двадцять п’ята секунди. В «Міноксі» плівка чутливістю шістнадцять тисяч.

— Важко повірити, щоб креслення нової зенітної гармати відкрито висіли на стендах у кабінеті батька.

— У звичайні дні було б неможливо, але зараз, коли інститут терміново готує робочі креслення для заводу, можлива всяка необережність.

— Ти це теж прочитав у спеціальних журналах?

Не відповівши, Роггльс одвернувся і почав пильно дивитись у вікно, спостерігаючи за тим, як, шмигаючи між гілками, перегукувалися синиці в саду, як їм вторили клести, викльовуючи насіння з ялинкових шишок. Синиці і клести, влаштовуючись на ніч, поступово вгомонилися. Мовчання в кімнаті стало тяжким.

Машенька подивилась на годинник і підвелася з крісла.

— В такому разі у мене мало часу, поки я доберусь до Москви…

— Я проведу тебе до платформи. В Москву я не поїду, мені треба написати велику статтю для недільних номерів, — сказав Роггльс і, надівши капелюха, вийшов з Машенькою в сад.

Коли вони йшли до платформи електрички, Роггльсу доводилося міцно тримати Машеньку за лікоть. Вона йшла, мов сліпа, часто спотикалась, не бачачи дороги: сльози застилали їй очі.

А Роггльс, дивлячись на Мату, думав: «Сльози. Сльози — це вищий ступінь посмішки, так, здається, говорив Стендаль, а він був знавцем жіночого серця». Але…

Стендаль не знав серця російської жінки, він цього не приховував і сам. Серце російської жінки завжди було іншим. Це серце вело за декабристами їх дружин по етапах сибірських централів. Це серце в лиху годину війни примушувало жінок знімати ватник на лютому морозі, щоб утеплити бетон зауральської будови. Це серце вело Лізу Чайкіну на подвиг і смерть. Та й багато років минуло — змінилася карта нашої країни, змінились і люди, які творчо переробили цю країну.

Забившись у куток вагона і підперши щоку долонею, Машенька дала волю сльозам.

Пасажирів було мало. Худенька, маленька бабуся, зав’язана шаллю поверх плющової потертої шубки, довго приглядалася до Маші, потім, підсівши до неї, співчутливо запитала:

— Зуби?

Почекавши і не одержавши відповіді, стара зітхнула і додала:

— А ти як приїдеш, дочко, настоєм шалфею полощи. Зуб кутній?

— Що, бабусю?

— Зуб болить, кажу, кутній? — ще раз перепитала вона і додала: — Зубний біль — не доведи господи.

— Зубний біль у мене в серці, — тихо сказала Маша і заплющила очі.

Старенька співчутливо позітхала, пересіла на своє місце, — їй хотілося поговорити, а Машенька була мовчазна.

Вийшовши на площу Київського вокзалу, Маша пройшла в метро, увійшла до вестибюля і звідти через вікно уважно оглянула площу. Коли людський потік схлинув, вона вийшла на площу, взяла таксі і дала шоферові адресу батькового інституту.

Подзвонивши батькові з прохідної. Маша сказала:

— Тату, мені треба з тобою поговорити, замов перепустку…

— Машенько, ми поговоримо дома, я буду о шостій, — відповів їй батько.

— Тату, замов мені перепустку, — наполегливо повторила вона.

Вловивши в її інтонації ледве стримувані сльози, Крилов замовив їй перепустку.

Він прийняв її в коридорі біля дверей свого кабінету. Машенька з гіркотою подумала, що раніше він запросто приймав її у себе в кабінеті.

Побачивши по її обличчю, що трапилося щось важливе, Крилов замкнув двері свого кабінету на ключ і, взявши дочку під руку, сказав:

— Ходімо до Анастасії Григорівни, тут нам не дадуть поговорити.

Вислухавши Машу, Шубіна рішуче зняла телефонну трубку.

* * *

Каширін стояв біля дзеркала, старанно зав’язуючи галстук. Він рідко коли надівав костюм і зараз у тугому комірці підкрохмаленої сорочки почував себе погано.

Пролунав телефонний дзвінок. Дзвонив з Управління капітан Гаєв. Замість двох діб він впорався за тридцять годин і, подзвонивши полковникові, запитав:

— Товаришу полковник, я можу їхати додому чи накажете доповісти сьогодні?

— Втомився дуже? — спитав Каширін.

— Та ні. Знаєте, коли справа цікава, вона не стомлює.

— Подзвони в гараж, пошли до мене машину і чекай, зараз буду, — сказав Каширін і, натиснувши важіль, набрав номер телефону Нікітіна.

До апарата підійшла Ксеня і, пізнавши Каширіна по голосу, сказала:

— Зараз я вам дам Степана, він заправляє салат на кухні. Прошу вас, Сергію Васильовичу, не запізнюйтесь.

Сьогодні у Нікітіна було сімейне свято. Десять років тому, під Смоленськом, — їхня частина стояла тоді у спаленому вщент хуторі, — в штабній землянці вони справляли своє весілля, Каширін був їхнім посаженим батьком.

Коли Нікітін взяв трубку, Каширін сказав:

— У тебе немає бажання, Степане, проїхатися на півгодини в Управління?

— Сергію Васильовичу, Ксеня образиться…

— Гаєв приїхав, — стримуючи лукаву посмішку, сказав Каширін.

— Та невже?

— Я б за тобою на машині заїхав, — спокушав його Каширін.

— Заїжджайте, чекаю! — відповів Нікітін.

Каширін одягся і вийшов на вулицю.

За цей час Гаєв встиг забігти в перукарню і поголитися. Він чекав їх у прийомній полковника, бадьорий і надушений одеколоном.

Черговий доповів, що за останню годину кілька разів дзвонила Шубіна і питала полковника.

— Шубіна… Шубіна… — повторив Каширін, намагаючись пригадати, хто б це міг бути, але, так і не згадавши, сказав Гаєву — Ходімо, товаришу капітан, до кабінету, — і, сідаючи в крісло, схвально зауважив — Швидко впорався, молодець! Доповідай.

— О четвертій ранку я прибув на станцію Степ Далекий, — почав Гаєв, — а о шостій попутною машиною дістався до колгоспу, назад виїхав о тринадцятій годині. В основному все відбувалося так, як про це написав Едмонсон. Голова колгоспу Горєлов не лягав спати, він чекав уповноваженого облземвідділу. Замість уповноваженого, як сніг на голову, звалився цей журналіст. Горєлов одвів Едмонсона в свою хату, нагодував і поклав спати, а сам, ніде правди діти, розгубився — не кожного дня до них приїжджають іноземні журналісти. Він подзвонив у район, розбудив секретаря райкому і доповів, мовляв, так і так, — прибув закордонний журналіст і хоче знайомитися з нашим господарством. А треба сказати, колгосп «Нова праця» — такий собі колгосп, відверто кажучи, середній колгосп. Секретар райкому сполохався, подзвонив у область, підняв з постелі першого секретаря обкому, доповів…

— А обком подзвонив у Москву… — підказав Каширін.

— Ні, Сергію Васильовичу, обком у Москву не дзвонив. Секретар обкому зв’язався прямо з Горєловим і сказав: «Покажи цьому іноземному журналістові все, як є. Погані сторони не приховуй, бо в кожному ділі бувають недоліки. Шапку перед ним не ламай, але й не заносся. Тримайся так, як личить за законами російської гостинності. Якщо він не сліпа людина, чесна, то побачить, що у нас більше хорошого, ніж поганого, а якщо він за тридцять сребреників служить, то… чув я хороше узбецьке прислів’я: „Собака гавкає, а караван іде!“ Нашого руху вперед ніякими наклепами не зупиниш. Зрозумів?» Горєлов зрозумів. Близько трьох днів пробув Едмонсон у колгоспі, жив по черзі то у бригадира тваринницької бригади, то у рільника, то в доярки. З усіма людьми розмовляв, у кожну щілину носа совав. Електричне доїння та автопоїлки на нього особливого враження не справили. «Цим, — каже, — нас не здивуєш». Та ось прийшов він на збори працівників молочної ферми, на порядку денному одне питання — обмін досвідом. На цих зборах доярка Явдоха Шатілова розповіла про те, як вона досягла в середньому на кожну корову понад чотири тисячі кілограмів надою молока. Едмонсон і питає Явдоху: «Як же ви, — каже, — свої секрети розкриваєте, це ж ваш бізнес! Інші вашим секретом скористаються, надій підвищать, тоді вам норми виробітку на трудодень підвищать і заробітки зменшаться!» А Явдоха йому слушно відповідає: «Якщо загальний надій підвищиться, то й прибуток колгоспу буде більший і оплата на трудодень буде вищою. Отже, від цього не одна я, а все наше суспільство користь матиме». От з цього самого виступу Явдохи й почалося для Едмонсона «незвичайне». Виїжджаючи з колгоспу, він з усіма прощався, дякував. Колгоспники залишились ним також задоволені, кажуть: «Дивись-но, яка душевна людина!» Один тільки шофер колгоспний був у поганому настрої і ось чому: він одвозив Едмонсона на вокзал, йому було доручено дорогою завезти до трактористів, що працювали на снігозатриманні, відерце автолу. Шофер поставив відерце в кабіну, посадив журналіста і поїхав. Самі знаєте, шляхи грунтові, не дуже рівні, на вибоїні хлюпнуло автолом і прямо на пальто закордонного гостя. Шофер засмутився, скинув з нього пальто, розстелив його на кабіні, бензином тер що було сили, але… так пляма й залишилася. Рано-вранці дев’ятого числа Едмонсон повернувся в Москву.

— Ну, що скажеш, Степане Федоровичу? — спитав Каширін.

— Та що тут можна сказати? У мене сьогодні сімейне свято, в такий день заведено людині подарунки робити, так кращого подарунка я й не хочу! Завжди хороше на серці, коли з людини пляма сходить.

Пролунав телефонний дзвінок. Полковник узяв трубку.

— Полковник Каширін? — почув він. — З вами говорите Шубіна! Парторг інституту. Дзвоню я вам у недобрій і тривожній справі. Прошу замовити перепустки.

— До ранку почекати не можна? — спитав Каширін.

— І години не можна! Перепустку на двох, мені та Марії Андріївні Криловій.

— Я зараз запишу… — сказав Каширін і дістав блокнот. — Слухаю, товаришко Шубіна.

Він поклав трубку і замовив перепустки.

— Вечерю, Степане, доведеться відкласти. — Побачивши досаду на обличчі Нікітіна, — додав:

— Непередбачена справа. Думаю, що в дрібницях не турбували б, і, відпустивши капітана Гаєва додому, сказав: — Поки вони приїдуть, давай, Степане, ознайомимося з тим, що пишуть буржуазні газети про зникнення Гонзалеса.

Полковник відкрив сейф, дістав кілька іноземних газет.

Між «Порадами молодим закоханим» і барвистим коміксом у газеті «Гондурас Ньюс» випирали жирні заголовки:

«ТАЄМНИЧЕ ЗНИКНЕННЯ МЕХІЇ ГОНЗАЛЕСА»

«СИГАРЕТИ „ФАТУМ“ НАВОДЯТЬ НА СЛІД!»

Нижче йшло коротке повідомлення про Гонзалеса, написане в дусі таємничих історій Едгара По. Стаття мала провокаційний і водночас рекламний характер. Третина статті була присвячена Гонзалесу, а дві третини сигаретам «Фатум». Довгі вуха реклами авторові не вдалося приховати навіть за дуже прикрашеною історією зникнення комерсанта.

Газета «Геральд» під заголовком, надрукованим крупним червоним шрифтом: «ЗНИКНЕННЯ ГОНДУРАСЬКОГО КОМЕРСАНТА В МОСКВІ» надрукувала бульварну статейку, повну провокаційних натяків.

У відповідь на запитання «Що могло статися з Мехією Гонзалесом?» марсонвільська газета «Ньюс» вміщувала вигадки відомих детективів. Вигадки були тим сміховиннішими, що прославлені детективи намагалися всерйоз продемонструвати свою професійну проникливість.

Нікітін уже закінчував читати і перекладати газетні вирізки, коли черговий доповів, що в прийомній Шубіна і Крилова.

Каширін підвівся назустріч, тепло привітався, запросив їх сісти на диван, сам сів у крісло напроти.

— Ви вже мені пробачте, що потурбувала вас, товаришу полковнику, невчасно, та ось… — Шубіна показала на Машеньку, — велике лихо у неї… велике…

Почервонілі й припухлі повіки очей, міцно стулені губи Крилової говорили багато про що. Крадькома розглядаючи Машеньку, Нікітін сів трохи віддалік.

— Ну, що ж, Машенько, знаю, нелегко тобі, та нічого не вдієш… Розповідай полковникові все, кожну дрібницю, бо для тебе це, може, й дрібниця, а для нього ниточка. Ти заспокойся, заспокойся…

— Я спокійна. Зовсім спокійна, — сказала Маша.

Голос її був глухий і справді спокійний і тільки щоки, що палали гарячковим рум’янцем, та очі викривали всю силу її хвилювання.

Машенька розповіла про свою першу зустріч з Роггльсом у Великому театрі. Згадка в її розповіді про Роггльса і Едмонсона змусила Нікітіна насторожитися.

Машенька говорила, опустивши очі, лише зрідка кидаючи погляд на Шубіну, ніби черпаючи в ній мужність. Її інтонації були рівними і спокійними, але за цим удаваним спокоєм ховалося стільки болю й гіркоти, що хотілося отак просто обняти її й пригорнути до себе, щоб хоч трохи заспокоїти біль її серця.

Розповідаючи, Машенька іноді зупинялася, пригадуючи якісь сказані ним слова, якусь деталь, що вислизнула з пам’яті, а згадавши, продовжувала говорити.

Нікітін відчув, як гнівно стискаються кулаки, як напружуються його м’язи, спонукаючи до невідкладної, негайної дії.

По тому, як Каширін погладжував великим і вказівним пальцями підборіддя, Нікітін бачив, що і його, вже немолоду бувалу людину, глибоко схвилювала історія Крилової.

Це була історія першого і чистого кохання. Історія втрати віри в людину, що здавалася їй сильним і мужнім борцем за світле майбутнє своєї батьківщини. Історія обдуреного і ображеного почуття.

Машенька кінчила свою розповідь, настала пауза, велика і нестерпно нудна. Каширін встав, мовчки пройшов по кабінету, зупинився коло вікна і одсунув портьєру. Гомінка, сяюча вогнями Москва ніби підкреслювала своїм контрастом важливість і глибину цієї тиші в кабінеті.

— Та-ак! — протяг полковник і, підійшовши до Машеньки, обережно, мов тяжко хворій, сказав: — Я розумію, що вам важко, але попереду ще потрібно буде багато мужності. Вистачить у вас сили?

— Сили у мене вистачить, — відповіла вона.

— Прошу вас сьогодні ж написати все те, що ви тут розповіли, і завтра о дев’ятій годині ранку принести до мене, або ні, краще товариш Нікітін зустрінеться з вами вашого інституту і ви передасте йому до рук, добре?

— Добре, — відповіла вона.

— Як же бути далі? — запитала Шубіна.

— Коли ви маєте зустрітися з Роггльсом? — спитав полковник Машеньку.

— Завтра.

Каширін трохи подумав і сказав:

— Часу у нас мало. Фотографії креслень, яких він так добивався, мабуть, доведеться зробити… Апарат при вас?

— Так, — Машенька дістала з сумочки «Мінокс» і поклала на стілець.

— Як це «зробити»? — здивувалася Шубіна.

— Як, це я вам потім скажу, а зараз одвезіть додому Крилову і передайте полковникові, що я прошу його чекати нас в інституті.

Вони попрощались і вийшли з кабінету. Нікітін відмітив перепустки і провів їх. Коли він повернувся в кабінет, Каширін, замислившись, сидів у кріслі. Не порушуючи мовчання. Нікітін сів напроти. Хотілося курити, він встав і підійшов до стола, але на звичайному місці цигарок не було.

— Ну от, головна постать починає вимальовуватись, — сказав полковник і додав: — Звичайно, Роггльс має безпосереднє відношення до глухівського злочину. Історія Маші Крилової і смерть інженера Ладигіна — це ланки одного ланцюга. Намагаючись проникнути в науково-дослідний інститут, Роггльс діяв тут, у Москві, а Гонзалес був направлений у Південноуральськ на завод, але мета у них була одна — добути креслення нового виду зенітної зброї.

— Ви серйозно хочете дати йому фотознімки креслень? — спитав Нікітін.

— Звичайно. Не можна ж викликати у нього підозру, він сховає всі кінці, і клубок залишиться нерозплутаним. Ми не знаємо, хто ця людина з обмороженими ногами. Ми не знаємо джерела інформації Роггльса в справах науково-дослідного інституту. Крім того, перш ніж ізолювати Роггльса, треба мати проти нього прямі докази в справі про вбивство інженера Ладигіна. Ну добре, — закінчив Каширін, усі ці питання розв’язуватимемо завтра, а зараз їдьмо в інститут до полковника Крилова, він нас чекає.

На сімейне торжество вони приїхали о дванадцятій ночі. Коли Нікітін одімкнув своїм ключем двері і вони увійшли в прихожу, обох здивувала тиша в квартирі. Вони скинули пальта і пройшли до вітальні.

Стіл був накритий на три особи. Десять свічок на блюді навколо весільного пирога догоріли і опливли. Ксеня, як була в святковому світлому платті, так і заснула на дивані. Хвилясте пасмо її білявого, коротко підстриженого волосся спадало на очі. Трохи розкритий рот і яскравий рум’янець робили її схожою на дівчину-підлітка, а підкладена під щоку долоня доповнювала це враження.

Ксеня працювала за сорок кілометрів од Москви начальником хірургічного відділення великого військового госпіталю. Вона вставала щодня о шостій ранку і дуже стомлювалася. Довге чекання зморило її, і вона непомітно заснула.

25

ДЖЕНТЛЬМЕН

Всю ніч Машенька не спала і тільки під ранок заснула коротким і неспокійним сном. Коли вона прокинулась і, накинувши халатик, вийшла в коридор, батькової шинелі на вішалці вже не було — сьогодні Андрій Дмитрович поїхав до інституту раніше ніж звичайно. Маша повільно відчинила двері в батькову кімнату. На письмовому столі лежав ролик плівки. Вона подивилася кілька перших кадрів, репродукції з креслень зенітної гармати, потім згорнула плівку, вийшла з кабінету і почала одягатися.

Коли Машенька йшла від платформи електричної залізниці в бік Першої просіки, серце її билося рівними, спокійними ударами, вона йшла виконати свій обов’язок і все-таки…

Роггльс не залишив їй ніякої надії і все-таки… маленький, ледве жевріючий вогник надії ще трохи зігрівав її охололе й ображене серце.

День був імлистий. Ішов рідкий лапатий сніг. За кілька днів відлиги дорога стала рихлою, ноги провалювалися крізь тонкий наст, іти було важко і стомливо. Машенька не поспішала. «Для чого? — думала вона. — Раніше чи пізніше, хіба не однаково?»

Ось і глухий паркан. Звівшись навшпиньки, вона насилу просовує руку в щілину над хвірткою, дістає мотузку і піднімає клямку. Коли вона йде запорошеною стежкою, стиснутою з усіх боків великими кучугурами снігу і буйною заростю ялинника, то відчуває, як стихле було хвилювання піднімається знову. Бетховенська чотиризвучна фраза знову пригадується їй. Вона чує пульсування у скронях, яке переходить в її уяві в застережливі схвильовані такти симфонії.

Машенька без стуку відчиняє двері і, машинально струсивши коло порога ноги, входить у кімнату. Тут, як і раніше, холодно, груба не топлена. Роггльс спить, сидячи й кріслі, ноги його закутані пледом. На підлозі коло нього світиться червоним тремтячим світлом електричний камін.

Вона відкриває сумочку і дістає ролик плівки. Замок сумочки клацає голосним металічним звуком. Роггльс розплющує очі і, деякий час нічого не розуміючи, дивиться на Машу, потім очі його лагіднішають, погляд теплішає і в кутках губ дрижить стримувана посмішка. Він простягає до неї руку, і вона, по-своєму розуміючи цей жест, мовчки кладе в його руку ролик. Роггльс так само, як і вона сьогодні вранці, переглядає кілька кадрів негатива, потім, уже не стримуючи посмішки, відкривши чавунні дверці, шпурляє ролик плівки у грубу. Подумавши, він говорить:

— Мабуть, це нерозумно — прийде син коменданта топити грубу, знайде плівку і… Тоді ми обоє опинимося в незручному становищі. Плівку треба спалити. — Він знову відкрив дверці груби, знайшов ролик і, розгорнувши його, засунув кінець плівки в електричний камін.

З погрозливим шипінням піднявся по плівці вогонь, ось полум’я підібралося до руки Роггльса. Він шпурнув у грубу палаючий залишок плівки і гучно зачинив чавунні дверці.

У Машеньки на все вистачило сили. У неї вистачило сили прожити цю добу, що минула з часу їх останньої зустрічі. Вона, не відчуваючи слабості, прийшла сюди і простягла йому репродукції креслень. Але зараз сили зраджують їй. На неї обрушилася така лавина почуттів, що Патрік ледве встиг підтримати її. У Машеньки паморочиться в голові. І, не думаючи ні про що, вся віддаючись захоплюючому почуттю, вона відповідає на його поцілунки, все більше й більше п’яніючи і втрачаючи розум.

Патрік обняв її і сказав — ця фраза запам’яталася їй на все життя, назавжди: «Пробач мені, Машенько, за мою жорстокість. Ти повинна мені вірити, дівчинко. Я джентльмен в найкращому розумінні цього слова».

Роггльс подивився на годинник і вжахнувся: сьогодні о третій годині він повинен передавати чергову кореспонденцію в агентство, години передач були суворо обмежені.

Вони одяглися і, зачинивши двері, вийшли на ганок. Патрік засунув ключ за наличник дверей в умовлене місце. Вони вийшли на просіку і поквапливо закрокували до платформи. До відходу поїзда залишалося п’ятнадцять хвилин. Посвітлішало. Крізь сіре імлисте небо часом проглядало сонце. Зовсім близько, за молодим підліском, прогуркотів поїзд і стих.

Раптом Роггльс зупинився посеред дороги і, ляснувши себе по лобі, згадав:

— Камін! Машенько, ми забули вимкнути електричний камін!

Кинувшись назад, він гукнув їй:

— Почекай мене, я зараз!

Машенька дивилася йому вслід, поки він не зник за поворотом дороги. Патрік біг у хорошому темпі, красивим, спортивним стилем, трохи закинувши голову назад, енергійно розмахуючи зігнутими в ліктях руками й високо підкидаючи коліна. Вона любувалася ним, вона любила його. Дуже любила. Більше вона зараз не хотіла думати ні про що.

Проти неї, злетівши з огорожі, присіла вівсянка, трохи більша за горобця, з жовтими грудьми і темно-бурим хвостом. Імлиста завіса ніби розірвалася надвоє, і гострий сонячний промінь пройшов по дорозі. Вівсянка підвела голову назустріч сонцю і щасливо дзвінко заспівала треллю. Боячись сполохати пташку, Машенька стояла не рухаючись. «Чи багато їй треба, сонячний промінь — І вона співає, — подумала Маша. — А мені? Ой, як багато мені треба!» — сказала вона вголос і злякала пташку.

Розчервонілий від бігу, важко дихаючи, Патрік повернувся.

— Як добре, що згадав! — сказав він, і, взявшись за руки, вони вже вдвох побігли до платформи. Зелений вогник семафора і близький звук сирени примусили їх бігти ще швидше. Вони ледве встигли, вскочивши у вагон майже на ходу.

Всю дорогу Патрік був ніжний і запобігливий. Маша відчувала, що всією своєю поведінкою, кожним словом і жестом Патрік хоче заслужити її прощення. І вона простила його, вона любила цього красивого, сильного і правда… жорстокого чоловіка.

Коли вони вийшли на площу, Патрік узяв таксі, у нього залишалися лічені хвилини, а Маша пішла до метро.

Біля кіоска «Союзпечать» стояв підліток і переглядав плівку для дитячого фільмоскопа. Побачивши плівку в його руці, Машенька згадала про ролик плівки, який отак переглядав Роггльс. Вона повернулася на площу і в нерішучості зупинилася.

«Навіщо Патрік повертався на дачу? А може, він спалив не ту плівку, що вона принесла йому сьогодні, і тепер, сидячи в машині і згадуючи про це, він сміється з її дурної довірливості?» Ця думка спала їй не відразу, вона підкралася до її свідомості повільно і обережно, але, посіявши сумнів, вона вже переслідувала її невідступно.

Прямуючи знову на дачу, Машенька пробувала заспокоїти себе тим, що, розповівши про все батькові, вона повинна була принести докази, хоча б попіл цього ролика плівки! Так, так, звичайно! Вона мусить добути докази, — їй можуть не повірити на слово!

Раніше їй ніколи не здавалася такою довгою ця дорога. Одноманітно, нудно стукали колеса, здригаючись на стиках рейок. Мелькав за вікном знайомий зимовий пейзаж. Машенька дивилася байдужим поглядом і думала: «Невже і такий біль пройде, не залишивши сліду? Мати говорила… до весілля все загоїться! Чи загоїться?» і здається їй, що ці страшні дні й години, коли немає сили вгомонити тріпотливе серце, ніколи не скінчаться і не згладяться з її пам’яті.

Від платформи до дачі вона бігла. Її в’язана шапочка з’їхала на потилицю, розметане волосся падало на очі, вона задихалася від швидкого бігу, і, щоб вгамувати своє дихання, перейшла на важкий крок, але вже через хвилину, забувшись, бігла знову.

Паркан. Хвилюючись, вона не могла намацати мотузку. Ось вона! Піднявши клямку, вона розчинила хвіртку і вбігла в сад. Тримаючись за серце, що ладне було вискочити, вона ледве знайшла ключ, довго не могла потрапити у шпарку, нарешті, відчинивши двері, кинулась у кімнату і…

Дверці груби розчинені, і на краях колосників вона бачить маленький клаптик обгорілої плівки, збереглося тільки те місце, де Патрік тримав плівку рукою. Машенька бере цей доказ його чистоти, його чесності і, міцно затиснувши в руці, довго стоїть біля груби, поки удари її серця не стають рівнішими, потім повільно йде до дверей, залишених відчиненими, зачиняє їх, повертається до кімнати й сідає у крісло. І раптом, одна думка, яскрава, як сонячний промінь, тільки-но бачений нею на порозі, пронизує її свідомість: «До неї повернулося її щастя, її Патрік!» Вона сміється, і з її чола зникають дві глибокі гострі зморшки.

Минає ще кілька хвилин. Нарешті, не в силах більше стримувати себе, Маша підводиться з крісла, вмикає електрику, підходить до самої лампи і підносить до очей знайдений нею клаптик обгорілої плівки… Цей кадр майже зберігся, вона відразу впізнає його, цей символічний знімок — голуб на стволі гармати.

Патрік спалив ту плівку, що вона дала йому перед лижною прогулянкою!

Машенька не плакала, очі її були сухими. Вона поклала на стіл цей клаптик плівки, зняла перстень з ізумрудом, свою обручку, і поклала поряд.

«Джентльмену в кращому розумінні цього слова,» промовила вона, вийшла на ганок, замкнула двері і поклала ключ в умовлене місце.

Повільно, похитуючись, довго ходила вона вузькою стежкою серед ялинника, поки остаточно не опам’яталася.

«Як жінка, украй ображена людина, я зробила правильно, думала Машенька. — Я повернула йому перстень і цей клаптик обгорілої плівки. Він повинен знати, що для мене і ця підлість не лишилася таємницею!» Потім їй спало на думку, що вона погано виконала обов’язок, його неодмінні умови: «Пам’ятайте, він повинен вірити вам. Це головне. Чи вистачить у вас для цього мужності?»

«Вистачить!» відповіла тоді Маша і, згадавши зараз про це, вона повернулася, відчинила двері, увійшла в кімнату, наділа перстень на палець, кинула клаптик плівки назад у грубу і, старанно зібравши з підлоги попіл, розсипаний нею, висипала його знову на колосники. Потім носовою хусточкою стерла свій слід на попелі і, ще раз окинувши уважним поглядом кімнату, пішла.

Тим часом Роггльс, розставшись з Машею, вийшов з таксі на Арбатській площі і, звернувши в провулок, зупинився, поглядаючи на вікна верхніх поверхів невеликого, пофарбованого в охристий колір будинку.

Ось дитяча іграшка в одному з освітлених вікон привернула його увагу. Це була велика дитяча рахівниця, На таких учать дітей рахувати. Строкаті кульки показували тисячу двісті двадцять один. На умовленій, зрозумілій лише йому мові це значило: «Дванадцятого у двадцять одну годину». Роггльс подивився на годинник, час наближався до дев’ятої. Він швидко вернувся до залишеної машини і дав адресу центрального телеграфу.

Біля телеграфу Роггльс розрахувався, підпустив таксі і пройшов у залу телефонів автоматів до п’ятої кабіни ліворуч. Вона була зайнята. Роггльс зустрівся очима з чоловіком, що зайняв кабіну, і вичікувально зупинився.

Чоловік вийшов з кабіни, Роггльс увійшов до неї. Він простягнув руку, взяв з апарата записку і швидко пробіг очима:

«Томіліно. Зворотна платформа. Третя лава».

Роггльс зняв трубку, набрав номер, потім поклав на апарат ролик плівки, повісив трубку на важіль і вийшов з кабіни.

— Мій абонент зайнятий, будь ласка, — сказав він чоловікові, що чекав.

Незнайомий подякував йому, доторкнувся пальцями до капелюха і ввійшов у кабіну.

Переконавшись у тому, що незнайомий взяв призначений йому ролик, Роггльс вийшов із зали.

Коли Машенька повернулась додому, батька ще не було. Поглянувши на вішалку і перекотившись у цьому, вона полегшено зітхнула і пройшла до його кабінету, відчинила книжкову шафу, дістала з полиці книжку і, скинувши рукавичку, знайшла потрібну сторінку. Потім вона вийняла з підставки червоний олівець, підкреслила одне слово, поставила книжку на місце й пішла до себе.

Андрій Дмитрович приїхав пізно. Увійшовши до кабінету, він важко сів у крісло і лише тут помітив, що дверці книжкової шафи відчинені. Андрій Дмитрович підійшов до шафи і побачив, що хтось без нього користувався першим томом тлумачного словника. Зацікавлений, він вийняв том, що легко розкрився на незвичайній закладці — між сторінками книжки Машенька забула свою рукавичку, яка ще пахла духами.

«Варвара душилася цими духами», подумав Андрій Дмитрович і на закладеній сторінці прочитав текст, різко підкреслений червоним олівцем: «Джентльмен» — людина, що відзначається благородством, порядністю і великодушністю (у дусі буржуазно-аристократичної моралі).

26

КРАПЛЕНИЙ

З ранку Роггльса охопив неспокій. Прокинувся він рано, відчинив кватирку. Холодне січневе повітря ввірвалося в кімнату. Він увімкнув радіо і розпочав гімнастичні вправи, спостерігаючи себе у дзеркало.

Під випещеною шкірою його сильного, натренованого торса слухняно збиралися у бугри і розбігалися знову м’язи. Роггльс розглядав своє тіло причепливим, оцінюючим поглядом. Закінчивши гімнастику, він довго стояв під душем, все знижуючи температуру води, поки не змерз. Розтерся мохнатим рушником, надів піжаму і замовив сніданок.

День почався як звичайно, але безпричинна тривога, з якою він прокинувся сьогодні, не залишала його ані на мить. Його маленький і обмежений світ почуттів був створений ним самим і підкорений вузьким, таким же маленьким, корисливим інтересам існування. Він міг звично і легко, наче новобранець у казармі, вишикувати свої думки й почуття на перевірку. Та сьогодні, перебираючи у своїй свідомості всі події останніх днів, Роггльс не знаходив підстав для тривоги.

Але тривога була і наче тінь крокувала поруч з ним і так само, як тінь, була невловимою. Це був інстинкт звіра, що відчув мисливця на своєму сліду.

Тихо, нечутно ступаючи, він підійшов до дверей і, несподівано відчинивши їх, визирнув у коридор готелю, ніби він міг застукати тут, біля свого порога, долю, що підстерігала його. В ці ранкові години коридор був безлюдним, і тільки офіціант на витягнутій вперед долоні, наче в екзотичному танці, ніс маленький піднос із кофейним прибором.

Після сніданку, переглядаючи газети, Роггльс піймав себе на тому, що його думки були далеко. Він зняв трубку і подзвонив Маші, але… ніхто не підійшов до телефону. «Дивно», подумав цін. І холодок остраху торкнувся його серця. Нарешті, щоб розвіяти свої підозри, він зважився на рискований крок і подзвонив Гараненій, Машиній подрузі. До телефону підійшла Любина мати:

— Вас слухають, — сказала вона.

— Покличте, будь ласка, Любу.

— Хто її питає?

— Товариш з інституту.

— Люба сьогодні зранку поїхала з подругою до Істринського будинку відпочинку.

— З Машею? — спитав Роггльс.

— Так, з Криловою.

Полегшено зітхнувши, він поклав трубку. «Чому ж Маша не попередила мене? А може, вона дзвонила, та не застала вдома?» Перебувати у невідомості нестерпно. Легше, коли знаєш, звідки тобі загрожує небезпека і ти зустрічаєш її лицем в лице.

На початку дванадцятої Роггльс одягся, вийшов з готелю і взяв таксі. Проїхавши до Арбатської площі, він відпустив машину і пішов пішки. Звернувши у провулок, Роггльс перейшов на протилежний бік і подивився на вікна.

В одному з них стояла дитяча рахівниця, строкаті кульки показували: тисячу триста сімнадцять.

«Чорт! — з досадою подумав Роггльс. — Сьогодні тринадцяте число! Зустріч була призначена на сімнадцять годин».

Не затримуючись біля вікон, щоб не звертати на себе уваги, він спустився провулком вниз.

До зустрічі з шефом залишалося багато часу. Вітер ніс дрібний колючий сніг, кидаючи його пригорщами в обличчя, за комір. Мерзлякувато повівши плечима, Роггльс зупинився, не знаючи, куди податись, потім взяв таксі і поїхав у центр, в кафе «Національ».

У першому залі місць не знайшлося, був час обідньої перерви в установах. Роггльс пройшов у другий зал і знайшов вільний столик у кутку ліворуч, біля батареї опалення. За цим столиком два тижні тому він зустрівся з Едмонсоном. Цей спогад не був приємним, однак він подумав: «Що зараз поробляє „Джентльмен пера“?» — і, підвівши очі від картки вин, зустрівся поглядом з Едмонсоном.

Журналіст з ним не привітався. Едмонсон довго і безцеремонно розглядав Роггльса, потім встав, підійшов до нього ближче і, дивлячись у вічі, скрипучим фальцетом сказав:

— Тепер я пригадую, ми з вами справді бачилися в сорок сьомому, в Ланкастр Хаузі, але Патріка Роггльса я не знаю. Під яким ім’ям ви подвизалися тоді?

Великі сірі очі, надмірно збільшені товстими менісками окулярів, уважно стежили за Роггльсом. Вираз його обличчя був нищівно образливим.

— Киньте, Едмонсон, ви знову п’яні. Мене звуть Патрік Роггльс, — примирливо сказав він.

— Ви брешете! — це підвищуючи тону, знову проскрипів Едмонсон. — Ви не хотіли поновити мою пам’ять, це зробили інші!

— Яким чином? — посміхаючись спитав Роггльс.

— Я вирізав ваше фото з обкладинки книжки «Зрадники нації», яку ви, до речі, безсоромно списали у Макса Томпсона. Я послав ваше фото своїм друзям на батьківщину, вони мені допомогли розібратися у вашій справжній фізіономії, так званий «журналіст» Патрік Роггльс.

— Я бачу, вам мало репутації «Джентльмена пера», ви хочете заслужити прізвисько шпигуна! — сказав Роггльс, намагаючись не привертати увагу присутніх.

— Шкода шампанського, що я вихлюпнув у вашу фізіономію, це благородний напій! — ледве стримуючи лють, кинув Едмонсон і вийшов із залу.

День був остаточно зіпсований.

У Томіліно Роггльс приїхав раніше призначеного часу. Довгенько прочекавши в холодному прокуреному буфеті, він вийшов до наступного поїзда на платформу. На його здивування, замість шефа до нього на побачення прийшов Елліс Кенор з пресвідділу, вони добре знали один одного.

Франтуватий, у світлому пальті і зеленому капелюсі, Кенор пройшов повз нього і спустився з платформи. Роггльс мовчки пішов за ним. Ця зустріч не віщувала нічого доброго.

Коли вони одійшли на чималу. відстань од платформи, Кенор обернувся до нього і, криво посміхнувшись, сказав:

— Кепські твої справи, Дайс, дівчисько тебе обдурило. Це були знімки гармати зразка чотирнадцятого року.

— Год деміт! — вилаявся Роггльс.

— Ображатися нічого: ти їм підсунув факти, зібрані Томпсоном, як сенсацію, вони тобі — стару гармату замість «РЗ-1». Ви квити.

— Що каже шеф? — з тривогою спитав Роггльс.

— Шеф лютує. Він каже, що у крапленій агентурі він не має потреби…

— Чому крапленій? — перебив його Роггльс.

— Ти не дитина, Дайс, і повинен розуміти сам, якщо тобі підсунули цю стару хлопавку, значить гра програна.

— Що мені робити?

— Виплутуйся сам, як знаєш. Якщо ти так нечисто попрацював і з Балтом…

— З Балтом справа чиста! — перебив його Роггльс.

— Ну якщо чиста, тобі нічого боятись. Найбільше, що може бути, — тебе вишлють і цим справа скінчиться.

— Скажи шефу, щоб запросив зворотну візу…

— Мушу тебе засмутити, Дайс, на шефа не розраховуй. Шеф ризикувати не бажає. Якщо у тебе з’явився хвіст, виплутуйся сам.

— Боягуз! — презирливо кинув Роггльс.

— Боягуз? — перепитав Кенор — А якщо вони натрапили на слід історії з Балтом? Що тоді? Тебе візьмуть у кримінальній справі і розмотають усю котушку. Було б нерозумно відкрити твій зв’язок з шефом.

— Що ж робити?

— Подай заяву у відділ віз і реєстрацій. Вимагай зворотну візу, а втім… якщо ти впевнений, що з Балтом все чисто, тобі нічого боятись. За інтрижку з цим дівчиськом тобі дадуть коліном нижче спини і… лети відпочивати на лазурові береги Марсонвіля, — підморгнувши йому, закінчив Кенор і заклопотано подивився на годинник.

До поїзда в Москву залишалося десять хвилин. Він повернувся до платформи і поквапливо сказав:

— Я поїду сам. Ти приїдеш наступним поїздом.

— Стривай, Еліс! Ще одне питання. Як Едмонсон?

— Едмонсон ідіот! — перебив його Кенор. — Розраховуючи на його репутацію, хлопці з «Стар» хотіли зробити добрий трилерз,[11] але з цим «джентльменом пера» ні чорта не звариш, його вже відкликали. Привіт, Дайс! Не падай духом! Ти завжди був майстром хепі енд! — з удаваним оптимізмом закінчив Еліс Кенор і швидко попрямував до платформи.

Коли Роггльс повернувся до Москви, був уже кінець робочого дня. Вокзальна площа і прилеглі до неї вулиці сповнились гомоном пожвавілих людей, що поспішно снували в різних напрямках. Приголомшений міським прибоєм, притиснутий людським потоком до газетного кіоска, Роггльс відчував себе самітним і глибоко ворожим цій масі людей.

Простягши руку, Роггльс взяв з прилавка кіоска книжку «Підмосков’я». Перегортаючи сторінки, він прочитав: «Істра. Архітектурні пам’ятники. Місця історичних боїв. Здравниці трудящих…»

Заклавши сторінку, він заплатив за книжку, засунув її в кишеню і став енергійно пробиватися до стоянки таксі.

Вже сидячи в машині, він знову відкрив книжку на закладеній сторінці й заглибився у вивчення Істринського будинку відпочинку.

«Якщо Кенор правий, — думав він, — дівчисько стає небезпечним. Вона знає більше, ніж треба…»

Відпустивши таксі біля кінотеатру «Ударник», Роггльс перейшов на протилежний бік і зупинився біля входу у сквер. Підліток, що весь час стежив за ним збоку, перейшов через площу і наблизився до Роггльса. Це був меткий хлопчак, на вигляд років чотирнадцяти, у чоботях з низько спущеними халявами, у матроському тільнику і теплій тужурці, розхристаній на грудях. З під його хутряної шапки вибивалося кучеряве світле пасмо волосся, а з-під задертої верхньої губи блиснула золота коронка.

— Відійдемо вбік! «Кінь» кукси відморозив, чекаючи! — трохи заїкаючись, сказав підліток і пройшов уперед.

— «Кінь» тут? — спитав Роггльс.

Не відповідаючи на запитання, чубатий хлопчина зник за рогом скверу і незабаром виринув знову. Як за лоцманом, дрібною в’юнкою рибчиною, йде акула великий хижак, так і за ним показався «Кінь». Він ішов, широко розставивши ноги, дрібним кроком, наче на ключках. У льотній шкіряній тужурці на блискавці і ушанці, приземкуватий, він пройшов мимо, кинувши:

— «Фіксо», візьми фари в руки!

Чубатий хлопчина, виконуючи наказ, зупинився біля входу, спостерігаючи за вулицею, а Роггльс пішов слідом за «Конем» у глибину скверу.

27

ВТЕЧА

Користуючись ключем, залишеним, як завжди, в умовленому місці (Машенька точно вказала це місце), Нікітін з Гаєвим ретельно оглянули дачу і всю ділянку. На зовнішньому наличнику вікна, в купі сміття, мабуть, викинутого з кватирки невеликої кімнати, що виходила вікнами в ліс, вони знайшли кілька недокурків сигарет «Фатум». Роггльс не курив. Можна було припустити, що так званий Мехія Гонзалес деякий час жив у цій кімнатці, про існування якої Машенька навіть не підозрівала. У грубі в цій же кімнаті, серед вугілля й попелу, знайшли обгорілі гудзики, певно, від білизни Ладигіна. Мабуть, тут, на дачі, і переодягнувся Ладигін у теплу єгерську білизну.

В глибині садиби, в сараї, виявлено сліди «Олімпії», кілька плям автолу на підлозі і відбитки ніг двох чоловік, взутих у мисливські чоботи.

Склавши у присутності коменданта дачного селища протокол, Нікітін і Гаєв виїхали в Москву.

Полковника Каширіна вони застали роздратованим. Причиною було те, що спостерігач, простеживши зустріч у Томіліно, загубив Роггльса на вокзалі.

Черговий доповів Нікітіну: недавно дзвонили з домоуправління і повідомили про повернення з рейсу Анікіної. Тому, не затримуючись в Управлінні, Нікітін поїхав на Троїцький провулок.

Анікіна була повновида, ще молода, привітна жінка.

— Три тижні я не була вдома, безладдя в мене, ну, та ви вже мені вибачте… — сказала вона і запросила Нікітіна до кімнати. — У нас, знаєте, букса почала підводити, вагон у Чкалові одчепили. Ми на три дні в Москву запізнилися, — пояснила вона. — Сідайте.

Нікітін сів на запропонований йому стілець і оглядівся. В кутку стояв чемодан, від якого апетитно пахло яблуками (велика спокуса побувати в Середній Азії і не захопити фруктів). Анікіна зачинила двері і сіла навпроти Нікітіна.

— Знаєте, дорогий товаришу, — сказала вона, вислухавши майора, — допомогти вам я — всією душею, тільки сусід у мене мовчазний, тихий, мов бабусина скриня. Та й сама я по півроку на рік удома не буваю, все на колесах, усе в дорозі.

— Скажіть, вас Клавдією Петрівною звати?

— Просто — Клавдія!

— Так, Клавдіє Петрівно, може, ви знаєте, з ким Ладигін дружив. Хто бував у нього?

— Бував у нього один чоловік, собою інтересний, видний такий, словом, для нашої статі кавалер привабливий, — сказала Анікіна і розсміялася.

— Цей кавалер? — запитав Нікітін, показуючи фотографію Роггльса.

— Він! Га-арний! — не приховуючи своєї симпатії, сказала вона.

— Ви знаєте його ім’я, прізвище? Де він живе? Чим займається?

— Григорій Іванович казав, що він у газетах пише, а звуть його Петро Рогов.

— Крім цього журналіста, у Ладигіна ніхто не бував?

— Як же не бував, бував, тільки рідко, товариш його, Саша, прізвища його не знаю. Григорій Іванович учився з ним разом.

— А який він собою, цей Саша? — зацікавився Нікітін.

— Ну, як би сказати, який… молодий, випити мастак, веселий… високий такий, в окулярах…

— А чи не знаєте ви, Клавдіє Петрівно, де Ладигін з цим Роговим познайомився?

— Знаю. З ним, із сусідом моїм, одного разу конфуз вийшов. Затягнув його Саша в ресторан, свято було, а от яке — не пригадую, випили вони. Ну, знаєте, як чоловіки, їм завжди мало, замовили ще, а коли довелося розраховуватись, у них сотні, чи то й двох не вистачало. Пили, їли — веселились, а до грошей — засмутились! Офіціант міліціонера покликав, скандал. Тут підійшов до них цей товариш Рогов та й каже: «Не можу дивитись, як пристойних людей у міліцію ведуть. Нате, — каже, — вам гроші, потім розрахуємось». А Саша — той науковий працівник, йому й зовсім незручно в міліції ночувати. Ну, взяли вони гроші, розплатилися. Рогов за містом живе, так він ту ніч у Григорія Івановича ночував.

— А скажіть, Клавдіє Петрівно, у Ладигіна була на лівій руці татуїровка? «Таня» друкованими буквами…

— Аякже, була, — ствердила Анікіна.

— Він вам ніколи не розповідав про цю Таню? Де вона тепер? Чого він ім’я її на руці виколов?

— Що ви, товаришу Нікітін, він усе в собі тримав і мовчав. Бабусиною скринею я його прозвала.

— Ви можете описати мені обстановку його кімнати? Може, у нього на стіні висіли фотографії рідних чи знайомих?

— Можу! Та у мене від його кімнати ключ є. Я у Григорія Івановича прибирала, ну, він мені й замовив другий ключ. Якщо хочете, самі подивіться, я вам відчиню, — запропонувала Анікіна.

— Добре, — згодився Нікітін, — тільки ви сходіть двірника покличте.

У кімнаті Ладигіна був суворий порядок, але по деяких деталях Нікітін зрозумів, що тут до нього було вже зроблено ретельний обшук. Кольорові репродукції в рамочках, що висіли на стіні, раніше з лівого боку були обклеєні смужками паперу; хтось зірвав ці смужки і, мабуть, виймав нижні картонки. Матрац на ліжку в кількох місцях був прорізаний. Книги на полиці стояли не по відділах, чого, напевне, у Ладигіна не було. Анікіна підтвердила ці припущення.

В думках розбивши кімнату на квадрати, Нікітін, стримуючи своє нетерпіння, методично повторював зроблений до нього обшук. Намагаючись ні до чого не доторкуватись, він оглянув меблі, стіни, навіть підлогу. Його уважний, гострий погляд проникав скрізь.

У марних шуканнях минуло хвилин сорок. Глянувши на годинник, Нікітін заквапився. Він мусив устигнути сьогодні ж побувати в училищі імені Баумана, щоб з’ясувати, хто такий цей Саша, з яким учився Ладигін.

Тим часом Роггльс безцільно блукав по вулицях. Обставини змушували його діяти, а стан розгубленості не проходив. Невідомість не давала йому спокою.

Коли, взявши себе в руки, Роггльс оглянувся, він упізнав Самотечну площу. Чого він опинився в цьому районі? Нещодавно Роггльс був тут бажаним гостем, тепер…

Бажання ще раз побачиш цей будинок і переконатися, що тут усе благополучно, було непереборне. Він перетнув площу, пройшов трохи вперед і, звернувши в Перший Троїцький провулок, став повільно підніматися по крутому і слизькому тротуару.

За поворотом, на фоні старої, наполовину зруйнованої церкви Троїцького подвір’я стояв будинок, де жив Ладигін. Роггльс зупинився і повернув було назад, але бажання, сильніше за нього, примусило зробити ще кілька кроків уперед, де провулок круто повертав ліворуч.

Коли перед Роггльсом постала знайома картина, він здивовано зупинився, потім швидко перейшов на лівий бік і, пройшовши через прохідний двір, опинився прямо навпроти будинку.

У вікні кімнати Ладигіна горіло світло. По сходах протилежного будинку Роггльс піднявся на круту веранду другого. поверху і, стоячи на рівні освіченого вікна, заглянув у кімнату. Деякий час він спостерігав за Нікітіним, потім швидко спустився вниз, оглядівся навкруги і, не помітивши нічого підозрілого, попрямував провулком униз до Самотеки.

Обшук не дав відчутних наслідків, тому, не затримуючись, Нікітін оформив протокол і опечатав кімнату.

В училищі імені Баумана він, знову переглянувши список випускників сорок восьмого року, знайшов не одного, а трьох чоловік з іменем, названим Анікіною. Ознайомившись з розподілом випускників, Нікітін звернув увагу на те, що Олександр Гнатович Якуничев був залишений в аспірантурі. Навівши дальші довідки, він дізнався, що Якуничев повністю перейшов на наукову роботу і що його перевели в один з науково-дослідних інститутів. Подзвонивши з кабінету директора полковникові Крилову, він довідався, що О. Г. Якуничев працює в інституті, у відділі теоретичної механіки. Час був пізній, але Каширін чекав його. Почувши кроки в прийомній, він підвівся Нікітіну назустріч, посадив його на диван і, підсунувши піднос, закритий салфеткою, — це був сніданок полковника, — сказав:

— Спочатку поїж.

Рішуче відсунувши їжу, Нікітін послідовно, крок за кроком, розповів полковникові події цього дня.

Те, що в Глуховському лісі було вбито інженера Ладигіна, вони зрозуміли кілька днів тому. Але якщо тоді ще були сумніви у причетності до цього злочину Роггльса, то сьогодні вони відпали. Тепер були всі підстави для арешту Роггльса по обвинуваченню у вбивстві радянського громадянина.

Але зараз інше займало увагу їх обох. Їх турбувала доля Тетяни Баскакової, яка неминуче повинна була зустрітися з удаваним Ладигіним.

Полковник, прочинивши двері, сказав черговому:

— Гаєва, терміново!

Капітан Гаєв увійшов і вичікувально зупинився перед полковником.

— З’ясуй, коли може вилетіти літак у Південноуральськ. Полетить майор Нікітін. Дорога кожна хвилина. Дій!

Гаєв швидко вийшов.

— Я пройду до генерала, а ти, Степане, попередь тим часом Ксеню, що виїжджаєш у термінове відрядження днів на три, на чотири. — Полковник вийшов із кабінету, потім повернувся і додав: — Поїж поки що.

Коли полковник пішов, Нікітін подзвонив додому. Ксені дома не було. Домашня робітниця, позіхаючи, мабуть спросоння, сказала, що Ксеня дзвонила з госпіталю, у неї невідкладна операція і вона затримається.

Поклавши з прикрістю трубку, Нікітін зняв салфетку, але апетит пропав. Темп, у якому проходила сьогодні оперативна робота, викликав у нього нервове збудження. Він пройшовся по кабінету, потім сів за стіл і написав дружині записку:

«Люба Ксеню!

Дзвонив, але не застав тебе дома. У мене теж невідкладна „операція“, і, так само, як і ти, я хвилююсь за життя хворого. Дуже скучив за тобою, моя дорога, близька і — на жаль! — далека дружинонько. Думаю, що днів через три-чотири я повернуся.

Цілую, твій Степан».

Коли він дописав листа, увійшов Гаєв.

— Погана справа, Степане Федоровичу, — сказав він. — Літак готовий, але погода нелітна, великий вітер, сніг. Диспетчер каже: ми літаємо в будь-яку погоду, але раджу утриматись.

— Ти що, Миколо Олексійовичу, очманів?! Мова йде про життя людини, а ти «утриматись»! — обурено сказав Нікітін і додав: — Ти Сергієві Васильовичу про погоду не дуже-то, сам розумієш. Прошу тебе, занеси сьогодні до мене на квартиру цю записку для Ксені.

Гаєв узяв лист і, обережно згорнувши його, поклав кишеню. Ввійшов полковник.

— Товаришу полковник, літак готовий до вильоту.

— Миколо!.. — тихо сказав Нікітін.

— Ну? В чому справа? — почувши, запитав полковник.

— Погода нелітна, товаришу полковник, — твердо закінчив Гаєв.

— Дурниці, товаришу полковник.

— Вас не питають, товаришу майор! — відрізав полковник і, повернувшись до капітана, наказав: — З’єднайте мене з диспетчером аеропорту.

Взявши у капітана Гаєва трубку, полковник вислухав метеозведення і попросив до телефону пілота. Мабуть, у диспетчерській льотчика не було. Полковник довго тримав трубку телефону, поки не почув:

— Льотчик, старший лейтенант Стеценко слухає!

— Як погода, товаришу старший лейтенант? Летіти не боїтесь? — запитав Каширін.

— Погода бадьора, товаришу полковник, техніка в порядку! Доводилось літати і в гіршу! — відповів пілот.

— Добре. Готуйтесь до вильоту, — закінчив Каширін і, поклавши трубку, спитав: — Ксеню попередив?

— Попередив. Дозвольте йти, товаришу полковник?

— Іди. З Південноуральського аеродрому подзвониш мені додому, — м’яко сказав полковник і провів Нікітіна до дверей.

Рівно о першій годині ночі кілька чоловік під’їхало на машині до готелю. Піднявшись на третій поверх, вони разом з черговим по поверху підійшли до номера, де жив Роггльс. Відімкнувши двері ключем чергового адміністратора, вони ввійшли в кімнату. Роггльса не було. Безладдя свідчило про поспішну втечу.

В той же час з боку Першої просіки під’їхала машина і зупинилася за сотню метрів від дачі Роггльса. Відчинивши хвіртку, озброєні люди, обережно ступаючи, підійшли і оточили будинок. Ключ лежав на звичайному місці, за наличником дверей, але на дачі нікого не було.

Полковник Каширін не спав. У теплій домашній куртці він сидів у кріслі і, сьорбаючи чай, перегортав томик Лермонтова. За вікном розгулялася негода. Пориви сильного вітру хитали раму вікна. Зовні спокійний, але весь напружений, Каширін нетерпляче чекав телефонного дзвінка з Південноуральська — повідомлення про прибуття літака.

Було п’ять хвилин на четверту, коли пролунав різкий дзвінок. Полковник узяв трубку. Говорили з Управління.

— Товаришу полковник, о другій годині п’ятдесят шість хвилин одержано телеграму з Калініна.

— Пришліть мені, — наказав полковник і поклав трубку. Знову настала гнітюча, тривожна тиша. Лунко пробив годинник, дзвін його жалібно одізвався у призовому кришталевому кубку, який стояв на столі, і затих.

Нарешті знову пролунав телефонний дзвінок. У трубці ледве чулося:

— Прибув, товаришу полковник, благополучно!

— Будь обережний, Степане! — відповів Каширін і поклав трубку. Своїм гострим слухом він почув, як легко, майже безшумно, до будинку під’їхала машина і хлопнули дверці. Він пішов у прихожу, відчинив двері і разом з офіцером зв’язку ввійшов у кабінет.

Телеграма була лаконічна:

«ПЕРЕБУВАЮ ЛЕНІНГРАДСЬКОМУ ЕКСПРЕСІ крпк ЧЕКАЮ ВКАЗІВОК ПОШТОВЕ ВІДДІЛЕННЯ ВОКЗАЛУ крпк».

Полковник сів за стіл і написав відповідь:

«СУПРОВОДЖУЙТЕ крпк ПІДТРИМУЙТЕ ЗВ’ЯЗОК крпк ВЖИВАЙТЕ ЗАХОДІВ ЛИШЕ КРАЙНЬОМУ ВИПАДКУ крпк».

— Відішліть негайно!

— Дозвольте йти?

— Ідіть!

Зачинивши двері за офіцером зв’язку, полковник погасив лампу на столі в кабінеті і пройшов у спальню. Здається, можна було відпочити, але… рішуче і настирливо знову задзвонив телефон.

Узявши трубку, Каширін з подивом почув схвильований голос:

— З вами говорить полковник Крилов. Не знаю, може й не слід було турбувати вас у такий пізній час, але мені здається, що це дуже важливо…

— Що трапилося? — проймаючись хвилюванням Крилова, запитав полковник.

— О десятій годині вечора на дочку було зроблено замах з метою пограбування…

— Що з нею?

— Небезпеки для життя немає.

— Вона притомна?

— Так. Я говорю від Скліфосовського.

— Добре, я зараз приїду, — сказав полковник і, подзвонивши в гараж, викликав машину.

28

ХІД «КОНЕМ»

Коли полковник Каширін приїхав в інститут імені Скліфосовського, він уже не застав Крилова, а Машенька заснула.

Черговий лікар, літня жінка, грубувата, як більшість сердечних людей, що приховують свою м’якість за нарочитою грубістю, вийшла до нього в прийомну:

— Вас цікавить Марія Крилова? Невелике травматичне ушкодження. Дівчину врятувала тепла хутряна шапка. Удар був сильний…

— Удар чим? — уточнив Каширін.

— Важким предметом.

— Скажіть, докторе, ви можете дозволити мені недовгу розмову з дівчиною?

— Вона тільки зараз заснула.

— Ось мій телефон. — Каширін вирвав із блокнота аркуш і передав його лікарці. — Я прошу, як тільки ви вважатимете можливим, подзвонити мені. — Полковник подивився на годинник і, відчувши непереборну втому, вирішив їхати додому.

О дев’ятій ранку Каширін побрився, прийняв душ і, як завжди, бадьорий і свіжий, почувши сигнал машини, вийшов на вулицю.

Негода вщухла. Було тихо і сонячно. Сніг, що випав уночі, боляче засліплював очі. У звичайні шуми міста, яке тільки що прокинулося, немов пташиний перегук, врізувався дзвін скребачок і лопат.

Каширін постояв біля під’їзду. На чистому морозному повітрі дихалося легко. Подумав і, відпустивши машину, пішов пішки.

Прийшовши в Управління, полковник знайшов у себе на столі докладну відповідь Московського карного розшуку на телефонний запит у справі замаху на Марію Крилову.

«…удар був завданий у потиличну частину голови пляшкою. Слідчим Купріяновим була знайдена ця пляшка у сніговому заметі. Виявлені на пляшці відбитки пальців були сфотографовані. З фотографії виявилось, що деякі пальцеві узори надзвичайно характерні, до того ж відбиток одного з пальців має слід рубця, який проходить через усю фалангу.

Перевірка великої кількості дактилокарток на зареєстрованих злочинців дала змогу встановити, що відбитки пальців на пляшці належать Миколі Пряхіну, 1916 року народження, він же Борис Катков, він же Василь Линьков з кличкою Васька-„Кінь“, засуджений відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 4 липня 1947 року в цілому на двадцять років. Утік з місця ув’язнення в жовтні минулого року».

«Жовтень, листопад, грудень, — у думці підрахував полковник, — три місяці такий негідник на волі!» Увійшов капітан Гаєв і доповів:

— Дзвонили з інституту імені Скліфосовського, просили вас, товаришу полковник.

— Коли експрес прибуває в Ленінград? — запитав Каширін.

— Об одинадцятій тридцять, — відповів Гаєв.

Полковник глянув на годинник Часу досить, можна відвідати Крилову.

— Якщо Нікітін дасть про себе знати, — повідомте мене. Я буду в Управлінні об одинадцятій тридцять, — розпорядився полковник і вийшов з кабінету.

Крилову помістили в окрему палату. Крізь велике, до самої стелі вікно щедре сонячне проміння заливало кімнату. На столі біля ліжка стояв кошик пишних гортензій.

Маша зустріла Каширіна ніяковою посмішкою, що немовби говорила: «Ну от, я знову турбую вас своїми справами…» Вона простягнула йому руку, і полковник відчув міцний потиск її тонких гарячих пальців.

Її смугляве, схудле обличчя з легким рум’янцем на щоках, на фоні білосніжних бинтів, що прикривали голову, здавалося темним, немов на фресках старовинної новгородської роботи.

— Не думав я, Машенько, що доведеться зустрітися з вами тут, у палаті лікарні…

— Не треба, Сергію Васильовичу, — перебила вона, — все добре і через кілька днів я буду вдома.

— Лікарі обмежили нашу розмову часом, тому я прошу, Машенько, якщо це вас не дуже стомить, розповісти мені все, що ви самі визнаєте за потрібне.

— Розповідь буде коротка, — попередила вона. — О десятій годині вечора я вийшла пройтись перед сном. Люба залишилась у санаторії дивитися кінофільм. У парку було безлюдно. Ішов сніг, і поривчастий вітер розгойдував ліхтарі. Раптом переді мною опинився чоловік, невисокий, кремезний. Він був у шкіряній тужурці на блискавці і в хутряній шапці. Чоловік спитав мене: «Ви Марія Крилова?» Коли я відповіла стверджувально, він сказав: «Справ до вас ніяких не маю, хотів познайомитись». Я одвернулася від нього і пішла в санаторій. Потім я почула за собою його кроки і… більше нічого не пам’ятаю. Коли я опам’яталася, біля мене був тато і я лежала тут, у цій кімнаті. Зник перстень… його перстень… годинник…

— Це був хід «Конем», — замислено сказав Каширін.

— Ви думаєте, це…

— Так, це Роггльс.

— За що?

— Ви надто багато знаєте, і вас вирішили усунути з дороги.

Машенька відкинулась на подушку і одвернулась. По її щоці, лишивши слід, збігла сльоза. Переборовши хвилинну слабість, вона сказала:

— Він повинен заплатити за все…

— Ми подамо йому великий рахунок, можете в цьому не сумніватись. Він заплатить за все і за цю сльозу теж.

Полковник попрощався і пішов. По дорозі в Управління він заїхав у магазин квітів, замовив кошик пахучого бузку і послав його Маші Криловій.

Коли Каширін приїхав в Управління, його вже чекав секретар з дешифрованою телеграмою:

«ВИЇХАВ ТАЛЛІН крпк ЧЕКАЮ ВКАЗІВОК ПОШТУ ТАЛЛІНСЬКОГО ВОКЗАЛУ крпк», прочитав полковник.

— Ну й деньок! — тільки й зміг промовити Каширін.

— Відповідь буде? — запитав секретар.

— Буде, звичайно.

Полковник написав: «НЕСЕТЕ ПОВНУ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ крпк ТРИМАЙТЕ ЗВ’ЯЗОК крпк РАЗІ НЕОБХІДНОСТІ ЗВ’ЯЖІТЬСЯ ЕРНЕСКАСОМ крпк» — І передав секретареві.

Залишившись на самоті, полковник замислився. Роггльс поспішно пробирався на Захід. Звичайно, його можна було зняти з поїзда ще по дорозі в Ленінград, але це було б нерозумно. Мабуть, десь в Естонії Роггльс мас можливість просочитися через кордон. Треба було з’ясувати, що це за можливість. Роздуми полковника перервав прихід капітана Гаєва.

— Товаришу полковник, слідчий Купріянов з Московського карного розшуку повідомляє, що Миколу Пряхіна, «Коня», затримано, він перебуває в карному розшуку. Купріянов запитує, приїдете ви на допит чи доставити арештованого в слідчу частину Управління?

— Замовте машину і попередьте Купріянова: я приїду до нього через півгодини, — сказав Каширін і, подзвонивши генералові, попросив прийняти його.

Рівно через півгодини полковник був у карному розшуку. Купріянов, закінчивши всі формальності початкової стадії допиту, чекав полковника.

Пряхін під час допиту був млявий і байдужий. Йому було однаково; лишалося вісімнадцять років за старим присудом, новий строк за втечу з табору, та ще розбій в Істрі. «Дадуть на повну котушку!» думав «Кінь», і свідомість цього сповнювала його тупою байдужістю до всього, що відбувалося в цій кімнаті.

На столі перед слідчим лежав перстень з ізумрудом і ручний годинник на муаровій стрічці. Їх знайшли у злочинця під час обшуку. Тут же лежала розбита пляшка.

Пряхін не заперечував ні пограбування, ні замаху, але як тільки заходила мова про те, звідки він знав, хто така потерпіла, злочинець мовчав або відбувався примовками на своєрідному тюремному жаргоні.

— Я вас питаю, — добивався слідчий, — звідки ви знали Крилову?

Пряхін уперто мовчав.

— Доведеться мені підказати йому, — втрутився полковник і, вийнявши портрет Роггльса, вирізаний з обкладинки книжки «Зрадники нації», показав його Пряхіну. — Впізнаєте?

Пряхін кинув байдужий погляд на фотографію, потім подивився, уже з інтересом, на полковника і з певною повагою зауважив:

— Факір, начальничку!

— Цей чоловік доручив вам убити Крилову, зняти з неї дорогоцінні речі і повернути йому перстень, годинник його не цікавив, — вів далі полковник.

Пряхін усміхнувся, від чого його маленькі очиці перетворилися в щілинки. Все його обличчя, густо заліплене ластовинням, виражало щирий інтерес і захоплення полковником.

— А в грудні він доручив вам ще одне «діло», ви купили машину «Олімпія» на Коптевському ринку і назвалися тоді Васильєвим.

— Точно, громадянине начальничку! — схвально вигукнув Пряхін.

— Ви хто, Пряхін?! — спитав його полковник.

— Я жиган,[12] — видимо пишаючись цим, відповів Пряхін.

— Який ти жиган, — презирливо кинув полковник, — якщо в шістках[13] у шпигуна ходиш!

Полковник чудово знав психологію злочинця, він зачепив його за живе, і Пряхін сказав, уже втративши свою чванливість:

— Я у контриків не шісткував!..

— Крилова, проста російська дівчина, викрила шпигуна, вона допомогла зберегти важливу державну таємницю, а він за це її вбити хотів твоїми руками…

— Добре, громадянине начальничку, питайте, — після паузи сказав Пряхін.

— Де ви познайомилися з цим чоловіком і як він себе назвав? — запитав полковник.

— У закусочній на Тишинському ринку. Він назвав себе Петром Роговим.

Допит Пряхіна тривав довго. Вже після того як злочинця відвели, прощаючись з Купріяновим, полковник сказав:

— Немає на кого їм спертися в нашій країні. Навіть злочинець, узнавши, що він був знаряддям у руках шпигуна, з огидою відвертається од нього.

29

УІЛЬЯМ ЕДМОНСОН

Того ж дня і тієї ж години, коли полковник займався допитом Пряхіна, в Центральний будинок журналістів, що на Суворовському бульварі, прийшов чоловік не дуже привабливої зовнішності. Поганою російською мовою цей чоловік сказав:

— Я Уільям Едмонсон, громадянин Марсонвіля, член Міжнародної газетної гільдії, спеціальний кореспондент газети «Марсонвіль Стар». Я хотів би зробити заяву для радянської й іноземної преси.

Через деякий час у конференц-залі зібралося чоловік тридцять кореспондентів радянських і іноземних газет.

Ось переклад заяви, яку зробив Уільям Едмонсон для представників преси:

«Я готовий до того, що на батьківщині мене назвуть шпигуном, кремлівським агентом і ще десятками таких же прізвиськ.

Я готовий і до того, що „лорди преси“ занесуть мене до чорного списку і я ніде не знайду більше роботи.

Я, звичайно, готовий і до того, що сенатор Моріс Подж обвинуватить мене в антидержавній діяльності і молодчики з „Марсонвільського легіону“ кидатимуть каміння у вікна мого будинку.

Але я вірю в животворну силу правди! Я вірю в те, що прості люди всіх країн і народів, озброєні правдою, зважаться виступити і мужньо стануть до боротьби з темними силами війни і реакції.

Мовчання стає небезпечним! Мовчанням ще, можливо, можна врятувати власну шкуру, але не можна врятувати світ від катастрофи, яка йому загрожує!

Учора мене викликали в посольство і відібрали паспорт, запропонувавши завтра о п’ятій годині ранку залишити Радянську країну, яка дала мені політичний зір і сили для того, щоб виступити тут, перед вами.

Що стало причиною цього?

Правда!

Газета, користуючись моєю репутацією чесної людини, хотіла сфабрикувати черговий трилерз. Я став проти — І от результат!

Я приїхав у цю країну старим і розчарованим. Мені здавалося, що світ більше не може піднятися з-під тягаря брехні, підлоти і людиноненависництва. Я виїжджаю з цієї країни творчо натхненним, з вірою в людство і в кращі дні світу!

Я хочу, щоб ви знали, до якого ступеня падіння може дійти „вільна“ буржуазна преса, як тісно переплітаються інтереси монополістичною капіталу з пресою і так званим відділом економічної розвідки. Я розповім вам кілька повчальних фактів.

У 1941 році в аргентінській провінції Мендос, у порядку подання технічної допомоги, на договірних началах працювала Марсонвільська геологічна розвідувальна партія. До того, як урядові стали відомі результати діяльності цієї розвідувальної партії, в Мендосі з’явився представник фірми Лазар Дежо, якийсь Мануель Крус Ф’єрро. За фірмою, яку представляв цей пройдисвіт, стояв Марсонвільський банк.

Фірма Лазар Дежо скупила за безцінь багато акрів землі провінції Мендос, оплачуючи ці операції чеками на Аргентинський національний банк.

Мануель Крус Ф’єрро діяв енергійно, не шкодуючи грошей, не перебираючи в способах, широко вдаючись до підкупів, підлогів і навіть до вбивства осіб, які чинили опір продажу їх земельних ділянок.

Коли всі земельні операції фірми були закінчені, геологічна партія повідомила уряд про те, що в провінції Мендос знайдено промислові поклади урану.

Нужденні, пограбовані Марсонвільським банком, який відняв у них землю, люди Мендосу почали викривати Мануеля Крус Ф’єрро. Переслідуваний народним гнівом і ненавистю, Ф’єрро втік до Сант-Яго, а потім у Марсонвіль.

До речі, Мануель Крус Ф’єрро не був аргентінцем, він був професіональним провокатором і гангстером на службі Марсонвільського банку, його ім’я… а втім я скажу про це пізніше.

Два тижні тому тут, у Москві, в кафе „Національ“ я зустрів журналіста, обличчя якого здалося мені знайомим, але ім’я нічого не говорило моїй пам’яті.

Це був Патрік Роггльс. Цей журналіст привернув мою увагу книжкою „Зрадники нації“. Книжка Роггльса підозріло повторювала вже підняті раніше Максом Томпсоном факти, які стосуються злочинного зв’язку монополій у дні війни.

Макс Томпсон був моїм другом, я читав його рукопис „Злочин“, який так і не побачив світу. Томпсон не знайшов видавця. Арештований поліцією, він помер у спікенбургській тюрмі від туберкульозу.

Мене зацікавило, як факти з конфіскованого поліцією рукопису Макса Томпсона потрапили до рук Патріка Роггльса.

Я пригадував, що вже зустрічався з цією людиною в сорок сьомому році в Лондоні, в Ланкастер-Хаузі, на засіданні Міністрів іноземних справ чотирьох держав. Обличчя Роггльса мені було знайоме, але ім’я Роггльс я чув уперше. Я болісно намагався пригадати те, що було зв’язано з цією людиною і випало з моєї пам’яті, але… так і не пригадав. Тоді з одним співвітчизником, який їхав на батьківщину, я послав портрет Роггльса моєму другові — працівникові однієї з марсонвільських газет, — з проханням написати мені все, що він знає про цю людину. Цими днями мені привезли відповідь».

Уільям Едмонсон навів повністю відповідь свого друга:

«Ти кажеш, що цей красень-журналіст Патрік Роггльс. Чудеса XX віку! Якщо цей пройдисвіт — журналіст, то, як говорив Твен, „він упав в літературу, немов сліпий мул у колодязь!“

Невже ти забув скандальну історію в провінції Мендос і гангстера Мануеля Крус Ф’єрро?! Це — одна й та ж особа!

Проте не будь наївним. Ф’єрро це Роггльс, але Роггльс це не Роггльс, а Рандольф Лассард!

Цей молодчик має таке ж відношення до літератури, як демократична партія Марсонвіля до демократії.

Нещодавно з приводу цього так званого Роггльса агентство Бертрана на сторінках марсонвільської преси розіграло нечуваний фарс: знайома тобі по театрику „Мірор ов лайф“ не дуже обдарована актриса Пеггі Даусон зіграла роль матері Роггльса, яка зрікається власного сина немовби через те, що він написав статтю „Сталінград сьогодні“. Її портрети і статті, сфабриковані агентством, намозолили очі в усіх газетах.

Думаю, що цей фарс повинен був, за розрахунком авторів інсценіровки, підняти наш патріотичний дух, а головне — створити Роггльсу в Росії репутацію прогресивного журналіста. Мені здається, що книжка „Зрадники нації“ зроблена з таким же розрахунком. Те, що в цій книжці, як ти пишеш, безсоромно використані цілі сторінки рукопису бідолахи Томпсона, лише підтверджує моє припущення.

Треба думати, що цей Патрік Роггльс, до речі, власник непоганого котеджу під Спікенбургом, — „рицар плаща і кинджала“. Його прогресивна діяльність — одяг з чужого плеча. Він вилазить з цього одягу, як пудинг із форми!».

Я прочитав вам лист для того, щоб усі присутні тут ще раз побачили, як переплітаються інтереси монополістичного капіталу, преси і економічної розвідки.

Я не хочу, щоб роггльси плямували ім’я журналіста!

Сорок років свого життя я віддав журналістиці. Я не продавав ні совісті, ні свого пера. Я завжди говорив з гордістю: я журналіст! І так званому «журналістові» Роггльсу не вдасться покласти пляма на Міжнародну газетну гільдію.

Я, звичайний мислячий марсонвілець, говорю вам: дорогі друзі, Роггльс це ще не Марсонвіль, це навіть не частина Марсонвіля!

30

У БУНКЕРІ

На Балтиці декілька днів стояли люті морози. Таллінську бухту скувало льодом. І навіть золотисті пляжі Піриті покрило крижаною кіркою. З ночі погода змінилася. Тепла течія Саргасова моря принесло туман. У щільний білястий серпанок сховався пагорб Тоомпса, Вишегородський замок, вежа «Кік-ін-де-кек» і навіть гостроверхі дахи Великої Гільдії і Ратуші приховало туманом.

Тільки велика майстерність пілота і бездоганна авіаційна техніка дозволили в таку погоду приземлитися літаку на Таллінському аеродромі. З літака вийшов капітан Гаєв і попрямував до «Победи», що очікувала його.

За годину на пероні Таллінського вокзалу капітан Гаєв зустрічав ленінградський потяг.

Повільно, даючи часті гудки, підійшов потяг до перону. Була шоста година ранку. Пасажири, вийшовши з вагонів, немов розчинилися в густому тумані.

Не без зусиль розшукавши транзитний зал, Роггльс попрямував до довідкового кіоску і зайняв чергу. Опинившись біля віконця, Роггльс запитав:

— Коли йде потяг на Віртсу?

— Вузькоколійна залізниця. Потяг номер сімдесят сім. Відправлення в нуль двадцять. Прибуває у Віртсу в шість сорок ранку, — швидко і точно відповів йому агент довідкового бюро.

— Через вісімнадцять годин?! — з досадою вигукнув Роггльс.

— Цілком вірно. Поки оглянете історичні пам’ятники естонської архітектури. Споруди другої половини тринадцятого століття! Екскурсійне бюро — другі двері наліво.

— Біс би вас побрав з вашими пам’ятниками! — вилаявся Роггльс і швидко вийшов із залу.

Гаєв вибіг на вокзальну площу, кинувся спочатку в один бік, потім в інший і, вже абсолютно не орієнтуючись в густому тумані, пішов на звуки голосів, що ледве долітали до нього. Він чув, як хлопнули дверці автомобіля, завурчав мотор і машина, трохи не збивши його з ніг, промайнула мимо. На задньому сидінні він упізнав Роггльса.

Водій таксі, коли Гаєв звернувся до нього з проханням відвезти його у Віртсу, сказав:

— Можна подумати, що Віртсу це Москва. Усі прагнуть у Віртсу! Усім потрібно терміново у Віртсу! Громадянин зараз заплатив лівакові п’ятсот рублів, щоб він відвіз його у Віртсу. Дайте мені тисячу рублів, я не поїду у Віртсу! Дорога — погань! Туман.

Гаєв попрямував до підполковника Ернескаса. За годину до прибуття ленінградського потягу Каширін подзвонив додому Ернескасу, тому в такий ранній час Гаєв застав підполковника на місці. А через півгодини, на м’якому сидіння дрезини, стомлений напругою цієї ночі, Гаєв задрімав. Посилаючи в туман тривожні звуки сирени, автодрезина швидко відносила його на південний захід, до північного берега Ризької затоки, у Віртсу.

Коли автодрезину подали на запасні шляхи і, маневруючи, вона загуркала на стрілках, Гаєв прокинувся. Тригодинний сон освіжив його. Подивившись на годинник, він запитав водія:

— Ми їхали три години десять хвилин?

— Точно, — відповів водій.

— А скільки треба часу, щоб проїхати у Віртсу на автомашині?

— При такому тумані годин п’ять, не менше.

«Якщо припустити, що Роггльс виїхав з Талліна на годину раніше, то і тоді ми випередили його хвилин на сорок», — подумав Гаєв і відправився в невеликий ресторан на набережній, де Ернескас рекомендував йому поснідати.

Сидячи в далекому кутку ресторану, за величезною діжею олеандра, і спостерігаючи людей, що входять в зал, Гаєв снідав.

«Прямий і зручний потяг на Таллін йшов з Москви в десять сорок ранку. З прибуттям цього поїзда був узгоджений розпис руху вузькоколійки на Віртсу, — міркував Гаєв. — Чому ж Роггльс вирішив не чекати ранку, а виїхав експресом на Ленінград? Виходить, ми десь помилилися. Роггльс довідався про свій провал і вирішив тікати, не чекаючи ранку. Роггльс не схожий на людину, що роздумує над своїм маршрутом, він чудово знає мету, до якої прагне. Віртсу — маленьке місто, де всі знають одне одного і кожна нова людина викликає цікавість. Чого Роггльс так поспішає у Віртсу? Ясно, що він пробирається на захід.

Якщо це так, то який його дальший шлях? На пороні через Суур-Вяйн на острів Муху, потім автомобілем по дамбі на острів Саарема і…»

Перервавши свої міркування, Гаєв розплатився, вийшов з ресторану і пішов до набережної.

Порон на Муху вже відійшов, його рух був зв’язаний з прибуттям поїзда вузькоколійки.

«Розуміється, Роггльс, не діждавшись у Талліні ранку, щоб виїхати вузькоколійкою у Віртсу, не чекатиме наступного порона на Муху». Зробивши такий висновок, Гаєв пішов розшукувати хазяїна рибальського бота, що стояв на причалі біля помосту набережної.

Це був бухгалтер з рибальського колгоспу острова Муху. Гаєв знайшов його в тому самому ресторанчику, де недавно снідав сам. Бухгалтер приїжджав у банк оформляти грошові документи і поспішав до дванадцяти годин повернутись у колгосп.

Роздумувати було ніколи. Якщо його розрахунки правильні — не біда, що він опиниться на острові раніше за Роггльса. Прийнявши це рішення, капітан дав телеграму полковникові Каширіну і поспішив на берег.

Плавання було недовгим, і Гаєв зійшов на берег Муху, найменшого острівка Моонзундського архіпелагу. Автобус після прибуття порома відійшов. На Саарема можна було потрапити або в допотопній машині «Лавро-Клемер», або на дрожках, в які була запряжена дистрофічна ряба конячина. Цей вид транспорту був продуктом приватнокапіталістичної ініціативи двох заповзятливих островитян.

Віддаючи перевагу автомобілеві, Гаєв домовився з шофером, одвів машину за гостроверхі будиночки і, запасаючись терпінням, приготувався чекати.

Чекати довелося довго, але коли його вже починали брати сумніви, в напрямку на Саарема до дамби виїхав грузовик, навантажений порожніми бочками. Поруч з водієм сидів Роггльс.

Виждавши деякий час, Гаєв дав знак шоферові, і вони виїхали за грузовиком, який мчав дуже швидко. Старенький «Лавро-Клемер» ледве встигав. Чхаючи і кашляючи, нещадно димлячи, загрожуючи на кожному повороті розвалитися, автомобіль відставав од грузовика все більше й більше і, нарешті, вони перестали його бачити.

Доводилося зупинятись біля населених пунктів, розпитувати і, тільки переконавшись у тому, що вони йдуть по сліду грузовика, продовжувати цю рисковану гонитву в тумані.

Біля Кінгісеппа вони наздогнали грузовик, — але Роггльса в кабіні уже не було. Проїхавши до готелю, Гаєв розплатився з шофером і взяв собі номер.

У тумані, який з усіх боків окутав місто, розшукувати Роггльса було б щонайменше безглуздо. Наміри Роггльса були ясні, і Гаєву не лишалось нічого іншого, як повідомити про це прикордонників Саарема.

Тим часом Роггльс вийшов на берег і вздовж земляного валу, який оточував старий замок, дрібноліссям пройшов у напрямку до мису і зупинився біля маленького будиночка, складеного з сірого вапняку і вкритого побурілим очеретом. З будинку вийшов високий парубок у зюйдвестці, теплому бушлаті і високих чоботях. Побачивши Роггльса, парубок вичікуюче зупинився.

— Мені потрібен Сякка… — вдивляючись у парубка, сказав Роггльс.

— Я Сякка. Ерік Сякка, — відповів парубок, з цікавістю розглядаючи гостя.

— Мені потрібен старий Сякка, Яан Сякка, — поправився Роггльс.

— Це мій батько. Пройдіть у ліву половину. Тільки він… — почав було Ерік і спинився.

— Що він?

Ерік Сякка, махнувши рукою і нічого не сказавши, швидко пішов до міста.

Коли Ерік зник у дрібноліссі, Роггльс відчинив двері ліворуч і ввійшов у кімнату. Тьмяне світло, проникаючи через підсліпувате віконце, грало скупими бліками на великому розп’ятті в правому кутку. Неохайний старик, небритий і непричесаний, лагодив рибальську сіть. Підвівши свої невиразні олов’яні очі на прибулого, він мовчки ждав.

— Іоуду тьооле! — привітав його Роггльс.

— Іоуду тьооле, — мов луна, відповів старик.

— Мені потрібен Яан Сякка.

— Кому потрібен старий Сякка? — байдуже спитав Яан.

— Густав шле привіт старому Есту. Сонце ще зійде над Езелем, — значуще сказав Роггльс.

Очі старика стали осмисленими, він підвівся з стільця, і Роггльс побачив, що старий ще сповнений сил, немов кряжистий дуб.

— Езель і Даго — сторожові пси естів, — відповів старик і простягнув руку.

Роггльс поклав у руку старика половину срібного долара. Старик посміхнувся, зняв зі стіни різьблене, чорного дерева розп’яття, відсунув, немов у пенала, задню стінку і, діставши другу половину долара, з’єднав їх. Краї монети точно зійшлися.

Повісивши розп’яття на місце, старий сказав, хитрувато дивлячись на гостя:

— Старий став Сякка, хворий став Сякка, що може зробити старий для гостя?

— Мені треба в Стокгольм… — тихо сказав Роггльс.

Сякка посміхнувся:

— Мені потрібна моя молодість, чи можу я її повернути? На старому рибальському боті, взимку… Погане зараз море, неспокійне. Ні, старий Сякка давно вже не пересікав Балтику. — Старик сів і, змотуючи шпагат, опустив голову, немов забувши про гостя.

— Десять тисяч карбованців… — знову тихо сказав Роггльс.

Старик подивився на гостя, і на обличчі його ще раз промайнув вираз зацікавленості, але, нічого не відповівши, він знову зайнявся своєю справою.

— П’ятнадцять тисяч і тисячу доларів…

Старий глянув оцінюючим поглядом на Роггльса і сказав:

— Будуть витрати. Гроші потрібні наперед.

Роггльс мовчки відрахував гроші, старик жадібно взяв їх, засунув у кишеню овчиного бушлата і сказав:

— Іди. Опівночі будь на Кієлькондському мисі, біля банки Трьох святих. Я чекатиму з ботом. Ми можемо дійти до Готска Санде, це шведський острів, там ходить пароплав на Стокгольм.

Це не дуже влаштовувало Роггльса, але іншого виходу не було. Довелося погодитись.

Коли, залишившись наодинці, Сякка замикав двері будинку на важкий висячий замок, з туману виринув Ерік.

— Батьку, — сказав він, підійшовши впритул, — ти знову берешся за старе?

— Учила салака акулу розуму…

— Батьку, наша артіль зветься «Уус елу», а в новому житті темною стежкою не ходять! Дивись…

Ерік не встиг договорити — старик легко підняв сина і кинув його в кущі ялівцю.

— Так робить Яан Сякка з тим, хто стає йому на дорозі! Запам’ятай це, щеня! — додав він і зник у тумані.

Ерік ледве підвівся. Падіння оглушило його. Потім він швидко пішов берегом до Кінгісеппа.

Опівночі біля банки Трьох святих Роггльс чекав старика, прислухаючись до грізного шуму моря. Туман розсіявся. Перед ним був полоній піщаний берег, усіяний уламками сірого вапняку. Хвилі набігали на покриті мохом валуни, приносячи з собою шматки тонкого льоду і піну.

Напружений слух Роггльса уловив рокіт мотора, він ледве чутно прозвучав з моря і затих. Поривчасто дув різкий північно-східний вітер. «Попутний!» подумав Роггльс.

Раптом він почув сумний крик чистуна. Цей ненажерливий птах полює вдень, а вночі дрімає у прибережному ліску. «Хто злякав чистуна? Чого птах так пересторожливо закричав?» Не встиг Роггльс подумати про це, як з темряви з боку берега показався Яан Сякка. Він ніс велике кормове весло і парус.

Роггльс впізнав старика, рушив назустріч. Сякка кивнув йому головою і пішов уперед.

Через деякий час вони опинилися перед глухим парканом. Старик впевнено відсунув потрібну дошку і проліз у щілину. Він почекав, поки Роггльс не наслідував його приклад, потім поставив дошку на місце і знову пішов уперед.

По запаху Роггльс зрозумів, що вони на території рибного заводу. Ліворуч і праворуч від них тягнулися довгі прямокутні цехи, склад порожніх бочок під брезентовим тентом, бункер для приймання свіжої риби. Вони йшли вперед, притримуючись підвісної канатної дороги, що вела від бункера до причалів.

Біля самих причалів висока металева опора, немов щогла високовольтної лінії, несла трос, по якому у вагонетці подавалася жива риба від причалів у обробні цехи заводу. Порожня вагонетка завмерла біля електричного підйомника. На всій території заводу не було ні душі.

— Сторож тільки на прохідній, — пояснив Сякка.

Біля причалів, брязкаючи ланцюгами, погойдувався моторний і парусний флот заводу. Безпомилково знайшовши потрібне судно, старик вийняв ключ, одімкнув ланцюг і з спритністю мавпи стрибнув на ніс.

Притримуючи принесеним веслом ботик біля причалу, Сякка почекай, поки Роггльс не стрибнув у судно, потім одштовхнувся від помосту, і бот легко сковзнув у море.

Вправно маневруючи, обходячи лайди і прибережні валуни, то підгрібаючи кормовим веслом, то впираючись ним у дно, старик швидко і точно вів бот на чисту воду.

Погода була непривітна. Сірі гребені хвиль бігли у відкрите море, обганяючи бот. Холодний різкий вітер дув з острова.

Старий кинув на ніс ботика свою зюйдвестку. Вітер безборонно куйовдив його довге сиве волосся. Сякка потрапив у свою стихію. Він був збуджений і щасливий.

Вийшовши на відкриту воду, Сякка поклав кормове весло і, вдивляючись у темряву, довго прислухався. Потім з незвичайною для своїх років спритністю встановив і підняв старий косий парус. Ботик нахилився і швидко пішов на захід.

— Найшвидша посудина на всьому острові! — з гордістю сказав Сякка. — Цей ботик я збудував багато років тому і назвав його «Ельза», так звали мою жінку. — Старий посміхнувся. — Тепер вони зафарбували його стару назву і написали «Зоря». Це артільники з «Уус елу»! Мій хлопчисько теж доклав до цього рук.

Вітер дужчав, хвилі ставали більші. Сильно нахилившись, ботик швидко мчав на захід.

Раптом яскраво спалахнуло світло прожектора, розрізавши, мов ножем, темряву ночі. За першим прожектором спалахнув другий, третій, одночасно почувся рокіт моторів, і катери прикордонної охорони, намацавши прожекторами бот, помчали вперед. У перехресних променях прожекторів парус тріпотів, мов крило метелика, який б’ється об скло електричної лампи.

Сякка різко змінив курс. Парус захлопав і обвис. Бот втратив швидкість і почав повільно відходити на схід. Рокіт моторів з кожною хвилиною наближався. Втікачів могла врятувати лише обмілина, непрохідна для катерів з глибокою посадкою.

— Ей! Парусний бот! Наказую спустити парус! — почули вони застережливий оклик.

Схопивши кормове весло, старик, веслуючи, намагався прискорити рух судна. Але держати бот проти вітру, працюючи веслом, було не під силу навіть йому.

Клинок трасуючих куль зрізав верхівку щогли. Парус упав, накривши собою Роггльса, і судно втратило хід. В ту ж мить старик намацав рятівну обмілину. Відштовхуючись кормовим веслом, нещадно лаючись, він, обминаючи лайди, впевнено повів ботик до берега.

Коли вони були вже біля причалів, знову пролунала кулеметна черга. Сякка скрикнув і впав на корму. Підхопивши кормове весло, Роггльс відштовхнувся од обмілини і почув, як ніс ботика вдарився об причал. Роггльс стрибнув на поміст і простягнув руку старому. Сякка грудьми ліг на причал і, стогнучи, перевалився на спину. На території заводу спалахнули ліхтарі. Вони були оточені, а старик не міг іти.

«Залишити його тут, щоб він попав у руки прикордонників і виказав мене? Ні!» вирішив Роггльс і, вдаривши старика рукояткою пістолета в висок, скинув його з помосту в море.

Тікати через двір було небезпечно, вся освітлена частина двору, мабуть, прострілювалась. На втечу берегом він не наважувався, не знаючи, чи далеко тягнеться обгороджена територія заводу. Погляд Роггльса впав на опору підвісної дороги. Він підбіг до металевої опори і почав підніматися по вузькій залізній драбині. Звідси він добре бачив увесь двір і цехи заводу: прикордонники цепом посувалися вперед, охоплюючи півколом причали.

Добравшись до вершини, Роггльс схопився за трос, підтягнувся і стрибнув у вагонетку, його обдало запахом риби. Стінки вагонетки були мокрі і слизькі. Але тут, якщо тільки його не помітили, небезпека йому не загрожувала.

Знову спалахнули прожектори, освітивши берег, причали і підвісну дорогу. Роггльс притулився до борту вагонетки. Цьому хлюсту, який вживав тільки французьку косметику, стійкий запах салаки у вагонетці здавався тепер божественним нектаром. Він був жалюгідний і в той же час страшний, як усякий загнаний звір.

Прикордонники вийшли до причалів. Вони знайшли ботик «Зорю», велику пляму крові на помості і на кормі судна. Повертаючись, сержант помітив на гострому куті металевого кріплення клаптик матерії. Роггльс бачив, як сержант доповів офіцерові. Лейтенант підійшов до опори, засвітив електричний ліхтар, заяв клапоть тканини, розглянув його і дав команду.

Роггльс почув, як, лунко здригаючись від ніг прикордонника, загриміла опора. Сержант піднімався по драбині. Роггльс трошки підтягнув вагонетку до опори і зняв гачок. Спочатку повільно, потім усе швидше й швидше підштовхувана власною вагою, вагонетка покотилася по туго натягнутому тросу, біля крайньої опори підійшла до перекидача і, немов салаку, вивалила Роггльса в бункер.

Зовсім безпорадний, роздираючи до крові нігті, ковзаючись по дерев’яних, насичених риб’ячим жиром стінках бункера, Роггльс намагався вибратись наверх, але безуспішно.

Під ним була брезентова основа конвеєра, який подавав рибу для розбирання. Вийнявши ніж, Роггльс розрізав брезент і вислизнув у вузьку щілину між роликами, які подають конвеєр, спустився на землю, проповз під конвеєрною стрічкою і спробував підвестись, але в груди його вперся короткий ствол автомата.

Роггльс повільно підняв руки.

— Впізнаєте? — запитав лейтенант, освітлюючи ліхтарем його обличчя.

— Впізнаю. Це він приходив до батька, — сказав Ерік Сякка.

— Так, це Патрік Роггльс. Так званий кореспондент «Марсонвіль Нью Сервіс», — підтвердив капітан Гаєв.

31

НА САКМАРІ

Ще ніколи час не здавався Ржанову таким нескінченно довгим, як у ці дні. Балт ставав з кожним днем усе нахабнішим і розв’язнішим, і переборювати ненависть до нього було дедалі важче.

Коли під Мінськом, у цю війну, в польовому госпіталі у Ржанова без наркозу виймали з стегна кулю, біль був нестерпний, він зціпив зуби, чекав і думав: «Тільки б швидше!.. Тільки б швидше!..» Але ненависть породжувала в ньому гнів і в той же час підпорядковувала його почуття і думки тому суворому завданню, яке він повинен був, обов’язково повинен був виконати.

У п’ятницю вночі Ржанов відчинив домашню аптечку, що висіла над диваном, вийняв її передню частину з ліками, за якою була схована рація, і передав шефові зашифроване повідомлення про те, що Балт «благополучно прибув» і приступив до «роботи». Настроївшись на прийом, він одержав відповідь і розшифрував її:

«ДАЙС ПРОВАЛИВСЯ кома ПРИПИНІТЬ БУДЬ-ЯКИЙ ЗВ’ЯЗОК кома НЕБЕЗПЕЧНО крпк ІНФОРМАЦІЇ ТИМЧАСОВО УТРИМАЙТЕСЬ крпк ГУСТАВ».

Балт захвилювався.

— Ви поїдете проводжати мене на вокзал, — розпорядився він і почав збиратися в дорогу.

Поїзд на Південноуральськ відходив о першій годині ночі. Ржанов посадив свого «гостя» у другий плацкартний вагон. Поїзд рушив. Ржанов, стоячи на пероні, помахав Балту рукою, а коли з ним порівнявся останній вагон, скочив на підніжку.

Поступово збільшуючи швидкість, поїзд ішов на південь, круто обгинаючи порослу хвойним лісом сопку.

Вранці у відділі кадрів заводу Таню Баскакову попередили, що завтра ранковим поїздом з Челябінська приїжджає Ладигін.

Нічого не лишилось у Тані від колишнього почуття, а все-таки майбутня зустріч з Гришею хвилювала її. Таня розкрила старенький альбом, мамин подарунок, і, перегортаючи сторінки, довго розглядала пожовклі любительські фотографії. Спогади юності зігрівали теплом.

Тихо сопучи, спала в ліжку, яке вже стало їй тісним, Світлана. Голосно цокав будильник. Лампа була закрита поверх абажура газетою, і в кімнаті стояла м’яка півтемрява. Розпустивши коси, в байковому халатику, Таня сиділа за столом і перегортала свої спогади.

Ось поле під Орєховою гіркою. Буйно цвітуть ромашки. Вінок з ромашок у неї на голові, обоє вони, тримаючись за руки, немов у хороводі, стоять по коліна в густій траві. Їм по шістнадцять років…

Обережний стук у вікно повернув її до дійсності. «Дванадцята година ночі. Хто б це міг бути?» подумала Таня і пішла відчиняти двері.

На порозі стояв незнайомий їй чоловік, обличчя його викликало довір’я, ясно-голубі очі, трошки прищурені в посмішці, дивилися на неї уважно і на диво просто. З-під ушанки вибивалося вкрите памороззю пасмо його світлого волосся.

— Здрастуйте, Тетяно Миколаївно!

— Здрастуйте! — дивуючись тому, що незнайомий чоловік називає її на ім’я, вона запросила його ввійти і замкнула двері.

— Даруйте, що так пізно, — вибачився Нікітін, знімаючи пальто.

— Почекайте хвилиночку! — спохватилась Таня і, вибігши в кімнату, одразу ж повернулась. Її коси були зібрані у великий вузол, а на плечах лежала легка оренбурзька шаль.

— Прошу, — сказала вона, навстіж розчиняючи перед гостем двері в кімнату.

Побачивши дитяче ліжко, Нікітін, стараючись не шуміти, пройшов до столу і тихо сказав:

— Ось, Тетяно Миколаївно, моє посвідчення, давайте познайомимось.

Тетяну здивував і зацікавив прихід майора, але, намагаючись нічим не виказати своєї цікавості, вона повернула посвідчення і, помітивши його швидкий погляд, що ковзнув по фотографії, захлопнула кришку альбома.

Було жаль, що прихід Нікітіна одірвав її від спогадів юності. Завтра приїжджає Гриша…

— Завтра приїжджає Григорій Ладигін, — сказав Нікітін.

Збіг її думок з тим, що сказав майор, примусив Таню насторожитися.

— Мені не хотілося б, Тетяно Миколаївно, розмовляти з вами мовою прописних істин, але, беручи до уваги завод, на якому ви працюєте, це не зайве. Вороги нашої батьківщини уперто засилають до нас свою агентуру. У нас є всі підстави припускати, що завтра, скориставшись документами інженера Ладигіна, на завод приїжджає іноземний агент, досвідчений і небезпечний ворог.

— Вибачте, Степане…

— Федорович, — підказав Нікітін.

— Вибачте, Степане Федоровичу, я, звичайно, знаю, що існує капіталістичний світ, що до нас засилали і засилатимуть ворожу агентуру, але те, що говорите ви… Словом, усе несхоже на пригодницьку романтику. Важко повірити, що ти стаєш учасницею такої пригоди.

— Я дуже хотів би, Тетяно Миколаївно, щоб ця, як ви кажете, «пригода» обминула вас.

Відчувши щирість у тоні співрозмовника, Тетяна запитала:

— Чому?

— Тому, що агент не знає про ваше існування. Зіткнувшись з вами лицем в лице, чудово розуміючи, що ви викриєте його, він усуне вас із своєї дороги.

— Ви говорите майже неймовірні речі, — з недовір’ям сказала Тетяна.

— «…Кажуть, що правда дивовижніша, ніж вимисел. Це тому, що вимисел боїться вийти за межі можливого, а правда — ні». Не пам’ятаю, хто це сказав. Ось карточка Ладигіна, якого ви збираєтесь завтра зустріти, — закінчив Нікітін, дістаючи з кишені фотографію.

— Це Гриша! — сказала вона, тільки глянувши на карточку; потім, усе більше сумніваючись у правильності першого враження, розкрила альбом і, порівнюючи фотографії, нерішуче сказала:

— Вони дуже схожі, але…

— На цій випадковій, здавалося б, схожості і побудовано весь тактичний хід ворога, — пояснив Нікітін.

— А де Ладигін? Справжній, Григорій Ладигін? Що з ним? — стурбовано запитала Таня.

— Поки що мені не хотілося б відповідати на це запитання, — ухильно сказав Нікітін і додав: — Ви не могли б показати мені фотографії Ладигіна, які у вас є? Мабуть, вони тут, у цьому альбомі?

Таня зніяковіла. Їй не дуже хотілося відкривати перед чужою людиною сторінки свого минулого. Але Нікітін викликав до себе довір’я, до того ж вона розуміла, що це не пуста цікавість. Таня подумала і мовчки підсунула до нього альбом.

Перегортаючи сторінки, Нікітін вибрав фотографію, де Ладигін був знятий у профіль, і попросив її на один-два дні.

— Завтра як інспектор ЖКВ заводоуправління я зустріну Ладигіна на вокзалі. Прошу вас, Тетяно Миколаївно, нічим не виявляти свого ставлення ні до мене, ні до Ладигіна. А в обідню перерву, якщо ви нічого не маєте проти, давайте зустрінемось у бібліотеці Палацу культури.

Вони домовились про зустріч, і Нікітін попрощався.

— На добраніч, — побажав він уже в дверях і вийшов.

Звичайно, була ніч, але спокою не було. Схвильована майбутньою зустріччю, Таня не спала. Вставши раніше, ніж завжди, вона ледве розбудила Світлану, нагодувала її, одвела в дитячий садок і поспішила на вокзал. Поїзд прибував о дев’ятій тридцять.

Південноуральський вокзал був збудований у дні війни. Висока башта посередині і дві по боках робили його схожим на невелику, але грізну фортецю. Зубці на парапетах башень доповнювали це враження, пом’якшене лише світлими тонами окраски і мозаїчним вітражем над входом.

На запасних коліях станції стояв товарний состав, уже зовсім готовий до відправки. Продукція заводу, що стояла накрита тентами на великих платформах состава, викликала почуття гордості. Вгадуючи під безформними складками брезенту грізні машини, Таня ще з більшим почуттям відповідальності думала про майбутню зустріч.

Поїзд приходив з півночі. День був сонячний і морозний. Ось далеко, ледве видний, з тунелю в Кабан-Тау з’явився сірий султан диму. Витягуючи довге металеве тіло, виблискуючи на сонці шибками вікон, поїзд показався і зник, обгинаючи порослі ільмами та березами приярки Іирндика. Спускаючись по Сакмарській терасі, поїзд ще довго то показувався, то зникав, поки не виринув зовсім близько, біля семафора станції.

Таня побачила на пероні Нікітіна. Вираз його обличчя був спокійний і навіть нудьгуючий. Тільки по гострому схвильованому погляду в її бік Таня зрозуміла, наскільки напружений його стан.

Пасажирський состав підійшов і зупинився. Не поспішаючи, вони підійшли до другого вагона. Першою вийшла жінка з дитиною і чималою кількістю чемоданів. За допомогою провідника, випробовуючи терпіння пасажирів, жінка повільно вибиралася з тамбура.

Потім на поручні виходу з’явилася рука із знайомими літерами «ТАНЯ». Баскакова посміхнулась і торжествуюче подивилася на Нікітіна, який стояв поруч. Її погляд ніби говорив: «…Бачите, це він, Гриша! Та хай вас не засмучує ваша помилка, Це добре, що приїхав він, а не той, кого чекали ви!» Глянувши знову на руку, Таня побачила дрібне рудувате волосся, що вкривало тильну частину руки. «Дивно, — подумала вона, — я раніше ніколи його не помічала».

Коли жінка зняла останній чемодан з приступки вагона, Ладигін ступив уперед, і Таня, посміхаючись, рушила йому назустріч. Ну, звичайно, це був він! Та ось Ладигін підвів очі і, ковзнувши по ній байдужим поглядом, зійшов на перон. Це був Гриша, але очі… Чужі, невиразні очі, схожі на дві краплі мильної води, примусили її насторожитись. Він не впізнав її. З рюкзаком за плечима, зв’язаними лижами і чемоданом у руці, приїжджий пройшов мимо, оглядаючись на всі боки.

— Хто тут інженер Ладигін? — голосно спитав Нікітін.

— Я інженер Ладигін, — відповів пасажир з лижами і рюкзаком.

— Дуже приємно. Я з ЖКВ заводоуправління. Наказано зустріти вас і одвезти в будинок приїжджих. Ви поки що поживете там, а квартиру вам ремонтують. Познайомтесь, це за дорученням заводського колективу вас зустрічає інженер Баскакова, — сказав Нікітін, показуючи на Тетяну.

— Радий познайомитись! — промовив Ладигін, простягнувши руку.

Таня відчула потиск вологої, холодної руки — чужий потиск — І ледве вимовила:

— Звичайно, моє прізвище вам нічого не говорить, я рядовий член колективу. Ми вітаємо вас з вступом у нашу дружну заводську сім’ю і бажаємо вам творчих успіхів.

— Спасибі! — подякував Ладигін, відкривши в посмішці великі жовті зуби.

Підхопивши чемодан приїжджого, Нікітін попрямував уперед, Ладигін і Баскакова пішли за ним. Заводська машина доставила їх у будинок приїжджих.

— Я теж тимчасово живу тут, напроти вас, — сказав Нікітін, відмикаючи двері кімнати. — Тут вікна виходять на подвір’я і відкривається чудовий вид на Кабан-Тау. А в мене вуличний шум, сонце…

— Ви зі мною в заводоуправління чи відпочиватимете? — спитала Баскакова.

— Я не стомився. Тільки вмиюся з дороги і поїду з вами, — відповів Ладигін.

Таня, збентежена тим що відбувалося, всю дорогу мовчала і ледве відповідала на запитання. Біля заводоуправління вона попрощалась і пішла до прохідної.

Через деякий час Нікітін зайшов до директора заводу і, сідаючи в крісло, звернувся до нього:

— Ну, Митрофане Кузьмичу, розповідайте.

Директор заводу, чоловік років п’ятдесяти, сивий, підстрижений їжачком, з кущуватими вусами і жвавими карими очима, поглядаючи на сигнали диспетчерського комутатора, які раз у раз спалахували в кабінеті, розповів:

— Скориставшись тим, що я теж закінчив Бауманське училище, в порядку «спогадів» я дав йому з десяток запитань про педагогів, професуру, аудиторії, гуртожиток…

— Ну? — з неприхованою цікавістю спитав Нікітін.

— Жодної помилки. Він чудово знає училище, педагогів, приміщення, програму. Більше того, він… Ви не фахівець, і навряд чи вам це буде зрозуміло.

— Я інженер, закінчив Ленінградський інженерно-будівельний інститут, — пояснив Нікітін.

— Тоді ви мене зрозумієте. Негерметичність конусів засипного апарата викликає прорив розпеченого доменного газу, що має в собі надзвичайно дрібні частинки абразивно-рудного пилу, який роз’їдає стінки конусів. Борючись із цими явищами, ми застосовуємо електродугову наплавку надміцних сталей. Враховуючи нашу з вами, Степане Федоровичу, розмову, я доручив інженерові Ладигіну, як одному з перших фахівців, що ставили досліди з бальмінітом, провести ці роботи у нас на місці посадки конуса в сідло засипного апарата.

— І що ж він?

— Він показав чудове знання наплавки вокаром і сормайтом, а про бальмініт відповів ухильно, сказавши, що цей сплав ще мало перевірений.

— І це все? — здивовано запитав Нікітін.

— Поки що все, — відповів директор, спостерігаючи настирливий сигнал комутатора, і, не витримавши, підключив динамік.

«Одначе, — подумав Нікітін, виходячи з кабінету, — їх там готують добре!»

Нікітін попрямував у фотографічну лабораторію відділу кадрів і довідався, що нібито для анкети Ладигіна вже сфотографували у потрібному ракурсі. В павільйоні, схожому на маленьку оранжерею, він порівняв фотографію, взяту у Тані, із знімком, зробленим сьогодні.

Зовнішня схожість була очевидна, але, подивившись через лупу на структуру вуха, Нікітін пересвідчився, що робота зроблена немарно. Навіть у близнят, які мають повну схожість, структура вуха завжди різна. У Ладигіна було коротке, широке вухо з відокремленою мочкою, у агента довге вухо, витягнуте по вертикалі, з прирослою мочкою.

Залишивши фотографію Ладигіна для репродукції, Нікітін поспішив у центр міста, щоб купити лижі, його турбувало те, що агент має лижі.

В магазині Нікітін натрапив на чоловіка в шкіряному пальті, якого він уже бачив сьогодні на вокзалі. Вольове обличчя цього чоловіка запам’яталося Нікітіну. Незнайомець, уважно стежачи за ним, — Нікітін це чудово бачив, — теж купував лижі.

Почувши довгий заводський гудок, Нікітін заніс лижі в будинок приїжджих і поспішив у бібліотеку Палацу культури.

Як же він здивувався, коли, входячи в бібліотеку, побачив Ладигіна, що якраз виходив звідти з пачкою книг! Не помітивши його, Ладигін пройшов мимо, перегортаючи на ходу брошуру.

Нікітін спитав у бібліотекарки:

— Це що, новий інженер?

— Так, узяв літературу з питань електродугової наплавки надтвердих сплавів, — відповіла вона і додала — Дуже цікавиться бальмінітом. Уперше чую про нього. Треба буде надіслати запит у бібколектор. Відстаємо ми од Москви з новинками.

Помітивши Таню, яка саме ввійшла, Нікітін пройшов у читальний зал, у цей час майже порожній. Схвильована Таня розповіла:

— Я, як побачила його руку, зразу подумала: це він, Гриша Ладигін.

— Вас ввела в оману татуїровка на його руці, — перебивши її, підказав Нікітін.

— Так, це була наша юність… і…

— «…Ти от ім’я моє на все життя на руці виколов, а з серця вирвав легко…» — нагадав Нікітін.

— Вам Гриша показував мій лист? — здивувалася Таня.

— Так, — сказав Нікітін. оберігаючи її від зайвих хвилювань.

— Потім я побачила волосся на його руці, — коротке, але густе руде волосся. У Гриші не було волосся на руці. Я подумала: ми не бачились п’ять років, він змужнів, у нього виросло волосся. Глянувши на нього, я була певна, що впізнала Гришу, він дивився кудись униз, на приступку, але як тільки підвів очі, я побачила, що це не він. Цей чоловік курить. Я спитала його, коли ми їхали в машині: «Навіщо ви курите?» Він сказав: «Я курю з дитинства. Звик, не можу покинути». Тоді я знову спитала його: «А де пройшло ваше дитинство і юність?» Він відповів: «В Орєховогорську…» Я ж виросла разом з Гришею. Він ніколи не курив. Це зовсім чужа, невідома мені людина. Я спитала його: «Це у вас ім’я коханої на руці?» Він відповів:

«Дела давно минувших дней,

Преданья старины глубокой…»

Ці пушкінські рядки любив при нагоді цитувати Гриша. Ви розумієте, Степане Федоровичу, я не боюсь його, але… Він дуже нагадує мені людину, з якою я провела роки свого дитинства і юності, в той же час це людина чужа і ворожа мені… всім нам. Я це чудова відчуваю і розумію.

— Я проситиму вас, Тетяно Миколаївно, сьогодні ж увечері, після роботи, написати все те, що ви мені зараз розповіли. І постарайтеся сьогодні з цією людиною не зустрічатися, — попередив її Нікітін.

— Вибачте, — спинила його Тетяна, — чому ви дозволяєте йому бути на волі? Це ж небезпечно — звір на волі.

— Ненадовго, але це необхідно.

— Розумію. Якщо я вам буду потрібна, можете на мене розраховувати, — сказала Таня.

Нікітін попрощався з нею і пішов на побачення з капітаном Ржановим. Їх зустріч призначив по телефону з Москви полковник Каширін. Коли Нікітін ввійшов у маленьку кімнату ІТП заводської їдальні, назустріч йому підвівся чоловік у шкіряному пальті. Згадавши свою зустріч під час купівлі лиж, вони посміхнулися і, скориставшись з того, що в цей час тут було безлюдно, обміркували підсумки дня і виробили спільний план дії.

На кінець робочого дня трапився епізод, який значно прискорив розвиток подій. Сталося те, чого найбільше боявся Нікітін.

Закінчивши огляд великого і малого конусів засипного апарата, Ладигін запитав доменного майстра, який супроводжував його:

— Де я можу побачити інженера Баскакову?

— Баскакову? — здивувався доменщик. — Ах, Таню?

Ладигін здригнувся. В цей час він витирав клоччям руки й ім’я Баскакової на його руці було перед очима їх обох.

— Авжеж, Таню, — згодився Ладигін.

— Та ви пробачте, ми всі звемо її Танею. Вона як приїхала до нас у сорок восьмому — одразу всі її полюбили. Хороший інженер. Ви ж разом закінчували Бауманське? — запитав він.

— Так, разом, — сухо відповів Ладигін і пішов до гудка з заводу.

Купивши коньяку, пляшку десертного вина і коробку шоколадних цукерок, він попрямував до себе в готель.

Стурбований випадковою розмовою з доменщиком, великою мірою втративши свою самовпевненість, він ішов, оглядаючись на всі боки, і йому здавалося, що в сутінках, які вже лягли на землю, криється якась небезпека, що хтось стежить за кожним його кроком.

Коньяк загострив його уяву. Зіставляючи те, що він почув від доменщика, з тими запитаннями, які давала йому Баскакова, він прийшов до висновку, що цієї ж ночі треба втекти або ж… кілька крапель синильної кислоти в пляшці вина, і небезпечний свідок проти нього зникне. А якщо вона уже встигла поділитися з ким-небудь своїми підозрами, її смерть буде прямим доказом проти нього… Поїзд на Челябінськ є тільки завтра, о дев’ятнадцятій годині.

Він розгорнув карту Південного Уралу. Найближчим населеним пунктом був Зилаїр, кілометрів за сорок починався хребет Дзяутебя, а південніше йшла дорога на Чкалов. У цьому напрямку його не шукатимуть, але двісті п’ятдесят кілометрів на лижах… «Коли йдеться про власну шкуру, можна зробити і тисячу кілометрів!» подумав він і, вирішивши перевірити свої підозріння, одягнувся і вийшов на вулицю.

Нікітін, слідкуючи за Ладигіним у вікно, побачив, як той, вийшовши з парадного, швидко перейшов вулицю і різко повернув за ріг. У цей же час із парадного протилежного будинку вийшов Ржанов і швидко пішов у тому ж напрямі. Несподівано з-за рогу показався Ладигін, він кинувся на Ржанова, схопив його за плечі і щось швидко сказав, на обличчі його був вираз несамовитої люті. Потім узяв Ржанова під руку і повів у готель.

Нікітін, почувши, як у дверях клацнув замок, вийшов у коридор і припав вухом до тонкої фільонки дверей. Він почув приглушений, сповнений ледве стримуваного гніву голос Ладигіна:

— Теплов! Що ви тут робите?!

— Я одержав термінове відрядження на завод…

— Ви брешете! Іншого поїзда з Челябінська не було! Ви стежите за мною!

— Я маю вказівку від Густава бути біля вас. Балт, вам загрожує небезпека!

Настала пауза. Нікітін почув звук вина, яке лилось у склянку.

— Пийте!

— Не буду!

— Чому?

— Ви мене отруїте, я вам не довіряю.

— Ідіот! Завтра ми виїдемо в Челябінськ. Візьміть квитки і чекайте мене на вокзалі. Гроші у вас є?

— Є!

— Ідіть!

Нікітін швидко зайшов у свою кімнату і почув, як, хлопнувши дверима, вийшов Ржанов. Підійшовши до вікна, Нікітін побачив, як Ржанов знову завернув у парадне протилежного будинку.

Сильний шум у кімнаті напроти перервав його спостереження. Нікітін почув, як Балт відчиняв вікно, утеплене і заклеєне на зиму; це, очевидно, вдалося йому. Вузька смужка світла над дверима його кімнати погасла.

Нікітін швидко збіг униз, пройшов чорним ходом і, обережно виглянувши на подвір’я, побачив, як Балт з лижами і рюкзаком у руках швидко йшов від будинку.

Взявши лижі, Нікітін попрямував слідом за ним. Ставало зовсім темно. Боячись випустити Балта з поля зору, майор прискорив ходу.

Як тільки Балт вийшов за межі міста, він надів рюкзак і став на лижі. Нікітін за виступом огорожі теж став на лижі, подумавши: «Ходак я поганий, краще закінчувати цю гру тут же». Прийнявши рішення, він переклав пістолет із задньої кишені штанів у кишеню півпальта і, різко відштовхнувшись, побіг до Балта.

Помітивши його, Балт почав квапливо підніматися по лісистому відрогу Кабан-Тау. Чудовий ходак, він швидко випередив Нікітіна і вибрався на широку смугу безлісся. Сніг тут лежав нерівномірно, місцями був наст, а подекуди сніг зовсім здуло. Під ноги раз у раз попадався потемнілий дикий мигдаль.

Скинувши лижі, які заважали йому, Нікітін почав підніматися, чіпляючись руками за кущі. Відстань між ними зменшувалась. Обледенілі гілки березняка боляче били по обличчю, але, захоплений гонитвою, Нікітін не помічав цього. Потрапивши знов у смугу, де намело багато снігу, провалюючись глибоко в замети, Нікітін почав відставати, в той час як Балт з незвичайною швидкістю спускався на лижах униз, до незамерзаючої тут бистрої Сакмари. Здавалося, що ворогові пощастить утекти, але нова обставина прийшла Нікітіну на допомогу — дорогу перетнула така густа зарость, що на лижах тут не можна було пройти. Пробираючись поміж стовбурами, Нікітін виграв відстань, у той час як Балт, не бажаючи розлучатися з лижами, просувався значно повільніше. Нарешті, відважившись на одчайдушний крок, Балт вибрався до Сакмари і, тримаючи лижі в руці, почав швидко пробиратись по обледенілому камінні уздовж берега річки.

Нікітін кинувся за ним, але, посковзнувшись на камені, відчув гострий біль у нозі. В крижаній воді біль миттю вщух, та переслідувати Балта він більше не міг.

— Стій! Стрілятиму! — крикнув він Балту, який швидко віддалявся.

Ворог зупинився, обернувся до нього, вийняв пістолет і, не цілячись, вистрілив. Нікітін не побачив спалаху пострілу і не почув звуку. Куля, вдарившись об камінь, з свистом відлетіла до річки. Прицілившись у чіткий на фоні зоряного неба силует ворога, Нікітін уже хотів натиснути спуск, як раптом побачив, що за спиною Балта з’явився Ржанов.

Під дулом пістолета, приставленого до його спини, ворог, випустивши зброю, підняв руки і повільно пішов уперед на Нікітіна.

— Ви можете підвестись?… — запитав Ржанов.

— Спробую… — промовив майор, але перше ж зусилля викликало такий біль, що Нікітін відмовився від будь-якої спроби підвестись.

— Доведеться вам, товаришу майор, почекати. Люди підполковника Гаспар’яна ідуть по моїй лижні, я їх випередив хвилин на десять.

Ржанов примусив ворога повернути назад і швидко повів його вгору, стежкою, якої Нікітін раніше не помітив.

На зоряному небі показався вищерблений місяць. Переборюючи сильний біль у нозі, Нікітін ледве добрався до місця сутички Ржанова з Балтом і підібрав пістолет ворога. Це був безшумний пістолет останньої моделі.

32

ЙОГО СПРАВЖНЄ ОБЛИЧЧЯ

Заплутана «Справа про вбивство у Глухівському лісі» була розплутана. Тепер цю справу вів слідчий Зубов.

Перший день слідства розпочався, як і завжди, з попереднього допиту. Рівно в призначений час з’явився полковник Каширін, майже слідом за ним, важко спираючись на палицю, прийшов і майор Нікітін. З часу його сутички з ворогом на березі Сакмари минуло трохи більше за добу, хвора нога ще давала себе знати. Нікітін витягнув ногу, підклавши під кісточку палицю, і взяв цигарку.

— Почнемо, товаришу полковник? — спитав Зубов.

— Почнемо, — згодився Каширін.

Підполковник подзвонив, і конвоїр увів Балта.

— Сідайте, — сказав слідчий.

Балт спідлоба оглянув кімнату, присутніх тут людей і, побачивши Нікітіна, принижено посміхнувся.

— Ваше прізвище? — спитав Зубов.

Слідство розпочалося з паузи, Балт опинився в скрутному становищі.

— Ампулою ви не скористалися. Треба думати, що ви не захотіли при допомозі отрути втекти від слідства, чого ж ви мовчите?

— Що я, самурай? — зухвало відповів Балт.

— Ну? Я чекаю відповіді, — наполягав Зубов.

— Моє прізвище Буш. Магнус Буш. А що я матиму, якщо повідомлю деякі дані про діяльність Марсонвільського інституту грунтознавства?

Ледве переборюючи гидливість, слідчий сказав:

— Питаю тут я. Зрозуміло? Де ви народились?

— У Ризі, в тисяча дев’ятсот дев’ятнадцятому році.

— Де ви вивчали російську мову?

— Моїм гувернером був колишній член Державної думи Корякін, у сімнадцятому році він емігрував із Петербурга. Я здобув прекрасне виховання.

— Ви його прекрасно використали, — іронічно зауважив Зубов. — Розкажіть слідству про те, як ви опинилися по той бік океану.

— Коли в сороковому році Прибалтика стала радянською, ми емігрували. Мій батько, Юліус Буш, людина багата, але гроші свої він вклав у нерухоме майно, яке націоналізувала Радянська влада. Ми лишилися без коштів, і я вступив у закритий коледж, після закінчення якого мені обіцяли добрі гроші.

— Що це був за коледж? — уточнив Зубов.

— Марсонвільський закритий коледж. Ми проходили посилену спортивну підготовку, крім того, я навчався за програмою механічного інституту…

— Крім того, ви вивчали тайнопис, отруювання, шифровку, радіосправу і диверсію, — доповнив Зубов.

Буш мовчав.

— Ну? Чого ж ви замовкли? З Лассардом ви познайомились у цьому коледжі? Чи в іншому?

— З яким це Лассардом? — здивувався Буш.

— З Рандольфом Лассардом — Патріком Роггльсом — Мануелем Крус Ф’єрро — Петром Роговим. Ви його знаєте ще під кличкою Дайс, — уточнив Зубов.

— У іншому… в Спікенбургському…

— А що ви робили в Ерцхаузені?

— Я був на спеціальній підготовці…

— Розкажіть докладніше, що ви робили в Ерцхаузені?

— Я проходив спеціальну підготовку у зв’язку з справою…

— Ну, ну, сміливіше! З справою Ладигіна? Так?

— З операцією «Бумеранг».

— Кличку «Балт» ви дістали в Ерцхаузені?

— Кличку? — образився Буш. — Кличку дають собаці, а я дістав псевдонім!

— Ну, звичайно, — погодився Зубов. — Згадування у зв’язку з вами цієї тварини може образити будь-якого собаку! Я вас запитую і потрудіться відповідати! Кличку «Балт» ви дістали в Ерцхаузені?

— Так…

— Як ви опинилися в ролі молодшого компаньйона Гондурас Фрут компані, Мехії Гонзалеса?

— Це фіктивний відділ Марсонвіль Фрут компані, яка має тісний зв’язок з інститутом грунтознавства Інгольса. Керівництво операцією «Бумеранг» вирішило, що це найлегший спосіб проникнути в Росію.

— І вивезти труп убитого вами інженера Ладигіна?

Магнус Буш не відповів.

— Так?

— Я не маю ніякого відношення до вбивства інженера Ладигіна!

— Ви тільки намагалися вбити майора Нікітіна і отруїти капітана Ржанова, правда ж?

— Я захищався…

— Ви приїхали в нашу країну, щоб захищатися від Нікітіна і Ржанова?

— Ні… Я приїхав, щоб добути відомості про нову зенітну гармату «РЗ-1», які цікавлять…

— Ну? Чого ж ви зупинилися?

— Відомості, які цікавлять мого шефа.

— Це кого ж?

— Пана Чарлза Інгольса з Марсонвільського науково-дослідного інституту грунтознавства.

— Побережемо вашу «скромність» і відкладемо питання про вашого шефа, тим більше, що це ні для кого не таємниця. Якщо не ви, то хто ж убив Ладигіна?

— Не знаю.

— Як до вас потрапили документи Ладигіна?

— Мені їх передав Дайс…

— Перестаньте, Буш, плутати! Це вам не вдасться!

— Я кажу правду.

— Правда має трохи інший вигляд. Наприклад, у день свого приїзду в Москву ви зустрілися з Дайсом, домовились про ваше зникнення третього числа. Третього ви прибули на дачу Роггльса-Лассарда і поселилися в маленькій боковій кімнаті. Після вбивства інженера, скориставшись вашою зовнішньою схожістю, ви з документами Ладигіна виїхали в Челябінськ. Розповідати далі?

— Все правильно, тільки до смерті Ладигіна я не маю ніякого відношення. Все це задумав і виконав сам Дайс.

— Отже, ви твердите, що інженера Ладигіна вбив Рандольф Лассард на кличку Дайс? Так?

— Так, я це стверджую.

— Дайс убив інженера Ладигіна, вклавши в його мисливську рушницю спеціальний патрон, створивши цим зовнішнє враження нещасного випадку на полюванні?

— Так, це правда.

— Після смерті Ладигіна ви зрізали з кисті його руки шматок шкіри, де була татуїровка. Ви зробили це для того, щоб приховати вбивство інженера Ладигіна і видати його труп за труп Мехії Гонзалеса. Потім таку саму наколку жіночого імені на кисті вашої руки зробив Дайс. Так?

— Це правда, але… Дайс зробив мені наколку на руці в перший же день мого приїзду в Москву.

— Підпишіть протокол попереднього допиту.

Магнус Буш прочитав і підписав протокол.

— Ми ще повернемось до цієї теми сьогодні ж, — закінчив слідчий і, подзвонивши, наказав вивести арештованого.

— Ну, що скажете, товаришу полковник? — запитав Зубов.

— Та що тут можна сказати… Думаю, що допит цього молодчика не дасть нічого нового. Буш пішак і сам нічого не знає, але в справі Лассарда він може бути корисним. Рятуючи власну шкуру, на очній ставці він викриватиме Лассарда. Як ви думаєте, товаришу майор? — звернувся полковник до Нікітіна.

— Я думаю, що Лассард розраховував дожити до глибокої старості в своєму котеджі на березі Атлантики. Він упиратиметься, як бик, ось побачите, — відповів Нікітін.

— Ну що ж, побачимо. Давайте, товаришу підполковник, головного звіра, — сказав Каширін.

Зубов подзвонив і наказав привести Лассарда.

Після перебування в рибному бункері Роггльс-Лассард полиняв і втратив свої яскраві фарби. І все ж він увійшов у кабінет, зберігаючи зовнішню гідність, не чекаючи запрошення, сів, закинувши ногу на ногу, і з благородним обуренням промовив:

— Я хотів би знати, на якій підставі мене арештували?! Я іноземний підданий і не підлягаю юрисдикції радянських законів!

— Встати! — втративши самовладання, крикнув Зубов. Його добродушне обличчя з ямками на щоках стало злим.

Лассард підвівся, але весь його вигляд, нахабний і самовпевнений, немовби говорив: «Будь ласка, але так і знайте, я підкоряюсь насильству».

Після паузи, стримуючись, Зубов сказав:

— Ви не дипломатична особа, отже, на вас не поширюється право екстериторіальності. Ви вчинили у нашій країні злочин і відповідатимете за законами нашої країни.

— Цікаво, — з посмішкою сказав Лассард. — На батьківщині мене вважають червоним, мені загрожують розслідуванням і судом, а в Радянській країні мені говорять, що я…

— Все це розслідування не що інше, як камуфляж, — обірвав його Зубов. — Сідайте і відповідайте на запитання слідства.

Лассард сів і з почуттям байдужості до того, що відбувалося, почав демонстративно чистити нігті.

— Ваше ім’я, прізвище, професія? — спитав Зубов.

— Патрік Роггльс. Журналіст. Спеціальний кореспондент агентства Марсонвіль Ньюс Сервіс, — відповів він, займаючись манікюром.

— А справжнє прізвище?

— Я Патрік Роггльс, автор книги «Зрадники нації», яка мала успіх у радянського читача.

— Про цей рукопис Томпсона, переданий вам Чарлзом Інгольсом, ми поговоримо пізніше.

Лассард, підвівши здивований погляд, одразу ж знову оволодів собою.

— Ваше справжнє ім’я, прізвище і професія? — наполягав Зубов.

— Я Патрік Роггльс, журналіст, — відповів він з ввічливо-глузливою посмішкою.

— Ви Рандольф Лассард. Ваша агентурна кличка — «Дайс».

— Громадянина на ім’я Дайс я не знаю.

— Слідство має показання свідків, які стверджують, що ви Рандольф Лассард.

— А хіба це злочин, будучи Лассардом, друкуватися під прізвищем Роггльс? Французький класик Анрі Бейль друкувався під прізвищем Стендаля? Хіба це не так?

— Аналогія непідходяща. Ви визнаєте, що ви Рандольф Лассард? — наполягав Зубов.

— Не бачу причин приховувати це. Так, я Рандольф Лассард.

— Крім того, ви Мануель Крус Ф’єрро, правда ж?

— Ви скоро запитаєте, чи я не Христофор Колумб! — захоплений зненацька, але все ще намагаючись глузувати, сказав Лассард.

Пропустивши цю репліку, Зубов наполягав:

— Ви Мануель Крус Ф’єрро?

— Я не знаю такої людини!

— Добре, я вам нагадаю. Ось журнал «Нуева Ера». Як вам відомо, він виходив у Буенос-Айресі. Ось, мабуть, знайома вам стаття «Гангстер Мануель Крус Ф’єрро», а ось і ваш портрет, полюбуйтеся! — сказав Зубов, показуючи Лассарду журнал. — Якщо вам і цього мало, я можу ознайомити вас із стенограмою заяви Уільяма Едмонсона для преси.

На обличчі Лассарда виступили плями. Кусаючи нігті, він сказав:

— Не розумію, яке це має відношення до моєї справи. Чи ви не вважаєте, що я повинен відповідати перед радянським законом за свою комерційну діяльність в Аргентіні?!

— Для того щоб оцінити по заслугах злочин, треба знати особу злочинця…

— Я просив би вас добирати вислови! Я не зробив нічого злочинного!

— І останнє: на початку минулого року в ресторані «Аврора» ви познайомилися з інженером Ладигіним і науковим працівником Якуничевим, назвавши себе Петром Роговим…

— Це брехня! — перебив він слідчого.

— На допиті свідок Якуничев показав, що пізніше, в ресторані «Європа», будучи п’яним і бажаючи продемонструвати перед вами свою обізнаність, він розповів вам про роботу інституту над створенням нової зенітної гармати.

— Це наклеп! Я нічого про це не знаю!

— Крім відповідальності за шпіонаж, ви відповідатимете за вбивство інженера Ладигіна, естонського громадянина Яана Сякка і замах на студентку Марію Крилову…

— Я всією душею любив цю дівчину…

— Ви любили? — перервав його Зубов і, подзвонивши, наказав: — Приведіть Пряхіна.

Злочинець у супроводі конвоїра ввійшов у кабінет і, побачивши Лассарда, попрямував до нього.

— У, шакал! — сказав він, стискуючи кулаки. — Шматок м’яса!

— Пряхін, ви знаєте цю людину? — спитав Зубов.

— Знаю, громадянине начальнику, це Петро Рогов, — відповів він.

— Коли і за яких обставин ви зустрічалися з ним востаннє? — спитав Зубов.

— Тринадцятого, напроти «Ударника», в саду.

— «…у справі замаху на Марію Крилову арештований Пряхін показав: — читав Зубов, — чоловік, який назвався Роговим, доручив мені вбити Марію Крилову, що відпочивала в Істринському будинку відпочинку, і як речовий доказ принести Рогову перстень з ізумрудом, знявши його з руки вбитої. За цю розправу з Криловою Рогов обіцяв мені винагороду в сумі п’ять тисяч карбованців». Пряхін, ви підтверджуєте свої показання?

— Підтверджую, громадянине начальнику.

Лассард, ні на кого не дивлячись, кусав нігті.

— Ну? Ви про цю любов казали? — запитав слідчий Лассарда.

— Темниш, контра! — кинув йому Пряхін.

Зубов подзвонив і наказав відвести Пряхіна. Коли злочинця відвели, слідчий сказав:

— Докази, висновки судовомедичної експертизи, результати досліджень і показання свідків повністю викривають вас у всіх злочинах. В процесі слідства вам будуть пред’явлені всі докази. — Зубов дзвоником викликав офіцера і спитав: — Марія Крилова тут?

— Крилова в прийомній.

— Запросіть! — наказав Зубов і підвівся назустріч.

Машенька ввійшла в кабінет. Яскравий рум’янець на щоках і неспокійні рухи свідчили про її хвилювання. Вона то скидала тонку шкіряну рукавичку, то знову надівала її.

— Здрастуйте, товаришко Крилова! — потискуючи їй руку, сказав Зубов. — У практиці слідства так робити не заведено, але… Ось полковник Каширін просив про це. Ми вам не заважатимемо?

— Ні, навпаки, — сказала вона і, привітавшись з Каширіним та Нікітіним, підійшла до Лассарда. Маша спокійно, з холодною цікавістю розглядала його, дивлячись ніби на диковинного заморського звіра, замкнутого в клітку зоопарку.

Ви могли б позбавити мене цієї принизливої сцени! — заявив Лассард, прибираючи картинну позу.

Зубов не звернув уваги на цю репліку, а Машенька, щиро посміхнувшись, сказала:

— Так, так… Як це схоже…

— Схоже на що?! — різко запитав Лассард.

— Схоже на людську гідність, — відповіла Маша. — Як уся ваша поза схожа на образ чесної і мужньої людини. Мені здавалося, що ви невдало вибрали професію, вам треба було стати актором, але потім я зрозуміла: мистецтво не терпить брехні. Ви б провалилися на першому ж дебюті. Пам’ятаєте, якось ви мені сказали: «Я джентльмен у найкращому розумінні цього слова!» Для вас обличчя джентльмена — маска, за якою ховається ваше справжнє, звіряче лице. Ви не маєте ніякого права на життя! Я хотіла побачити вас, щоб сказати це вам в очі!

* * *

Було ще темно, але ясні і чисті далі на сході провіщали морозний сонячний день. Напередодні гуляла завірюха, пасажирського сполучення не було. Сьогодні з самої ночі грейдери, діловито гуркочучи, згрібали із злітної доріжки сніг. Снували бензозаправники. Вантажили пасажирський багаж. Починалося звичайне неспокійне життя великого авіапорту, місця зосередження багатьох повітряних шляхів світу.

Сьогодні Уільям Едмонсон залишав нашу країну.

Незважаючи на ранній час, журналіста прийшли проводжати радянські люди; вони принесли Едмонсону живі квіти — дар своєї пошани і дружби.

Та не це було головне. Радянські люди дали Уільяму Едмонсону творче натхнення, віру в людство і в кращі дні світу.

Сріблястий птах легко і плавно одірвався од землі, розвернувся над аеродромом і, прощально помахавши крилами, зник у тій частині неба, де ще стояла передранкова імла.

Москва 1954-55.

Примітки

1

Назва коктейлів: «Марсонвільський звір» і «Білий кінь».

2

Шейкер — пристосування для готування коктейлю.

3

Бумеранг (англ.) — метальне знаряддя австралійських племен. Описавши замкнену криву, бумеранг повертається знову на те місце, звідки його кинула вміла рука мисливця.

4

Радіопеленгатор — прилад для визначення за допомогою електромагнітних хвиль місцезнаходження радіостанції, що веде передачу.

5

Кімната преси.

6

Найвища будівля Марсонвіля.

7

Встати! (англ.)

8

ДАІ — Державна автомобільна інспекція.

9

Алібі (лат.) — перебування обвинуваченого в момент, коли стався злочин, в іншому місці, як доказ його непричетності до злочину.

10

Мекка — місто Саудовської Аравії, де знаходиться священний храм Кааба, місце паломництва віруючих.

11

Газетний бойовик, сенсація.

12

Жиган — злодій.

13

Шістка — презирливо слуга.

Content

Віктор МИХАЙЛОВ
БУМЕРАНГ НЕ ПОВЕРТАЄТЬСЯ
Повість

1 ЗАМІСТЬ ПРОЛОГА

2 ВИПРОБУВАННЯ

3 МЕХІЯ ГОНЗАЛЕС

4 НА БІЖУЧІЙ ХВИЛІ

5 ЗА ОКЕАНОМ

6 ЗУСТРІЧ

7 У ВЕЛИКОМУ ТЕАТРІ

8 ПОРТФЕЛЬ З МОНОГРАМОЮ

9 МАШЕНЬКА

10 ЗАДАЧА

11 ТАКСІ ЕЖ 13-13

12 «ОЛІМПІЯ»

13 СОН

14 АГЕНТ «777»

15 ДОЛЯ СТУКАЄ

16 СМЕРТЬ ГОНЗАЛЕСА

17 СВІТЛО У ВІКНІ

18 БАЛЬМІНІТ

19 ШМАТОК ШКІРИ

20 ЛИСТ З ПІВДЕННОУРАЛЬСЬКА

21 ВЕРСІЯ НІКІТІНА

22 ПАТРІК РОГГЛЬС

23 ГІСТЬ У НЕГОДУ

24 ПРОБУДЖЕННЯ

25 ДЖЕНТЛЬМЕН

26 КРАПЛЕНИЙ

27 ВТЕЧА

28 ХІД «КОНЕМ»

29 УІЛЬЯМ ЕДМОНСОН

30 У БУНКЕРІ

31 НА САКМАРІ

32 ЙОГО СПРАВЖНЄ ОБЛИЧЧЯ

Примітки