Ростислав САМБУК

ГІРКИЙ ДИМ. МІСТ

Повісті

ГІРКИЙ ДИМ

ПОВІСТЬ

Від автора

Вже багато років ведуть відверту підривну діяльність проти Радянського Союзу та братніх соціалістичних країн мюнхенські радіостанції «Свобода» і «Свободная Европа». Фінансовані розвідками імперіалістичних держав, вони діють методами так званої «чорної радіопропаганди», забруднюючи ефір гірким, їдучим димом наклепів, брехні й цинізму.

У викриття ворожої, шпигунської діяльності цих облудних радіостанцій зробили вагомий внесок розвідники Радянського Союзу та країн соціалістичної співдружності. Поляк Анджей Чехович, чех Павел Мінаржик, болгарин Христо Христов, радянський громадянин Юрій Марін успішно виконали свою місію і повернулися на батьківщину. У своїх виступах по телебаченню та радіо, у статтях і книжках вони розвінчали ворожу діяльність PC та PCE.

«Гіркий дим» — твір не документальний, хоч автор і використав деякі матеріали, зібрані розвідниками й опубліковані в пресі. Ситуації та факти, взяті автором з реальної дійсності, художньо осмислені й трактуються довільно. Основне завдання повісті — показати справжнє обличчя шпигунів з PC, змалювати ворожу діяльність українських буржуазних націоналістів — цих платних агентів розвідувальних служб імперіалістичних держав.

Усе почалося з приїзду Сенишина до Києва…

Буває ж таке: причепиться мелодія, куплет пісеньки чи просто якесь безглузде речення — і сидять у мозку, наче цвях. Десь він чув, що це нібито відхилення від нормальної психіки. Подумавши таке, Рутковський зіщулився. Лише на мить відчув ляк і холод у спині, поворушився в кріслі й випростався, наскільки дозволяли прив’язні паси. Чортівня якась. Нерви в нього — як міцні мотузки: найкращі лікарі дійшли такого висновку. Визирнув у вікно — літак уже пробив хмари і йшов на посадку. Ще кілька хвилин і…

Усе почалося з приїзду Сенишина до Києва…

Невдовзі вони знову зустрінуться, Юрій Сенишин уже чекає на нього; умовилися вчора по телефону — ще вчора він говорив з Юрком із Торонто, і ось уже «боїнг» сідає в мюнхенському аеропорту. Півдоби від Канади до Західної Німеччини, переліт, до якого Рутковський готувався мало не рік.

Бо влітку минулого року Юрій Сенишин приїхав до Києва…

Літак торкнувся аеродромного бетону зовсім нечутно, Максим зітхнув і розстебнув паси. Не поспішав виходити, десь напівсвідомо відтягуючи зустріч з Сенишиним.

Митник навіть не глянув у валізу Рутковського. Максим підхопив її і вийшов до залу, одразу побачивши Юрія. Так, це був його двоюрідний брат Юрко Сенишин, Максим легко впізнав його: високий, ставний, ще моложавий, хоч і з передчасними залисинами та сіткою ледь помітних зморщок попід очима. А поруч нього чорнява, з високою кучмою волосся, зовсім юна жіночка. Міг подумати: Юркова дочка, якби не бачив фотографії Іванни. Навіть у київському готелі на тумбочці біля Юркового ліжка завжди стояв знімок Іванни. Сенишин не крився, що закоханий в неї і тепер, через десять років по одруженні; їй не менше тридцяти, а вигляд — мов у двадцять.

Юрій ступив крок назустріч Максимові, лише крок чи два, не більше, привітно помахав рукою, усміхнувся і щось сказав дружині.

Іванна підвела на чоловіка очі, проте не відповіла, знов утупилася в Рутковського: дивилася насторожено й очікувально. Високий, ще вищий за її чоловіка, русявий, з широко поставленими темними очима, усміхнений, у сірому, гарно пошитому костюмі.

Певно, Іванна уявляла Рутковського зовсім іншим, бо подив застиг у її очах: він не зник навіть тоді, коли Юрко обійняв Максима й вони розцілувалися. Нарешті й вона усміхнулася і подала Максимові руку, він поцілував її, либонь, вона не чекала цього й здивувалася ще більше, бо очі округлилися.

— Це все? — глянув на валізу Юрій.

Так, це було все Максимове майно. Рутковський підхопив валізу, подолавши не дуже рішучий опір Юрія, ще раз глянув на Іванну й усміхнувся їй розуміюче й поблажливо, немов пробачав здивування й настороженість мабуть, сподівалася побачити затурканого, в лантухуватому костюмі селюка, котрий соромився б і червонів, принаймні почувався ні в сих ні в тих, натомість з’являється молодик у костюмі, либонь, кращому, ніж у її чоловіка, і навіть цілує їй руку…

Іванна не втрималася й ще раз скоса зиркнула на Максима — все ж поблажливість у його посмішці не сподобалася їй, а може, це тільки видалося, бо той дивився серйозно й з цікавістю. Що ж, усе було природно: вона звикла до цікавості в чоловічих поглядах, і тут Юрків кузен не був винятком. Це чомусь одразу заспокоїло Іванну, зрештою, все виявилося значно кращим, ніж гадалося: принаймні спершу, поки Рутковський мешкатиме в них, їй не доведеться червоніти за нього.

Іванна чекала значно гіршого і завбачливо скаржилася в колі близьких знайомих, що доля накинула їй таку халепу: родича з тамтої України, який після Юркової поїздки до Києва вибрав момент, скористався з поїздки за кордон і не вернувся на батьківщину. А він, певне, неотесаний мужлай, бо звідки ж отесаність і вишуканість? Там у них ще й досі носять вишиванки, чоботи, вона сама бачила, коли приїжджав танцювальний ансамбль — ну, добре, на сцені таке можливе, але щоб ходити у такому вбранні міськими вулицями!..

Сьогодні Юрій вирішив на честь приїзду двоюрідного брата влаштувати невеличкий прийом, так, вузьке коло найближчих знайомих; Іванна з жахом думала про цей вечір і наперед просила вибачення в подруг, а виявляється, все не так погано, хоча невідомо ще, який у цього Максима інтелект.

Але чому, коли Максим усміхається й дивиться на неї, в його погляді їй ввижається мало не зверхність?

Максим ще раз глянув на Іванну, і йому нараз тенькнуло серце й захотілося на Хрещатик: постояв би під станцією метро, дочекався Олю… Де тепер Оля? Для неї він — відкраяна скиба…

А правду знають лише кілька чоловік…

Можливо, колись він повернеться до Києва — тепер для нього це найсокровенніша мрія, — та навряд чи Оля чекатиме на нього.

Максим спохмурнів, й Іванна негайно помітила зміну в його настрої. Таки у жінок буває іноді воістину бісова інтуїція, а може, не інтуїція, просто жінки спостережливіші й чуйніші за чоловіків; он Юрко крокує трохи позаду, всміхається, він упевнений, що зробив велике діло для брата, мало не благодійник, це підносить його у власних очах, зрештою, справа не тільки в Максимі, є ще принципи, якими керується Сенишин, люди, про долю яких він турбується.

Сенишин не думав над тим, що, певне, більшість отих мільйонів та мільйонів, за долю яких він так уболівав, навіть не знають, що існують такі «захисники»; якщо не знають, — дізнаються, треба зробити так, щоб дізналися, тепер, у вік технічного прогресу, здійснити це не так уже й важко, і Максим — доказ цього.

Сенишин ішов, упевнений в собі, і ніхто б не зміг збити його з так ясно й чітко визначеного курсу.

А Іванна збоку сполохано заглядала у вічі Рутковському: невже щось негаразд, невже вона допустилася якоїсь нетактовності, від чого в Максима опустилися куточки губів і очі стали сумними?

Рутковський помітив Іваннину збентеженість, провів рукою по обличчю, наче відганяючи спогади; зрештою, права на них він зараз не мав, і не тільки зараз — взагалі. Усвідомлював це, обіцяв там, у Києві, а найбільше — собі, обіцяв навіть подумки не вертатись назад, однак обіцянки лишаються обіцянками, а чого варта людина без минулого, без спогадів, без сердечного болю?

Ось і зараз, здається, цей сердечний біль зник, та причаївся десь глибоко-глибоко. Максим ще раз провів рукою по обличчю й подивився на Іванну відкрито, немов запрошуючи до відвертості — вона відразу зрозуміла це і взяла його під руку.

Вони вийшли з аеропорту на площу, Максим залишився з Іванною, а Юрій пішов по автомобіль. Уся площа була заповнена автомобілями, вони безперервним потоком мчали мимо, зупинялися, з них висідали люди чи, навпаки, сідали, й машини мчали далі. Рутковський задивився на цей потік і не помітив, як поряд зупинився великий білий «мерседес», з якого вискочив Юрій. Він кинув до багажника Максимову валізу, відчинив перед ним задні дверцята й заліз слідом. За кермо сіла Іванна, автомобіль заревів і поринув у саму гущу потоку машин.

Максим обважніло відкинувся на спинку сидіння. Юрій мовчки запропонував йому сигарету. Вони закурили, й лише по паузі Сенишин сказав:

— Ну от, тепер усе позаду… Принаймні більшість твоїх тривог.

Рутковський непомітно ворухнувся на сидінні: хто-хто, а він добре знав, що тривоги тільки починаються. Поклав кузенові руку на коліно, відповів просто:

— Завдяки тобі, Юрію. Не знаю, як і дякувати.

— Як почувався в Канаді? — перевів Сенишин розмову на інше.

— Дивовижний світ.

— Ого, прошу я тебе, ще й який!

— Дядько вітає вас.

— Печінка все ще мучить його?

— Боюсь, що це вже назавжди.

— Не жалів він її.

— Та й тепер…

— Невже не вгамувався?

— Вважає, що ковток віскі тільки на користь…

Вони перемовлялися ліниво, не вникаючи у зміст слів, просто для того, щоб обійти незручність мовчання, а думали зовсім про інше, бо, чесно кажучи, ні Максима, ні Юрія зовсім не цікавив стан печінки канадського дядька — старий алкоголік, випив не менше цистерни й тепер розплачується.

Максим мовчав, не хотів прискорювати події, все мусило розвиватися само собою, в якійсь заданій чи не заданій логічній послідовності, що лінію його поведінки було визначено ще в Києві, й поки що він не мав підстав відходити від неї.

«Усе почалося з приїзду Юрка до Києва…» — подумав нараз знову, однак без роздратування, бо справді все почалося минулого літа, коли його двоюрідний брат Юрій. Сенишин у складі західнонімецької туристської групи прибув до Києва. Першого ж вечора він подзвонив Максимові. Той дзвінок був не дуже приємний Рутковському, адже свого часу, поки не подолалася якась інерція недовір’я, нічого доброго від того, що за кордоном у нього є родичі, він не мав. Тим більше, що одним з них був рідний брат Максимової матері Іван Сенишин, відомий бандерівець, здається, навіть член так званого Головного проводу ОУН.

І ось раптом йому дзвонить син Івана Сенишина й повідомляє, що батько позаторік помер і просив перед смертю відвідати родичів, поновити з ними стосунки.

Потім це виявилось чистою брехнею: не такий був чоловік Іван Сенишин, щоб навіть на смертному одрі думати про родичів на Радянській Україні. Стосунків з сестрою він не підтримував навіть у Львові, де вони мешкали на одній вулиці, більше того, ненавидів її за те, що вийшла заміж за східняка. Просто Юрієві потрібен був привід для візиту до двоюрідного брата.

Зустріч відбулася наступного дня. Юрій притягнув мало не піввалізи подарунків: светр, якісь модні сорочки й краватки. Виявляється, звідкись він дізнався, що Максим закінчив факультет журналістики, працює у видавництві, читав першу кузенову збірку оповідань і був про неї високої думки. Кому не приємна похвала, та ще й від людини, котра не має до літератури ніякого відношення — комерсант і власник ресторану, а от, виявляється, читає, і не тільки він один: там, у Мюнхені, вважають Максима Рутковського перспективним літератором, одним з найталановитіших серед молодих.

Вони випили кілька чарок, хміль трохи вдарив у голову Максимові, й стіна відчуження, яка весь час стояла між ним і цим зовсім незнайомим чоловіком, потроху почала зникати. Що з того, що бачаться вперше в житті? Вія чув про Юрка від матері, десь збереглося його фото: три — чотирирічний хлопчина в береті з помпоном, і шкода, що мати не дожила до цього дня, пораділа б тепер, зустрівши племінника.

Юрій засидівся у Рутковського до пізнього вечора, давно вже спорожнили пляшку горілки з перцем, Максим хотів витягнути ще одну, та кузен відмовився — він зажадав кави, слава богу, кава в Максимовій холостяцькій квартирі знайшлася, вони вмостились у фотелях біля журнального столика, закурили, помовчали трохи, і Юрій якось одразу, без вступу запитав, скільки грошей одержав Максим за свою першу книжку.

Рутковський почав пояснювати тонкощі гонорарної політики, однак Юрія вони зовсім не цікавили, нарешті він усе ж випитав у Максима суму, невдоволено поплямкав губами й заявив, що на Заході можна було б одержати…

Правда, він не сказав, скільки саме, та пояснив, що людина з Максимовими здібностями могла б за кілька років стати заможною, і, якби кузен погодився…

Сенишин не договорив, ковтнув кави й глибоко затягнувся сигаретним димом.

Максим зрозумів Юрія й зареготав. Йому справді стало весело — це ж треба, запропонувати таке. Максимові Рутковському!

Але якесь чортеня вселилося в нього, зрештою було цікаво, як поведеться далі кузен, і він запитав, що саме має той на увазі.

Сенишин подивився на Максима пронизливо й пояснив, що він зовсім не жартує: може, кузен чув про існування радіостанції «Свобода»? То можна було б влаштуватися туди, є знайомі. Він, Юрій, глибоко вірить у літературний хист двоюрідного брата, а де, як не на Заході, створено всі умови для самовираження, для розкриття таланту?

Максим посміхнувся іронічно. Він уже чув такі розмови, його нудило від них, бо він добре знав, чим і як живиться талант і що виходить, коли письменника відірвати від рідного грунту. Але як недбало, заклавши ногу на ногу, сидить цей мюнхенський ресторанний власник, як тримає випещеними пальцями з кількома перснями чашку кави — певно, ці персні уособлюють для нього смисл життя, є якимсь мірилом справжньої респектабельності. А от він, Максим, не має жодного персня, либонь, не матиме, і не страждає від цього, навпаки, йому легше жити без перснів. Для чого йому золото, ресторан, багатокімнатна квартира чи навіть цілий будинок, коли найкраще почувається він у себе вдома, звідки видно Дніпро й лавру, коли бракує йому тільки великого письмового стола, справді великого, на якому помістилося б багато книжок і різних паперів, — він любить, коли його оточують книжки, от тільки, на жаль, таких столів тепер не продають…

І Максим запитав у Юрія, чи можна там, на Заході, придбати великий письмовий стіл?

Сенишин знизав плечима: до чого тут стіл, ідеться про серйозні справи, а Максим наче нічого не розуміє… Але, дізнавшись нарешті, що саме має на увазі кузен, зареготав весело й пообіцяв подарувати стіл на півкімнати, й не тільки стіл, а ще й справжні шкіряні фотелі — йому буде приємно це зробити, бо він розуміє, якої підтримки потребує талант, особливо попервах.

Юрій казав це так, ніби між ними про все вже домовлено, і Максимові залишається тільки сісти в міжнародний вагон чи замовити квиток на літак — і завтра в Мюнхені, у вільному світі: за великим столом, до якого приставлено справжні шкіряні фотелі…

Глянувши на годинник, Юрій підвівся: він звик лягати об одинадцятій, а ще треба доїхати до готелю. Розуміє, що Максимові слід обміркувати його пропозицію, що не так-то й просто порвати з усім близьким і дорогим, усталеним життям, однак такий шанс трапляється раз і не скористатися з нього може тільки… Мабуть, хотів сказати «останній дурень», проте висловився дипломатично: людина, яка не відчуває перспективи.

Сенишин пішов, а Максим ще довго сидів над недопитою чашкою кави, крутив її в долонях, і на душі було бридко. Потім кинув погляд на Юркові дарунки — светр і краватки, загорнув у газету, вирішивши завтра ж повернути назад. Певно, Сенишин вважав їх завдатком за майбутню службу, так само, як і письмовий стіл з фотелями…

Але навіщо все це йому? Має ж свій ресторан, робить свою комерцію, казав, нічого не потребує, живе в достатку — невже справді так турбується про долю свого родича?

Який родич, хай йому біс — зірвався на ноги Максим і підфутболив люто газетний згорток з дарунками — бандерівський годованець, та й годі, недаремно ж кажуть: яка пшениця, така й паляниця!

Цей вибух емоцій нараз остудив його. Прибрав зі столу, щоб ніщо не нагадувало про вечерю з мюнхенським гостем, відчинив балконні двері, провітрив кімнату й ліг спати під одним простирадлом: ніч була задушлива, на острові за Русанівською протокою витьохкували солов’ї так, що Максим довго перевертався на тахті, зачарований буйством пташиного співу, — невже в житті може бути щось краще?

Поринаючи в сон, побачив величезний письмовий стіл, він весь час збільшувався, зовсім порожній, полірований. За ним сидів Юрій. Максимові хотілося перевернути стіл на Сенишина, однак забракло сил, тільки посунув трохи, а Юрій посміхався самовпевнено й недбало, навіть глузливо. Це зовсім не сподобалося Максимові, він насварився на двоюрідного брата кулаком і почав казати все, що думає про нього: слів не добирав, але Юрій не ображався — сидів бундючний і нахабний.

Вранці, поголившись і обміркувавши на свіжу голову ситуацію, Максим не став дзвонити по залишеному Юрієм телефону, щоб домовитись про зустріч і віднести пакунок у подертій від удару ногою газеті. Натомість набрав номер Івана Каленика. Свого часу вони разом училися в університеті — Юрій на факультеті журналістики, Іван на юридичному, а тепер Каленик працював у Комітеті державної безпеки. Максим не знав, чим там займається Іван, але цілком резонно вирішив, що Іванові зрештою видніше, і розповів про вчорашню розмову.

Каленик вислухав, не перебиваючи, помовчав, потім попросив Максима трохи побути вдома і ні в якому разі не зв’язуватись із Сенишиним. Він подзвонив хвилин за двадцять і призначив Максимові побачення біля станції метро «Лівобережна». Коли Рутковський дістався туди, то побачив Івана біля входу — Каленик посадив Максима в білу «Волгу» й повіз кудись на Першотравневий масив, де в одному з житлових будинків вони піднялися на третій поверх і зайшли до скромно вмебльованої квартири. Тут на них чекав немолодий уже чоловік з глибоко посадженими живими очима й м’ясистим носом. Він назвався Ігорем Михайловичем, відпустив Каленика, посадив Максима на диван, сам прилаштувався на стільці навпроти й попросив якомога докладніше переповісти розмову з Юрієм Сенишиним.

Слухав, час від часу потираючи рукою роздвоєне підборіддя, слухав мовчки, ніяк не реагуючи на сказане, принаймні зовні. Коли Максим скінчив, ще раз енергійно потер підборіддя й мовив:

— Ну, дядька вашого, Івана Сенишина, ми знали, а щоб синок!.. Зрештою, нічого дивного нема. Але я думаю ось про що: коли вже так агітують вас на ту «Свободу», може, погодитесь?

Видно, він прочитав на Максимовому обличчі таке, що одразу додав:

— Ви не хвилюйтеся, справа ця довга й невідомо ще, як воно обернеться, проте й відрізати всі кінці не годиться. Пропозиція Сенишина, прямо скажу, спокуслива, нам у тому гадючнику своя людина не завадить, і, якщо зможете…

— Ні, — відповів Максим категорично, — не зможу!

Ігор Михайлович блиснув на нього очима.

— Надто швидка тепер молодь, — проказав осудливо, — ви й секунди не подумали. А вам уже за тридцять, час і розважливішим бути.

Максим почервонів.

— Але ж ви щойно самі сказали: гадючник. І хочете, щоб я…

— Ми поки що нічого тут не вирішуємо. Думати будемо, й не тільки ми. Але братові своєму скажіть, що його пропозиція підходяща. Ясно?

Максимові далеко не все було ясно, він дивився у пронизливі очі літнього чоловіка, і ця розмова здавалася йому примарною, наче тривав ще сон з величезним столом; він потер чоло, ніби хотів упевнитися в правдивості, реальності всього, що відбувається. Мабуть, Ігор Михайлович зрозумів його, бо поклав важку долоню на коліно й додав:

— Батько ваш у ці роки вже батальйоном командував.

— Але ж потім…

— Те, що сталося потім, зараз воду на наш млин ллє. Головне, ви все розумієте і образи в серці не носите. А ми на вас великі надії покладаємо.

— Не знаю, що й відповісти.

— А коли не знаєте, то слухайте мене…

Максим подзвонив Сенишину в другій половині дня. Вони зустрілися в Гідропарку, і Юрій розцвів у посмішці, побачивши на кузенові подаровані ним сорочку й справді гарну квітчасту краватку.

Вони гуляли по дніпровому березі, і Максим признався Сенишину, що ніч не спав, думаючи про його пропозицію. Чого б йому справді не прилучитися до благ Заходу? Чесно кажучи, єдине, що стримує його, — невідомість і побоювання одразу сісти на мілину. Ну кому потрібен початкуючий письменник, до того ж ліричного напрямку, іноді побутописець, як назвав його хтось із критиків? Проте, коли є перспектива одержати роботу і хоча б якась підтримка…

І ось вони зараз їдуть у Юрковому «мерседесі» мюнхенськими вулицями. Перший крок зроблено.

Півтора місяця тому Максим Рутковський у складі туристської групи вилетів до Канади, де й заявив про своє небажання повертатися до Радянського Союзу. Звичайно, це викликало обурення в групі. На зустріч з ним приїжджав сам консул, радив Рутковському не робити дурниць. Однак Максим лишився непохитним: попервах, поки влаштувалися його справи, мешкав у дядька в Торонто, молодшого брата Івана Сенишина. Він емігрував сюди ще в тридцятих роках зі Львова й мав на околиці міста крамничку. Вона майже не давала прибутку, проте дядько якось зводив кінці з кінцями; зрештою, що йому, старому холостякові, треба: тепла постіль, обід і чарка віскі. На це вистачало, і дядько був задоволений. До рішення племінника він поставився негативно, і не тому, що якийсь час мав утримувати його, — просто знав, як важко тут вибитися в люди. Скільки міг, відраджував Максима, потім махнув рукою: ви молоді, вам видніше.

Грошей на дорогу до Мюнхена у дядька не було, їх вислав Юрій Сенишин — звичайно, позичив, правда, не визначаючи строків повернення. Це влаштовувало Максима: якщо Юрій позичає гроші, сподівається на віддачу — отже, все йде нормально.

«Мерседес» зупинився на тихій вулиці з дво- і триповерховими будиночками. Після заповнених машинами й людським натовпом проспектів, де, здавалося, рух ніколи не припинявся, тут було тихо, навіть якось патріархально, і Максим зрозумів, що Сенишин мешкає в комфортабельному районі. Та й котедж мав непоганий: червоної цегли, двоповерховий, може, дещо старомодний, та, певно, зручний — з широкими світлими вікнами й терасою на другому поверсі, що виходила до невеличкого садочка. Стара яблуня нахилила над нею свої віти.

Іванна поставила машину в гараж під будинком. Юрій стояв з Максимом на бетонованій доріжці з трояндовими кущами обабіч і всміхався трохи недбало, та за цією недбалістю вгадувалися торжество й навіть пихатість. Отак, мовляв, живуть у нас, це тобі не однокімнатна квартира, де й повернутися ніяк.

— Гарно у вас, — підіграв йому Максим, — добре живеш, і мені подобається. — Не міг же він сказати, що знає, звідки в Юрія ця, як він назвав її, вілла, а також ресторан і рахунок у банку.

Банда Івана Сенишина пограбувала кілька польських сіл на Ровенщині, а Зелений, як називався тоді Сенишин, добре знав, у кого водяться золото й коштовності. Була в Зеленого пошарпана непоказна валізка, з якою він ніколи не розлучався. Інші вивозили з розгромлених сіл підводами різні речі — Зелений не бруднив руки барахлом, був розумніший і спритніший за багатьох бандерівських ватажків.

Після війни він не кинувся в різні афери й фінансові комбінації, які довели його дуже самовпевнених, та не зовсім кмітливих колег по ОУН до повного фінансового краху. Ні, Іван Сенишин не поспішав, придивлявся, вивчав кон’юнктуру, потім придбав ресторан, нарешті і цей двоповерховий котедж, котрий муляв очі самим Бандері й Стецьку.

Юрій зачинив ворота, ще раз пройшовся по бетонованій доріжці, не втримався, щоб не похвалитися:

— Хотіли купити Іванні «фіата» чи «фольксвагена», та нема де поставити. Гараж розширити неможливо, а кидати тут, щоб стовбичив під вікнами… Колись, може, придбаємо просторішу оселю…

Максим хотів запитати, навіщо їм, бездітним, просторіша оселя, однак змовчав. З гаража вийшла Іванна, на обличчі в неї також була написана цікавість, і Максим поспішив задовольнити її.

— У вас чудове гніздечко, — мовив, — і я ніколи не думав…

— Оці троянди, — перебила його Іванна, — Юрій привіз із Швейцарії. Гляньте, який колір і яка форма квітки!

— Незрівнянно! Ніколи не бачив таких навіть у Київському ботанічному саду.

Іванна покрутила брелком з автомобільними ключами.

— У Києві є ботанічний сад? — запитала недовірливо.

«Твій Мюнхен — провінція у порівнянні з Києвом», — подумав Максим, проте нічого не сказав.

Юрій усе-таки щось побачив на його обличчі, бо відповів поблажливо:

— Я ж розповідав тобі, люба: Київ — сучасне європейське місто, і, я вважаю, одне з найкрасивіших.

Він підхопив Максимову валізу й попрямував до дому ще однією бетонованою доріжкою, котра наче уособлювала міць і респектабельність цієї оселі.

Котедж виявився досить просторим: на першому поверсі були велика вітальня, їдальня й кухня, на другому — кабінет Юрія й дві спальні, одна з яких призначалася Рутковському.

Дізнавшись, що Максим пообідав у літаку, Іванна, не криючись, зраділа. Пояснила, що постійної служниці не тримає, навіть для них це дорого, господарство доводиться вести їй самій, розраховуючи тільки на допомогу жінки, яка приходить тричі на тиждень. А сьогодні ввечері збереться невеличке товариство, й займатися обідом їй просто ніколи.

Максимові справді не хотілося їсти, до того ж переліт з Канади трохи вибив його з колії — бажав усамітнитися, та й вечірній костюм, зім’ятий у валізі, не завадило б випрасувати. Озброївшись праскою, піднявся до спальні.

Кімната сподобалася Максимові: виходила вікном на терасу, й до яблуневих гілок можна було дотягтися рукою. Постояв трохи, розглядаючи сад, точніше садочок — півдесятка дерев і якісь кущі попід металевою сіткою огорожі, за нею знову дерева й майже така ж, червоної цегли вілла, однак з вужчими вікнами — ціла вулиця чимось схожих один на одного і водночас різних будинків, квартал, де мешкали люди заможні: не мільйонери, банкіри чи власники великих підприємств, а середні буржуа, професори, відомі актори, журналісти й письменники.

Випрасувавши костюм, Максим поголився і прийняв душ. Вийшов з ванної, переклав речі з валізи до шафи. Мав ще дві вільних години, хотів попросити в Юрія якусь книжку, однак чомусь не бажав нікого бачити: простягнувся на ліжку й непомітно заснув. Не думав, що засне, та сон зморив його за кілька хвилин, був він легкий і прозорий, немов зовсім і не сон, а так, випадкове забуття, наче тоненький срібний дощик з ялинки, коли немов спиш, та все бачиш і все чуєш — дивне відчуття спокою і давно забутої дитячої радості.

Прокинувся Максим швидко, але не підводився, лежав, не в змозі розлучитися з навіяними сном враженнями. Справді почувся зовсім ще маленьким хлопчиком, який спить в одній кімнаті з новорічною ялинкою: варто повернутися, й він побачить її, дивовижну красуню з тонкими нитками срібного дощику — навіть запахло глицею, і це відчуття було настільки реальним, що Максим сів на ліжку й огледівся.

Але у вікно зазирали віти яблуні з зеленими ще плодами, за домом, натужно ревучи мотором, проїхав важкий грузовик, а з першого поверху долинув тонкий голос Іванни, котра чогось вимагала від Юрія.

Максим зиркнув на годинник. До визначеного Іванною часу лишалося хвилин сорок, і слід було поквапитися. Надів білу лляну сорочку, приміряв краватку-метелик, трохи подумав і поміняв на звичайну: метелик надавав би йому якоїсь претензійності, а він хотів цього вечора нічим не вирізнятися — адже Юрій сказав, що має бути Джек Лодзен, один з керівників «Свободи», і від того, яке Максим справить на нього враження, залежить дуже багато.

Іванна і Юрій, обоє в цератових фартухах, метушились у вітальні.

Максим чекав побачити великий стіл, заставлений посудом з різними наїдками — коли очі розбігаються від безлічі страв; а тут на столі стояли тарелі з маленькими бутербродами, і все. Пляшок, правда, було багато і різних, таких напоїв Максим і не бачив, проте всі ці джини й віскі треба ще чимось закушувати!..

Так і не вирішивши для себе цю проблему, Максим голосно кахикнув. Іванна озирнулася, зміряла його оцінюючим поглядом і запитала:

— Костюм купували в Канаді?

— Шив у Києві.

Зупинилася й роздивилася Максима уважніше.

— Непоганий кравець, — винесла присуд. — І ви дозволяли собі носити не готовий одяг?

— У мене такий зріст…

— Але ж це дуже дорого!

— Мій бюджет витримував.

— Дивно. Навіть Юрій купує готові костюми; оце тільки вечірні… — Нараз заклопоталася. — Переодягайся, любий, бо все вже готове. — Вона з гордістю огледіла тарілі з бутербродами й лишилася задоволеною. — Оливки, принеси ще оливки з холодильника.

Юрій приніс оливки й пішов, а Іванна скинула фартух — вона вже одягнулася: була у довгій вечірній сукні з напівоголеною спиною, раніше Максим бачив такі сукні на жінках тільки у фільмах, іноді — на естрадних актрисах, але отак от близько біля себе і на знайомій — школи.

В очах у Іванни з’явились грайливі бісики, вона одразу збагнула, що сподобалася Максимові, либонь, це тішить усіх жінок у світі, без винятку, тож повернулася навмисно так, щоб цей довготелесий і зовсім що не зрозумілий для неї молодик добре бачив усі лінії її напівоголеного тіла, не без задоволення вловлюючи ознаки збентеження на його обличчі. Добре знала: якщо бентежиться, значить, вона не байдужа йому, а чомусь оце — не бути байдужою — мало значення. Може, тому, що в її домі це був перший чоловік з далекого й незбагненного Сходу, де народилися її батьки, і який вважався її вітчизною, а може, все було значно простіше: їй сподобався цей молодик з широко поставленими, трохи здивованими й допитливими очима.

Лукаво зиркнувши на Максима, Іванна пішла, погойдуючи стегнами, й поставила платівку із записами оркестру Поля Моріа — срібну прозору музику, котра завжди збуджувала її й навіювала якісь неясні бажання.

Полилася повільна мелодія, Іванна взяла два келихи й налила на денця чогось золотавого, подала один Максимові й промовила:

— Я хочу випити за вас і за те, щоб вам повелося добре! — Вона ковтнула з келиха, блиснула очима й додала: — Мені приємно бути з вами…

— Ніколи не думав, що маю таку чарівну родичку, — цілком щиро відповів Максим. — Бачив ваше фото в Юрія, але дійсність!.. Мистецтво завжди намагається прикрасити людину, та маємо той щасливий випадок, коли все навпаки.

— Ось і наговорили одне одному компліментів. — Іванна допила віскі й поставила келих. — Сподіваюсь, ми будемо друзями.

Сказавши це, вона глянула на Максима сухо й насторожено, і того вразила моментальна метаморфоза, яка відбулася з цією жінкою: здавалося, зовсім розтанула й потяглася до нього з відкритою душею, а за хвилину чи навіть менше замкнулася в якійсь шкаралупі й насварилася звідти гарним пальчиком з довгим відполірованим нігтем.

А оркестр Поля Моріа дзвенів сріблом, збуджував, скоро мали прийти гості, й Максимові зробилося трохи тривожно, як завжди буває перед невідомим, — адже сьогодні йому доведеться мати іспит…

Джек Лодзен…

Рутковський давно вже чув це прізвище, бачив навіть портрет полковника Лодзена, зроблений, правда, з не дуже якісної любительської фотографії: Джек Лодзен серед працівників радіостанції «Свобода» — усміхнений, самовпевнений, зухвалий… Полковник розвідки, з ним жартувати не можна, і від сьогоднішнього вечора залежить дуже багато, якщо не все.

Максим згадав Ігоря Михайловича, його пронизливі очі, високе лискуче чоло, звичку потирати тильним боком долоні роздвоєне підборіддя. Вони з Ігорем Михайловичем працювали цілий рік, і, здається, не було запитань, на які б він, Максим Рутковський, не зміг відповісти. Однак він знає також (Ігор Михайлович акцентував на цьому), що в Мюнхені може виникнути багато непередбачених ситуацій, до цього треба бути готовим, і від його, Максимової, реакції, гостроти мислення, зібраності й волі залежатиме успіх так гарно задуманої справи.

Задзеленчав дзвінок, Іванна визирнула у вікно, сплеснула в долоні й вигукнула радісно:

— Стефанія приїхала! Я певна, Максиме, що Стефа сподобається вам.

Іванна вперше назвала Рутковського по імені, це могло нічого не означати, та все ж було приємно Максимові: він теж визирнув у вікно й побачив під віллою пошарпаного синього «фольксвагена», а біля хвіртки високу біляву дівчину.

— Ворота, відчиніть їй ворота, — скомандувала Іванна й підштовхнула Максима до дверей.

Рутковський слухняно пішов відчиняти ворота — зрештою, не тільки тому, що цього вимагала Іванна, блондинка з «фольксвагена» одразу сподобалась йому: висока, тоненька й вродлива, у зеленій сукні, і рука, якою вона нетерпляче тиснула на кнопку дзвінка, була також довга й тонка.

Побачивши Максима на ганку, Стефанія втупилася в нього з цікавістю. Дивилася, як простує до воріт, як відчиняє їх. Мовчки повернулася до машини, загнала впритул до гаражних дверей, вийшла й зачекала, поки Максим замкне ворота. Сама підійшла до нього, подала руку й зазирнула у вічі.

— Стефанія Луцька, — назвала себе. — А ви Рутковський? Кращий, ніж я гадала.

Максим знизав плечима. Він ніяк не міг визначити, якого кольору в Стефанії очі: спочатку видалися зеленавими, та, мабуть, це колір сукні відбився в них, бо обпекла глибокою блакиттю, навіть синню.

Сині очі, біляве волосся до плечей, він думав — фарбоване, виявилось — зовсім натуральна блондинка, висока, довгонога і з видовженим обличчям. Сама вся якась видовжена, трохи різкувата в рухах і надто енергійна як на блондинку: он як упевнено підіймається сходами, зовсім по-чоловічому, а підбори заввишки з палець.

Нараз озирнулася, перехопила Максимів погляд, певно, прочитала в ньому щось приємне для себе, бо всміхнулася ледь помітно самими куточками губів.

Гості почали з’їжджатися одразу, з німецькою пунктуальністю, хоч німців серед них, як устиг помітити Рутковський, не було.

Подружжя Сенькових — приблизно ровесники Сенишиних і, судячи з усього, їхні приятелі, потім сивий дід років сімдесяти з маленькою й худорлявою бабусею. Юрій чомусь не назвав їхні прізвища, відрекомендувавши тільки як пана Андрія і пані Юлію, давніх друзів батька. Ще якась пара середнього віку, котра одразу взялася до пляшок і бутербродів.

Пан Андрій, настовбурчивши сиві вуса, затиснув Максима в кут і, поблискуючи прозорими від старості очима, почав розпитувати про Львів. Виявляється, він учився у львівській гімназії, а сам родом з Бучача на Тернопільщині. Гарна була гімназія, на початку вулиці Зеленої, кажуть, тепер позакривали гімназії, зробили освіту на одну мірку для всіх, а хіба це правильно? Колись у гімназії не допускали бидла, і він, пан Андрій, глибоко переконаний, що освіту мають діставати вибрані, нащо вчити дітей хлопів, нехай працюють, їх треба навчити рахувати й розписуватись — елементарна початкова освіта, й ніхто не сміє заперечувати проти цього.

Вдачу пана Андрія добре знали в домі Сенишиних: фактично його не цікавив Львів, знайшов свіжу людину, якій міг повідати свої найсокровенніші і, як вважав, вагомі думки. Підійшов Юрій і зробив спробу визволити Рутковського. Пан Андрій досить неввічливо відсторонив його: мовляв, прошу не заважати, чоловік нарешті потрапив до вільного світу, його треба просвіщати, а коли ще він зможе прилучитися до такої духовної скарбниці?

Пан Андрій розмахував руками й бризкав слиною, він був схожий на старого облізлого кота, і справді, очі мав круглі, зелені й прозорі, зовсім котячі, і вуса були котячі, здавалося, зараз вигне спину й засичить сердито й нахабно, як кіт на маленького собаку, котрий насмілився порушити його спокій. Та коли Юрій рішуче перехопив його руку, одразу знітився. Посміхнувся догідливо, відступив, вибачаючись і прохаючи дозволу побалакати потім, бо йому конче треба погомоніти з людиною, яка недавно бачила Львів.

— Приймаємо їх заради пані Юлії, вона няньчила І ванну, а так би… — невдоволено пробуркотів Юрій собі під ніс. — Бігає десь кур’єром…

Нараз Юрій взяв Максима за лікоть і стиснув легенько, проте багатозначно: в дверях вітальні з’явився чоловік у темному костюмі, худий, горбоносий, з високим чолом, усміхнений і самовпевнений; тримався він вільно й невимушено, певно, звик триматися так у будь-якому товаристві — звичка чи манера, котру мають люди незалежні й наділені владою.

— Пан Лодзен, — назвав його Максимові Юрій.

Все ж, незважаючи на те, що Лодзен був високий і, мабуть, звик дивитися на людей згори вниз не тільки в переносному розумінні, йому довелося підводити на Рутковського очі — Максим був на півголови вищим. Це сподобалося Лодзенові, чи він вдав, що сподобалося: ляснув Рутковського по плечу й мовив невимушено:

— Гарний хлопець, я й не думав, що побачу такого.

Він розмовляв українською. Для Максима це не було несподіванкою: Ігор Михайлович попереджав, що Лодзен володіє українською, здивувало те, що говорив полковник зовсім без акценту, власне, так, як говорять на заході України.

— Дуже приємно чути це саме від вас, — Максим вирішив не гратися з Лодзеном у піжмурки, — бо Юрій сказав, що від вашої думки про мене залежатиме моя подальша доля.

— Не зовсім так, але в принципі інформація правильна.

— Тоді мені ще більше хочеться сподобатися вам.

— Перше враження позитивне, — розтягнув уста в усмішці, та зморшка на переніссі не розгладилася, і очі зовсім не всміхалися. — Вип’ємо? Я — віскі, а ви?

— Спробую також.

— Правильно, — схвалив Лодзен, — від горілки доведеться відвикати. Не завжди буває, і дорогувато.

Він налив по півсклянки, кинув льоду собі й Максимові, потягнув його до дивану в кутку вітальні. Ковтнув віскі, запитав:

— Отже, хочете до нас?

— Мене так орієнтував Юрій. Та, коли є якісь заперечення, сподіваюсь…

— Цікаво, на що ж ви сподіваєтесь?

— Я знаю англійську й трохи німецьку. І в мене вийшла книжка…

— Читав… — Лодзен скептично стиснув губи. — Вважаєте, що зможете видаватися?

— Невже в Німеччині немає шанувальників літератури?

— Власним коштом! — підвів пальця Лодзен. — Поки у вас нема імені, можете видаватися лише власним коштом. Якщо маєте гроші.

— Звідки ж у мене гроші?

— Треба заробити.

— Я не звик байдикувати.

— Це добре, нероб не тримаємо. А головне: нам потрібні свої люди, і те, що ви родич Сенишиних, — не остання справа. Правда, кажуть, ваш батько був червоним полковником?

— У війну командував дивізією. — Рутковський був готовий до цієї розмови, — На жаль, я не пам’ятаю батька: у п’ятдесят першому його арештували — коли мені було тільки два роки. Так і не довелося побачитись…

— За що? — Лодзен пильно глянув на Максима. — За що арештували батька?

— Неправдиве обвинувачення… — Максим знав, що на батька доніс його підлеглий, підла душа, нездарний чоловік, якому полковник Рутковський заважав робити кар’єру. Згодом батька посмертно реабілітували, але тепер треба було використати цю історію. — Потім мати одержала документ з реабілітацією. Проте кому від цього легше? Батькові? Мені?

Лодзен пожвавішав.

— Здається, ви закінчили факультет журналістики?

— Так.

— На що сподівалися?

— Тобто?

— Вся преса на Україні під контролем комуністів, а ви, припустимо, їх ненавидите…

— Ось ви про що! Чесно кажучи, коли вступав до університету, про це не думав… Ну, а потім… Знаєте, як буває?.. У газету не пішов, засів у видавництві редагувати книжки. Сам писав потроху. Ліричні новели, образки. Далі від політики.

— У нас це не пройде.

— Не знаю, чи зможу.

— До речі, з університету ви одразу пішли до видавництва?

— Мав призначення до районної газети, та вдалося відкараскатися. Трохи побайдикував, поки влаштувався.

— Як потрапили до туристичної групи? Адже всіх перевіряють!

— Не думаю.

— Вас могли не пустити: син репресованого.

— Батька реабілітували.

— Все одно, таким не вірять.

— Бачите, повірили… — Рутковський нараз зареготав. — На свою голову… Уявляю, яка там зараз паніка! У видавництві тільки й розмов про мене. Лають, оголошують анафему…

— Невже? А що таке анафема?

— О, найбільше церковне прокляття.

— Вас проклинають у церкві?

Рутковський засміявся.

— Фігурально кажучи.

— Ви вірите в бога?

— Це має значення для моєї кар’єри?

— Не думаю.

— Тоді ні.

— А якби мало?

— Ви питаєте, як духівник.

— А я і є тепер ваш духівник. — Лодзен нахилився до Максимового вуха, прошепотів: — Усі ваші гріхи мені відомі, можете покаятися, поки не пізно.

— Грішний, святий отче! — жартівливо склав долоні Максим. — І прошу помилування.

Та Лодзен не сприйняв жартівливого тону. Де й ділася його зовнішня простакуватість, очі нараз потемнішали й свердлили Максима.

— У вас ще є час, — сказав він тихо, — так, є час відкритися й зізнатися, від чийого імені ви ведете гру.

«А ти, голубчику, не такий уже й розумний, — подумав Рутковський. — Прямолінійно працюєш».

— Думаєте, мене сюди послали? — запитав він, дивлячись просто у вічі Лодзенові.

— Не думаю, а знаю.

— Радий за ваших інформаторів.

— Так, наші служби ще вміють працювати.

— Невже ви вважаєте, що, коли б мене справді послали, я б отак просто зізнався вам?

— Я ж сказав: ми знаємо все.

— Дурниці якісь! — підвищив голос Рутковський. — Пробачте, ви говорите дурниці. Я міг послати Юрка під три чорти одразу, розумієте, одразу, коли він приїхав до мене в Київ, побігти до держбезпеки, заявити, наробити шелесту. А я тут же погодився на його пропозицію — гадаю, це вам відомо?

— Якби не було відомо, дідька лисого розмовляли б з вами. Але чому ви тягнули цілий рік?

Максим посміхнувся.

— А кажете, добре поінформовані. Наче я мав поїхати з Києва до Житомира… Ви знаєте, скільки коштує путівка до Канади? Мабуть, вам відомо також, скільки одержує редактор видавництва… Далі, поки цю путівку дістанеш… Зрештою, пане Лодзен, я не набиваюся до вас… Чесно кажучи, стиль роботи ваших працівників дуже прямолінійний і не зовсім імпонує мені.

— Ого! — Лодзен рішуче поставив склянку. — І що ж вас не влаштовує?

— А те, що багато ваших коментаторів ні біса не розуміють у радянській дійсності. — Максим вирішив піти ва-банк: до речі, воші з Ігорем Михайловичем передбачили й такий варіант. — Відстали й діють печерними методами, не враховуючи змін, які відбуваються на Україні щоденно. Зрозумійте, щоденно, і я не боюсь цього слова. Кому потрібні зараз фашистські гасла? З вас тільки сміються…

— Прошу не забуватися! — раптом почервонівши, вигукнув Лодзен. Луцька, яка сиділа поруч, здивовано озирнулася на нього, проте полковник і без того одразу збагнув, що передав куті меду. Він підняв склянку, подивився крізь неї на світло й заговорив уже спокійніше: — Сміються, кажете? З чого, прошу я вас?

— Я ж кажу, з фашистських гасел. А зараз треба діяти, якщо хочете, делікатно. Грати треба, пане Лодзен, грати на людських почуттях.

— Е-е, — скривився полковник, — не зовсім це мені подобається. Хай будують передачу на чому хочуть, на фашизмі, чортові й дияволі, аби проти комунізму. Хоча, — він відставив склянку, — раціональне зерно у ваших словах є, і їх слід обміркувати. А сьогодні досить про справи. Матимемо ще час побалакати про них, вип’ємо, мій молодий друже, давайте вип’ємо коньяку, у пана Юрія бувають гарні коньяки.

Лодзен обійняв Максима й повів до столика з напоями. Юрій помітив це одразу, хоч і вдавав, що цілком зайнятий розмовою із статечним чоловіком у бездоганно пошитому вечірньому костюмі. Вони з Сенишиним підвелися одночасно й також підійшли до столика.

Видно, Лодзен знав статечного чоловіка, бо, потиснувши йому руку, запитав:

— Пан усе ще працює на ниві народної освіти?

— То, прошу вас, є моє покликання.

— Чи не міг би пан підготувати цикл лекцій з історії України для нашого радіо?

— Вважатиму за велику честь.

— Тоді прошу зателефонувати на тому тижні панові Кочмару, я попередньо домовлюся з ним.

Статечний чоловік розцвів у догідливій усмішці — видно, Лодзенове замовлення справді мало для нього значення. Підняв келих, почав мало не патетично:

— Прошу випити за вельмишановного пана Лодзена, нашого годувальника…

— Хвилинку, — рішуче перебив його полковник, — я пропоную випити за нашого молодого друга, який не зупинився ні перед чим, щоб опинитися в цивілізованому світі, — заради нього ми зібралися тут, і я вітаю пана Максима Рутковського!

Юрій ледь помітно штовхнув Максима в бік, даючи зрозуміти, наскільки важливий для нього цей Лодзенів тост. Рутковський і сам догадувався про це: шанобливо вклонився полковникові й відповів:

— Для мене сьогоднішній день, як сон, панове, їй богу, іноді здається, що сплю й ніяк не можу до кінця усвідомити реальності.

— Звикнете, — запевнив статечний чоловік, — людина швидко до всього звикає, особливо до гарного. Я заздрю, що у вас усе попереду. — Він почаркувався з Максимом — вилощений, елегантний, свідомий своєї значущості. Обернувся до Сенишина. — Прошу представити мене братові, — попросив.

— О боже, вибачте, зовсім закрутився. Максиме, познайомся з нашим визначним культурним діячем паном професором Данилом Робаком, автором численних і вагомих історичних праць. Сподіваюсь, ти чув про нього?

Рутковський підвів очі на пана Данила. Не зовсім чемно зміряв його поглядом з ніг до голови. Певно, Робак зрозумів це як вияв визнання й шаноби, бо всміхнувся підбадьорливо.

— Мені дуже приємно, — мовив.

Максим відступив на крок.

— Я чув про пана Данила Робака, — відповів. Справді, він не тільки чув про нього, а й бачив документи, читав свідчення про кривавий бешкет банди сотника Данила Робака на Дрогобиччині влітку сорок п’ятого року.

І ось цей бандит стоїть перед ним із склянкою у випещених пальцях, усміхається, чекаючи схвальних слів од Максима, — пан професор, кат і вбивця…

Але не дочекаєшся ти жодного слова.

Тобі б стояти зараз перед судом, чи краще вивести тебе на майдан біля церкви в Галаганах, подивилися б на тебе жінки закатованих, розірвали б на шматки пана визначного культурного діяча в бездоганно пошитому вечірньому костюмі.

Максим ковтнув коньяку, все ще не зводячи очей з Робака. Той випив також і щось запитав у нього: Рутковський бачив, як ворушаться в пана професора губи, однак не чув ні слова — так зримо уявив собі ту ніч у сорок п’ятому.

ЕКСКУРС У МИНУЛЕ

Село лежало попід горою, і ліс оточував його. Старий смерековий ліс, через який і звіру важко продертися. Але Робак знав тут кожну стежку й провів рештки своєї сотні понад яром. Ліс відступав тут трохи, можна було йти, зберігаючи сили. Робак хотів нишком зайти в Галагани. Давно вже мріяв побувати в рідному селі, воно снилося йому ночами, старе підкарпатське село з дерев’яними дахами, красивою дерев’яною церквою і великими дерев’яними хрестами на цвинтарі. Тут усе робили з дерева, дерево було годувальником; клаптики полів лежали тільки в долині та на близьких схилах гір, на них сіяли овес і садили картоплю, цієї картоплі вистачало до різдва, а що їсти до літа?

Робили ложки, плели кошики, майстрували нехитрі меблі, возили дерев’яні вироби до райцентру чи аж до самого Дрогобича — якось перебивалися.

І ось воно лежить нарешті попід горою, і баня дерев’яної церкви височить посередині. А поруч дах його дому, почорнілий, як і на всіх хатах, — нема господаря, батько нізащо не допустив би цього, він, хоч і вважався пастирем духовним, ніколи не забував про мирські інтереси, й дім його завжди був повною чашею.

Робак скреготнув зубами, згадавши батька. Отця Ярему арештували ще перед війною за антирадянську діяльність. Слава богу, не докопалися ще до схованки зброї на цвинтарі. Про цю схованку знали тільки батько й він, Данило. Сотник скористався з неї, коли прийшли гітлерівці, і Беркут, він же Данило Робак, підняв своїх хлопців на збройну боротьбу. Боротися, власне, не було з ким. Німці дали його воякам кілька автоматів і патрони до них, карабіни й ручний кулемет відкопали на цвинтарі — можна було б і гульнути, та де гульнеш, коли навколо ліс і злидні?

І все ж Беркут знайшов вихід. За тридцять кілометрів лежало в долині багате польське село, вони вдерлися в нього вночі, підпалили з усіх боків, стріляли й стріляли, певно, витратили половину патронів, але ж і мало хто з поляків залишився живий.

У цьому селі сотник Беркут надибав бричку. Повертався на ній додому, двоє гнідих коней, реквізованих у польського шинкаря, не бігли — танцювали, таких коней в Галаганах і не бачили, навіть батько, якого гітлерівці випустили з в’язниці, радісно засміявся і збіг з високого ганку, щоб погладити гнідого по крутій шиї.

Беркут того дня був великодушний: подарував батькові й бричку, й коней, нехай їздить старий — наче знав, що батькові лишилося жити всього кілька місяців: полюбляв єгомосць попоїсти, зовсім розплився за рік і одного ранку не прокинувся — слава богу, помер тихо й легко, а син влаштував бучний похорон із дзвонами, поминками, стріляниною над могилою пароха.

А потім звелів запрягти подарованих коней у подаровану ж бричку й повів сотню на інше село…

Коли це було й чи було взагалі?

Райські часи були, коли гітлерівці дивилися крізь пальці на бандерівські бешкети. Як не кажи, а з німцями можна було жити, доводилося, правда, кланятися, що ж, таке життя, не тому, так іншому — все одно вклонишся. Але ж ти — пан, і роби у своїй парафії все, що хочеш, аби в головному слухався і, як вірний пес, не гарчав на хазяїна.

А тепер?

Від сотні лишилося семеро, щоправда, сотнею вона завжди тільки звалася: в кращі часи налічувала півсотні вояків. А тепер — семеро… І ще невідомо, як їм поведеться. На всіх дорогах застави, шляк би їх трафив, у селах самооборона, яструбки кляті, куди не поткнешся, стріляють — і в кого стріляють!.. Їм добра зичать, а воно, бидло, хіба може збагнути це?

Вчора увійшли в Бистрицю, село за двадцять п’ять кілометрів звідси.

Гарне село, багате, з ощадкасою й крамницею. Перебили яструбків, узяли й крамницю, й ощадкасу, виявилось, п’ятдесят з гаком тисяч карбованців — не так уже й багато… Однак хтось устиг зателефонувати зі школи чи сільради до райцентру, і, коли Беркут з хлопцями відходили з села, їх перестрів загін чекістів: мало не оточили, з шістнадцяти вояків лишилося семеро, і то — щастя.

Ці семеро розташувалися на галявині поміж смерек, один став на варті, інші поклали зброю, мішки й рюкзаки, повдягалися на траві, відпочиваючи.

Беркут скинув ялові чоботи, закачав холоші штанів, сів на березі ручая, опустивши босі ноги в прозору воду.

Гірська вода приємно холодила натруджені ноги, відчував, як повертається бадьорість, а з нею і гострота мислення, притуплена стомливим переходом.

Сидів і думав: оце зараз погуляю в рідному селі, й досить. Вистачить з нього сутичок з чекістами та яструбками, поки є ще можливість, треба відходити, прориватися на Бескиди й далі, до американців чи англійців. Гітлерівців уже нема, слід шукати нового захисника й господаря, бажано багатого, а хто в світі багатший за американців?

Прориватися на Захід Беркут вирішив остаточно. Ще йде війна, правда, десь на Далекому Сході, а їх он як притиснули, що ж буде, коли більшовики зовсім розв’яжуть собі руки? Ні, нема дурних, нехай хтось кладе голови, а в нього голова розумніша за і піні: п’ять років студіював у Львівському університеті, за таку голову комусь ще доведеться гарно платити.

Беркут витер ноги й акуратно взувся, ступив кілька кроків, пробуючи, як сидять чоботи. Завжди стежив за взуттям і вчив інших: не дай боже стерти ноги. Зараз у ногах їхній порятунок — ніхто не знає, скільки доведеться йти без спочинку.

Може, і в Галаганах засідка? Навряд, однак слід передбачити все, на те він і ватажок, щоб виважити хоча б кілька наступних ходів.

Підкликав одного з підлеглих.

— Бачиш, Петре, від церкви третій дах праворуч? Підеш туди, тільки городами, непомітно, он стежка вздовж ручая, а потім ліворуч повертає, бачиш?

— Бачу, друже сотнику.

— Ти розумник, Петре, і я на тебе розраховую. Дістанешся до хати, вичекай, обдивись гарненько, а потім газду знайди: пан Василь Яремків — сам сивий, а брови чорні й густі. Розпитаєш у нього, як з яструбками, й про засідки. Якщо може, най сюди з тобою прийде, так і скажеш: Беркут звелів.

Петро поправив на грудях «шмайсер».

— Зробимо, друже сотнику, — відповів твердо. — А якщо газди нема?

— Газдиню розпитаєш. Скажеш, від пана Данила вітання. І не барися, прошу я тебе, діло ще треба робити.

— Діло, кажете? — зареготав Петро зловтішно. — Діло зробимо, ніч уся попереду, друже сотнику, і хто нам завадить?

— А щоб ніхто не завадив, іди, Петре, і розшукай пана Яремківа, зрозуміло?

Дивився, як пірнув Петро в кущі — наче вуж чи ящірка, гілка не колихнулася.

Розумний і спритний хлоп цей Петро, а головне — відступати йому нікуди. Був у дивізії «СС-Галичина», потім весь час у його загоні, тільки вчора в Бистриці поклав двох активістів, різонув з автомата — і нема. У нього з новою владою свої рахунки: мав під Дубном два десяти моргів землі, — і якої землі! — коней, худобу, і все це — корові під хвіст. Йому колгосп — смерть, і він б’ється за свою землю, своїх коней, свою садибу…

Хлопці розклали на бруднуватому рушнику хліб, сало, цибулю, огірки й дві бляшанки консервів, покликали пана сотника вечеряти. Хтось покалатав фляжкою, прозоро натякаючи, та Беркут заборонив. Мовляв, зайдемо в село, розберемося в ситуації — тоді можна, пий і гуляй досхочу, а тепер зась, на цьому тримаємось, он загін курінного Лисого як пропав? Напилися хлопці самогону — море їм по коліна, пішли на село, а там на них уже чекали, перебили, як куріпок, і Лисого скосили одного з перших.

Їли зосереджено, не поспішаючи, бо куди поспішати: поки стемніє, поки все заспокоїться…

Попоївши, полягали спати всі, навіть вартовий, так розпорядився сотник — все одно мусять дочекатися Петра. Сам став на варту.

Беркут вдивлявся в стежку попід ручаєм, але нічого не бачив. Правда, почало сутеніти, і довгі тіні перерізали луки та городи, потім сонце якось одразу пірнуло за гору, й водночас зробилося темно і зимно, як буває тільки у горах: удень парко, а вночі — надягай кожуха.

Сотник натягнув ватяну тілогрійку. Тривога лежала на серці. Щось забарився Петро, невже вскочив у халепу? Хоч навряд: спритний вояк, його голіруч не візьмеш, а коли так — зчинилася б стрілянина…

Тихо, і якийсь нічний птах цвірінькає… Знову цвірінькнув зовсім близько. Тінь майнула в кущах понад ручаєм, і лише тоді Беркут збагнув, що цвірінькає зовсім не птах: то Петро подає сигнал, щоб раптом свої не підстрелили.

Перескочив через ручай — оце хлоп, навіть піднімаючись угору, не захекався, — побачив сотника й присунувся, зблиснувши очима.

— Порядок, — видихнув збуджено, — на все село два яструбки, й голова сільради нагана має: я вже телефон перерізав.

— Тото файно вчинив! — зрадів Беркут. — А головою Грицько Трофимук?

— Він, гицель клятий, і зараз удома.

— Підемо до нього вдвох, — вирішив Беркут, — побавимося з тобою. Хлопці до яструбків подадуться, а ми до пана-товариша Трофимука. У мене по ньому давно руки сверблять. А чого Яремків не з’явився?

— Каже, хворий.

— Не бреше?

— Та бреше, свиня. Перестрашився.

— Я його розумію.

— Вперше чую від вас, друже сотнику… Наче схвалюєте!

— Ні, Петре, тверезо дивлюся на цю справу.

— Я б тому Яремківу батогів…

— На всіх не стане. Йди, Петре, вечеряй і лягай спати.

Зовсім близько пугукнув сич. Гарний птах, сильний і відважний, і все нічне його боїться.

Беркут притиснувся до стовбура якогось дерева, злився з ним: невидимий, нечутний, як лісова тінь. Вслухався в жебоніння води, в нічні шерехи, нараз почув далеке валування собак. Чомусь серце защеміло: люди живуть у теплих хатах, зараз вечеряють, а він, як загнаний вовк, вслухається в нічну тишу. Погладив тепле руків’я автомата. Надійна зброя, і він звик до неї. Та скоріше б розстатися з автоматом. Хто носить зброю, від кулі й гине, а для чого гинути йому, молодому, розумному?

Сич запугукав знову. Собаки на селі замовкли, Беркут почекав ще з годину й розбудив хлопців.

Яремків чекав на них у дворі під спіжарнею. Присунувся до Беркута, роздивляючись.

— Змужнів, синку, — сказав нарешті.

Данило засміявся тихо. Вони не бачилися рік чи трохи більше, а пан Яремків зовсім постарів. Зрештою, від чого молодшати? Мав у селі крамницю, й половина землі належала йому. Нема тепер нічого, звичайно, посивієш…

— Радий бачити вас, — сказав зовсім щиро, бо справді симпатизував Яремківу: його поважав батько, а батько з голотою та батярами не знався, спілкувався з людьми поважними й заможними.

Яремків не став витрачати час на балаканину.

— Йди до Грицька, — чи то попросив, чи наказав, — не забув де? А я твоїх хлопців з яструбками познайомлю.

— Приємного знайомства! — тихо реготнув Беркут. — Тільки без зайвого галасу, прошу вас, тепер нам реклама зовсім не потрібна.

Беркут рушив на вулицю не озираючись. Знав, що Петро не відстане, і справді відчував на потилиці його дихання.

Вони йшли попідтинню вузенькою стежкою, протоптаною в спориші, і Беркут на всяк випадок лічив хати: четверта за рогом — Грицькова, він і так упізнав би її — там груша на подвір’ї, ще старий Трофимук садив, виросла, як осокір.

Нараз почув за спиною кроки: хтось доганяв їх, важко дихаючи.

Беркут смикнув Петра за руку, заховався в тіні дерева, виставивши автомат. У місячному сяйві побачили — жінка. Беркут заступив їй дорогу.

— Хто така? — наставив зброю.

— Не впізнаєш, Данилку?

— Тітка Марія?

— Авжеж.

— Чого вночі вештаєтесь?

— Ви що, здуріли? У того ж Грицька пістоля, і якщо стрелить!..

— Нам його пістоля, прошу вас, до одного місця! — погладив автомата Петро, — Галасу наробите.

— Нехай…

Тітка трохи віддихалася.

— Шкода мені вас, — мовила. — У тамтого Гриця рука тверда й стріляє файно. Підете зі мною.

— Ви що надумали? — запитав Беркут.

— Мені відчинить, а там робіть, що хочете.

— А цей Грицько, тітонько, вам сала за шкуру залив… — засміявся Петро.

— А тобі?

— Та й мені.

— От і порахуйтеся. — Вона пішла попереду, нечутна й невидима, мов стара гострозора й досвідчена сова, що вистежує жертву.

Перед Трофимуковим подвір’ям зупинилася, тицьнула рукою на двері.

— Обабіч станьте, а я у вікно погрюкаю.

Беркут зрозумів її з півслова — вони з Петром зайняли зручну позицію під дверима, приготувавши зброю, а тітка Марія голосно затарабанила у вікно.

Спочатку ніхто не відповів, постукала голосніше, і тільки тоді в хаті почулося шарудіння.

— Хто? — запитав чоловічий голос.

Беркут зрадів: отже, Трофимук удома, й нікуди йому не дітися. Найбільше боявся, що не застане, але тепер відлягло від серця: притиснувся до стіни, невже не відчинить?

— Це я, Марія, відчини.

— Яка Марія?

— Чи не впізнав: Яремківа.

— Що треба?

— Старий помирати зібрався, тебе требує.

— Я що, піп?

— Каже, повідомити щось хоче.

За вікном запала тиша: видно, Трофимук думав, що робити.

— Може, не доживе… — зовсім натурально схлипнула тітка Марія. — Ледве дихає!..

— І що хоче повідомити?

— Якби знала… До влади, каже, діло є, а яке — не відаю.

— Чекай, зараз одягнусь.

Беркут стиснув автомат до болю в пальцях: добре все виходить, і дай боже здоров’я тітці Марії — хитра, а той телепень вуха розвісив.

Голосно загуркотіла клямка.

Петро дав знак сотникові, щоб не поспішав: він був кремезніший і сильніший за Беркута, а Грицько Трофимук нівроку, звикло бидло ходити за плугом і дерева валити, жилавий, з ним легко не впораєшся.

Двері з рипінням відчинилися, Грицько вийшов надвір і одразу похитнувся від удару автоматом по голові. Беркут приставив йому дуло «шмайсера» до грудей, та це вже було зайве, бо Трофимук важко осів на землю.

Петро обмацав у нього кишені, витягнув нагана, закинув у траву. Беркут нахилився над Грицьком, послухав, чи дихає, підвів важкий погляд на Петра.

— Не перестарався? — докорив.

Той тільки махнув рукою.

— Нічого цьому бугаєві не станеться.

І справді, Трофимук поворушився.

— То я побігла, — мовила тітка Марія, однак не втрималася, нахилилася й зазирнула Трофимукові в очі. — Отак, пане голово, прийшов і твій час… — Почвалала з двору, озираючись, зовсім не так, як летіла сюди, — наче працювала цілий день і смертельно втомилася.

Петро штовхнув ногою Трофимука, той застогнав, сів, підвів очі, певно, збагнув усе одразу, бо сунув руку до кишені, шукаючи зброю.

— Здоровенькі були, пане-товаришу! — тицьнув його в плече дулом автомата Беркут. — Не впізнаєте?

— Данило?

— Отож.

— Шкода, — сказав Трофимук нараз зовсім спокійно, — шкода… Тебе ще в сороковому мусили посадити, контру кляту.

— Ролі помінялися.

Трофимук важко підвівся.

— Гадаєш?

— Хіба не видно?

— Це ти про мене? Але ж народ не переб’єш.

— Вас переб’ємо, народ за нами піде.

— А ось тобі! — Нараз Трофимук склав дулю, покрутив її під носом у Беркута. — Ви де никаєте? Як щури погані в лісі ховаєтесь!

Беркут підштовхнув його до дверей.

— Ходімо, розмова є…

Трофимук збагнув усе, став у дверях.

— Убивайте! — видихнув важко. — Тут убивайте, не пущу!

Петро сильно вдарив його в груди, Трофимук заточився і впав.

Беркут переступив через нього, запалив сірника, відчинив двері до кімнати. Побачив: Трофимукова жінка стоїть посеред хати у довгій білій сорочці.

— Засвіти світло! — наказав. — З побаченням, пані Віро!

Жінка тремтячими руками запалила гасову лампу. Петро штовхнув Трофимука до покою. Грицько затулив жінку, високий, жилавий.

Лампа розгорілася, в кімнаті зробилося ясно. Петро став у дверях, тримаючи напоготові «шмайсер», Беркут сів на лавку попід стіною. Вільно простягнув ноги, закурив. Почав не поспішаючи:

— Оце, пане Грицю, файна розмова в нас може скластися. Якщо, звичайно, шановний пан не заперечує.

Трофимук уже знав, що чекає на нього. Посірів, якось одразу змарнів. Однак підвів голову й відповів глухо:

— Не буде в нас розмови. Стріляй!

— А ми не поспішаємо. І зможемо побалакати, якщо станеш на коліна й відречешся від совітів. Та добре попросишся.

— Не бути цьому!

— Не зарікайся.

— Кажу: не бути!

— А пан-товариш надто категоричний. Я б не радив…

— От що! — Трофимук ступив крок уперед, і Беркут інстинктивно виставив автомат і притиснувся до стіни. — Ти мене не лякай. Я цю владу своїми руками, — підвів величезні кулаки, — брав, і не мені її зрікатися! Знайди слабодухих.

Беркут недбало похитав ногою.

— Пані Віро, — мовив так, наче зазирнув у гості й просить про незначну послугу, — а підніміть, прошу я вас, синка. Як його, здається, також Грицьком обізвали?

— Ти що? — видихнув Трофимук із жахом. — То ж дитина!

— Петре… — Беркут тицьнув дулом автомата в кут, де стояло маленьке ліжко. — Витягни його, бо шановне панство не розуміє…

Трофимук ступив крок, щоб загородити дитину, однак одразу збагнув усю безвихідь, простягнув до Беркута руки.

— Благаю, Даниле, — мовив прохально, — зі мною роби все, що хочеш, відпусти дитину.

Сотник зареготав.

— Коли землю мою ділили, що тобі переказували? — запитав жорстко. — Попереджали? А ти що? Сміявся… Прийшов тепер мій час сміятися.

Петро витягнув з ліжка ще зовсім маленького чорнявого хлопчика. Той спросоння кліпав повіками й притискався до незнайомого дядька, навіть обійняв його за шию. Петро відірвав його від себе, підняв за комір сорочки, трусонув, і хлопчик злякано закричав.

— Цуценя безхвосте! — ляснув його по голому заду Петро, вдарив, видно, сильно, бо дитина захлинулася від крику.

— Що ж це таке! — кинулася до нього жінка, але Петро пхнув її важким чоботом у живіт.

Осіла безвільно на підлогу, а бандерівець кинув на неї сина — мабуть, дитина втратила свідомість від болю й жаху, бо вже не кричала.

І тоді Трофимук став на коліна.

— Облиш дитину, пане Данило! — попросив.

— Овва, а ти, бачу, полагіднішав. То як з владою? Відречешся від совітів?

— Ні! — підвівся з колін, відступив до стіни, став, спершись на неї. — Ні, це наша доля, а від долі не відрікаються.

— Твоя доля онде! — Беркут люто звів автомат. — То не відречешся?

— Ні!.. — видихнув з останніх сил.

І тоді Беркут натис на гашетку. Автомат застрибав у нього в руках, випльовуючи свинець, шматуючи кулями дитину й жінку, певно, він убив їх одразу, але не міг уже спинитися, стріляв, дивлячись не на них а в ненависне Грицькове обличчя. Потім кинув «шмайсера» на підлогу й пішов до Грицька з простягнутими руками.

Грицько кинувся до нього зненацька, мов хвисьнутий батогом, видно, збагнув, що втрачати вже нічого, однак не встиг дотягнутися: упав, зрізаний короткою Петровою чергою. Упав біля сина, незручно простягнувши до нього руку.

Беркут підняв свого «шмайсера», не оглядаючись рушив до дверей. Довго стояв надворі, жадібно дихаючи, й ніяк не міг надихатися.

— Ну й біднота, — раптом почув за стіною, — я все обдивився, нема нічого: ні обручки, ні кожуха файного.

— Голота… — ствердив Беркут.

— Поспішили, друже сотнику, най помучили б трохи.

— Часу нема, клич хлопців, відходитимемо.

— І то правда. — Петро потягнувся, хруснувши суглобами. — Підемо на Бистрицю?

— На Волю Висоцьку.

— На Волю, то й на Волю…

Десь не дуже далеко застрочив автомат.

— А хлопці бавляться… — ліниво позіхнув Беркут. — Переспимо в лісі.

— Треба повечеряти.

— У пана Яремківа. Має сьогодні свято, най ставить.

Беркут рушив з подвір’я впевнено, тримаючи автомат у правиці, й ні разу не озирнувся на хату. Стояла з освітленими вікнами, якась ошатна серед інших, що зачаїлися в темряві; сич пролетів над нею й пугукнув моторошно.

А тепер елегантний пан Данило Робак стояв перед Максимом Рутковським, тримав келих тонкого кришталю й щось казав.

Колишній Беркут…

І нинішній!

Після тої кривавої ночі банда Беркута далеко не втекла. Їх перестріли в горах — вирватися вдалося тільки Беркутові й ще одному бандерівцеві.

«Екскурс у минуле з мораллю», — чомусь подумав Рутковський, і йому стало огидно. Але ж само з такими людьми доведеться йому спілкуватися щоденно, більше того, він мусить стати «своїм» у їхньому товаристві. І Рутковський через силу всміхнувся, відповів Робакові щось невиразне й однозначне — зрештою, це не мало ніякого значення, бо нинішній «пан професор» і колишній сотник бачив тільки себе й був зачарований тільки своєю особою.

До столика з пляшками підійшли Іванна з Луцькою, і Рутковський із задоволенням зайнявся їхніми склянками. Він налив Стефанії джину з тоніком. Дівчина трохи випила, щоки в неї порожевіли, на лівій, коли всміхалася, з’являлась ямочка. Чому не з’являється на правій, либонь, Стефанія не знала сама, проте Максим усе ж запитав. Звичайно, це запитання свідчило про його інтерес до Луцької, дівчина збагнула це одразу й взяла Рутковського під руку.

Лодзен оцінив Стефин жест по-своєму: став так, щоб відгородити їх від компанії, просто спиною до Робака. Сказав по-змовницьки:

— Ви робите успіхи, пане Рутковський. Давно не бачив, щоб хтось сподобався пані Стефанії.

Дівчина відняла руку, але тут-таки знову просунула її Максимові під лікоть. Це не могло не імпонувати Рутковському, але він подумав, що ось уже вдруге за вечір його намагаються якось підштовхнути до Луцької. Спочатку це робила Іванна, тепер Лодзен. Але для чого це полковникові? Лише потім Максим зрозумів увесь далекоглядний хід думок Лодзена — сьогодні ж на всяк випадок активно включився в гру.

Ледь притиснувши ліктем руку Стефанії, відповів з гідністю:

— Панна має добре серце й піклується про земляка, який почувається не зовсім у своїй тарілці.

Луцька стенула плечима.

— Добрі серця — надто велика розкіш. Особливо тепер.

— Що саме панна має на увазі?

— Розчарування людства.

— Тоді вашу войовничість можна вибачити.

— Хіба я войовнича?

— Панна Стефанія буквально випромінює жіночність, — втрутився Лодзен.

Рутковський не зовсім погодився з полковником: Стефині очі лишалися колючими, точніше, не колючими, а якимись настороженими. Але ж і він, певно, насторожений, не зовсім свій у цій компанії. Максим знав, що це — одна з найважчих частин його завдання: бути таким, як усі.

Нараз подумав: наскільки легше б почувався, якби міг стати самим собою, якби міг кинути їм в обличчя все, що думав, і з яким би задоволенням побачив гнівне й розлючене обличчя Лодзена чи Робака.

Так, саме злість на обличчі полковника, а не чемну усмішку й доброзичливість, бо він його ворог, класовий ворог. Максим подумав саме так: класовий ворог, не стидаючись деякої патетичності цієї думки, бо, може, сам уперше так переконливо й гранично ясно відчув глибину вмісту, закладеного в це визначення. Класовий ворог — непримиренний, ворог до кінця, ворог з доброзичливою усмішкою й пронизливими очима, які, на щастя, бачать не все.

— Вам з шинкою чи з баликом? — Рутковський не одразу збагнув, що Луцька звертається до нього. Зрозумівши нарешті, взяв бутерброд з рибою, відкусив делікатно, та алкоголь пробудив апетит — прикінчив бутерброд і потягнувся по другий.

Лодзен схвалив:

— Їжте, у домі вашого брата завжди добре пригощають.

Максим ледь помітно скривився, полковник помітив це й відреагував одразу:

— Колись я працював у Москві й знаю, що таке російська гостинність. У кожного народу свої звичаї, і мені невідомо, що роблять ваші господарки із залишками їжі після святкових прийомів. Ми живемо економніше, бо знаємо ціну грошей. До речі, ви граєте в бридж?

— Який у Києві бридж! Граю трохи в преферанс.

Рутковський знав, що це Лодзенове запитання не випадкове. За інформацією, яку мав Центр, Лодзен завсідник гральних будинків у Бад-Візе й Бад-Рейхенхалі — містечок поблизу Мюнхена.

— А покер?

— На жаль… Але сподіваюсь позбутися цієї прогалини в моїй освіті.

— Хочете навчитись? Іноді це багато коштує.

— Де знайдеш гарного вчителя?

— Подивимось… Пане професоре, пане Юрію… — озирнувся Лодзен. — Може, партію в бридж? Сідайте поруч мене, — порадив Рутковському, — почнете вчитися.

— Пан Лодзен — ас! — мовив Юрій. — Тобі пофортунило.

— Справді, сьогодні в мене щасливий день, — погодився Максим. — Дай боже, щоб не останній! — Він допив свій джин, вибачився перед Луцькою й почимчикував за Лодзеном, відчуваючи, що панна Стефа не зовсім схвалила його рішення. Та що поробиш: Лодзен був козирною картою, а це в Максимовому становищі важило багато.

Цвіли троянди. Їх було багато, різноколірних, великих, вони росли вздовж асфальтованих доріжок і окремими клумбами, вперемішку з іншими квітами. Садівники Енглішер Гартен недарма їли свій хліб, як і більшість тих, що працювали на радіостанціях «Свобода» і «Свободная Европа», а було їх тут немало — понад дві тисячі чоловік.

І один з них — Максим Рутковський.

Так, Максим уже мав перепустку в целофановій обгортці, котра стверджувала, що він — штатний працівник радіо «Свобода» — РС, як скорочено називалася радіостанція.

Рутковський простував асфальтованою доріжкою поміж троянд, простував не поспішаючи, бо мав зараз обідню перерву і вже встиг з’їсти в буфеті біфштекс і випити чашечку кави.

Тепер усе було позаду, принаймні Максим вважав, що основні труднощі позаду, бо справді, потрапити у штат РС виявилося не так уже й просто.

Рутковський мав кілька розмов із працівниками служби охорони станції, по кілька разів розповідав одне й те ж, йому ставили несподівані запитання, намагаючись заплутати, але Максим добре пам’ятав поради Ігоря Михайловича: відповідати правду, й тільки правду, крім того, що робив останній рік після приїзду Юрія Сенишина до Києва.

Тепер Рутковський міг оцінити обережність і передбачливість керівників, які готували його до розвідницької діяльності. Тоді Максим продовжував працювати у видавництві, записався навіть на курси вивчення німецької мови, хоч відвідував їх не так уже й часто. Мову, а також усе інше викладали йому досвідчені вчителі.

Нарешті навіть працівники служби охорони станції упевнилися в благонадійності Рутковського. Лише тоді йому запропонували поїхати до Цирндорфа, де був табір для тих, хто залишився у Федеративній Республіці Німеччини й просив права політичного притулку. Люди жили там місяцями в брудних казармах, однак нові хазяї Рутковського подбали, щоб йому не ставили палиці в колеса: Максим заповнив кілька анкет і повернувся до Мюнхена.

Тут його прийняв Лодзен. Повідомив, що вже завтра він може приступити до роботи у відділі аналізу та досліджень української редакції радіо «Свобода».

Рутковський задивився на троянди й не помітив, що назустріч простує його колега по відділу пан Сопеляк, невисокий на зріст, миршавий чоловічок з носом-гудзиком і сивою бородою «під Хемінгуея».

Сива борода не дуже личила Сопелякові, однак він намагався триматися статечно, навіть дещо пихато, принаймні з новачками типу Рутковського чи з працівниками нижчими за рангом — друкарками та кур’єрами, проте, досить було йому дізнатися, що людина має високого покровителя чи на неї чекає підвищення, і він різко міняв курс.

Колеги по відділу підсміювалися над Сопеляком, але не відкрито, вважаючи його людиною, спроможною написати донос чи напаскудити якось інакше.

Пан Сопеляк загородив Максимові дорогу, розкинув руки, немов збирався обійняти, та не обійняв: стояв з розкритими обіймами й посміхався солодко.

— Пан Максим уже мало не місяць колегує зі мною, — мовив він нарешті, склавши руки на досить помітному черевцеві, — а ми так і не порозмовляли по-справжньому. Може, пан чув, що і я з Києва?

Так, Рутковський чув. Чув, що Сопеляк, який до війни встиг повчитися в аспірантурі Київського університету, залишився в окупації і відразу пішов до інспірованої гестапо брудної газетки «Нове українське слово». Вірно служив фашистам, утік разом з ними, одружився в Мюнхені із співробітницею радіо «Свобода», колишньою харківською актрисою, котра з перших днів організації РС пішла туди диктором.

Відтоді спливло багато води, дружина Сопеляка пані Валерія від диктора дійшла до спеціального кореспондента, а пан Віктор так і засидівся на газетних вирізках. Вважав себе скривдженим долею й начальством, всіляко догоджав останньому, зрештою, на цьому й тримався: Рутковський чув, що завідуючий відділом Кочмар давно хотів звільнити Сопеляка за нездарність, проте за того вступився сам Лодзен.

— То що чувати в Києві? — запитав Сопеляк тонким голосом, наче Максим тільки вчора приїхав звідти й має свіжі новини.

Рутковський розвів руками, буцім вибачався за свою необізнаність, відступив, даючи дорогу Сопелякові, однак маленький тато Хем, як іронічно називали Сопеляка колеги, не зрушив з місця, навпаки, схопив Максима за гудзик піджака і, притягнувши до себе, запитав:

— Ви знаєте, куди потрапили?

— Догадуюсь.

— Ні, ви не знаєте, куди потрапили. Типове збіговисько нездар…

Рутковський відступив на крок.

— Але я завжди був дуже високої думки про здібності шановного пана…

Той розцвів у посмішці.

— Я й кажу, здібних людей тут затискають. Тільки моїй Валерії вдалося якось проштовхатися, але я з жахом думаю: навіть Валерія могла так і залишитися диктором, розумієте, Валерія!

— Бути диктором на такій радіостанції і знати, що твій голос знайомий багатьом!..

Сопеляк замахав руками.

— Вона й зараз сама читає свої передачі. Свої і, до речі, талановиті, а не стандартні компіляції з газетних вирізок, які готуємо ми з вами.

— Не можу погодитися з шановним паном, бо вважаю свою роботу вельми корисною. — Початок розмови з Сопеляком скидався на провокацію, але для чого йому провокувати Рутковського? А якщо не провокація? Навіщо йому виливати душу малознайомій людині?

Нараз Максим здогадався. У буфеті з ним привітався Лодзен. Полковник уже встиг випити свою каву, коли Рутковський прийшов обідати, він підійшов до Максимового столика, сів на хвилинку, поцікавився справами, наче сам не знав про них, порадів з того, що все добре, і пішов, точніше виплив з буфету, високо задерши голову.

І ця зустріч не пройшла повз Сопелякові очі…

Рутковський напружив пам’ять і пригадав: так, подружжя Сопеляків обідало за столиком біля вікна. Усе одразу стало на свої місця: Сопеляк на всяк випадок шукає підтримки у молодого й перспективного працівника, з яким на короткій нозі сам Лодзен.

Справді, Сопеляк запропонував:

— Ми з дружиною так би хотіли почути розповідь про Київ. Рідне місто, знаєте, і востаннє я бачив його зруйнованим… Ви зайняті сьогодні ввечері?

Рутковський швидко прикинув: кожне знайомство може стати в пригоді. Зав’язувати якнайбільше знайомств йому радили в Центрі. Звичайно, до кожного з них треба ставитися критично, з кожним новим знайомим грати нову роль, але ж і вони грають, наскільки Максим устиг помітити. Тут ніхто майже ніколи не розмовляв одверто, ніхто не був самим собою, чому ж він мусить бути білою вороною?

— Взагалі я збирався в кіно, — почав про всяк випадок ухильно, — але, якщо ви маєте цікавіші пропозиції…

— Скромна вечеря в ресторані, — якось інтимно прошепотів Сопеляк. — Ми з Валерією запрошуємо вас до «Золотого півня», пристойний заклад, і готують непогано. За наш рахунок, прошу: келих вина, скромна вечеря.

Рутковський в душі послав Сопеляка туди, де йому й годилося бути: він чув, що подружжя Сопеляків вдало спекульнуло на якихось акціях і має солідний рахунок у банку, а тут цей миршавець уже двічі попередив, що вечеря передбачається скромною — скнара клятий, кому потрібна твоя вечеря!

А втім, біс із ним. Тут мало не всі такі: лічать кожну марку, тільки й розмов, що про гроші, заощадження, проценти.

— Гаразд, — погодився, — в кіно я ще встигну.

— То прошу вас о восьмій. Здається, ви ще не маєте машини, ми з Валерією заїдемо по вас.

Сопеляк відступив, даючи дорогу Рутковському, обернувся, дивився йому вслід, і злі вогники горіли в його очах. А Максим так і не озирнувся: одразу забув про Сопеляка, його хвилювала зовсім інша проблема — як дістатися до секретних паперів, що зберігаються в сейфах керівника відділу Романа Кочмара та в кімнаті працівників, котрі вивчали й аналізували повідомлення кореспондентів РС і пошту, яка приходила на станцію?

Все це цікавило Центр, а він поки що сидів тільки над газетними вирізками.

«Терпіння, — часто любив повторювати Ігор Михайлович, — терпіння — найцінніша якість справжнього розвідника. Терпіння й витримка…»

А яке може бути терпіння, коли в сусідній кімнаті, куди він може вільно заходити, стоять уздовж стіни сталеві сейфи з секретними документами? Такі ж документи з грифами SLD (особливо обмежений доступ), LTD (обмежений доступ) лежали на столах співробітників відділу, в них можна було зазирнути, перебігти, наче випадково, очима кілька рядків, однак Максим не дозволяв собі навіть цього. Цікавість на станції не схвалювали, до цікавих ставилися з недовірою, зрештою їх звільняли, тут панувала атмосфера суцільних підозр і доносів, тут кожен другий чи третій був агентом внутрішньої служби охорони, й Рутковський не міг не зважати на це. Завжди пам’ятав, що основне завдання, поставлене перед ним, — викриття діяльності РС як філіалу ЦРУ, — потребує холодного розрахунку, витримки й терпіння.

Ще в Києві Рутковський був добре поінформований, що не тільки радіомовлення становить функції РС, хоча, звичайно, підривна пропаганда є не останньою метою цього інституту «холодної війни».

Головним завданням мюнхенської радіостанції є збирання шпигунської інформації з Радянського Союзу та інших соціалістичних країн, вона також виконує функції керівного центру емігрантських організацій, координуючи їхню діяльність проти країн соціалістичної співдружності.

ДОКУМЕНТАЛЬНЕ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

«Основною метою радіостанції є формування мислення й спрямування волі народів Радянського Союзу на необхідність ліквідації комуністичного режиму. Жодні радіостанції, що працюють від імені або під виглядом американців, цього зробити не можуть. Перевага „Свободы“ в тому, що, працюючи під виглядом емігрантської, вона має можливість говорити від імені співвітчизників, критикувати порядки в СРСР і закликати населення до антирадянських дій».

(З виступу представника Американського комітету радіо «Визволення» Келлі).

«Радіо „Свободная Европа“ і „Свобода“ в мирний час є єдиним засобом, з допомогою якого вдається дістатися стратегічно важливих східноєвропейських країн і вплинути на них. Співробітники радіостанцій — вихідці з країн Східної Європи. Вони працюють під контролем відповідальних осіб з числа американців».

(З секретного меморандуму одного з керівників адміністративної ради РСЕ Джона Річардсона на ім’я сенатора Істленда — голови сенатської комісії з питань внутрішньої безпеки).

Рутковський знав також, не міг не знати, що для керівництва РС і РСЕ при конгресі США в 1974 році було створено комітет з міжнародного радіомовлення. У жовтні 1975 року комітет видав доповідь з аналізом діяльності радіостанцій, де, зокрема, повідомлялося, що вони зосереджують свою увагу на збиранні інформації та аналізі становища в Радянському Союзі й інших соціалістичних країнах, на їхніх «національних справах». Цим питанням присвячується 44–60 процентів ефірного часу. Такі передачі мають сприяти виникненню «внутрішнього діалогу», що, зрештою, на думку стратегів «психологічної війни», означає не що інше, як намагання викликати такий розбрат серед держав соціалізму, який можна порівняти тільки з переможними воєнними діями.

І цю доповідь було видано всього через два місяці після підписання на загальноєвропейській нараді у Хельсінкі Заключного акту, Де Сполучені Штати разом з іншими державами зобов’язувалися утримуватися від будь-якого втручання — прямого чи побічного, індивідуального чи колективного — у внутрішні або зовнішні справи, що входять до внутрішньої компетенції іншої держави-учасниці.

…Стіл Рутковського в кімнаті другий праворуч. За два метри від нього сидить Степан Карплюк — довгошиїй, вічно усміхнений і ввічливий чоловік, який перший привітав Максима й висловив своє задоволення від перспективи співробітництва з ним.

Карплюк виголосив усю свою велемовну тираду цілком серйозно, і Максим вислухав його також серйозно: подякував і висловив певність, що знайде допомогу й підтримку в новому для нього, але — він не сумнівається в цьому ані на мить — дружньому колективі.

Щоправда, інші співробітники відділу не виявили особливого ентузіазму, навпаки, дивилися досить неприязно, проте Рутковський вирішив не помічати їхньої часом відвертої ворожості, тримався з усіма привітно й рівно — через два — три тижні ця політика дала свої наслідки: деякі працівники почали не лише вітатися, а й розмовляти з ним. Не кажучи вже про сьогоднішній демарш пана Віктора Сопеляка.

Карплюк уже сидів на своєму місці. Побачивши, що Рутковський почав розбирати папери, висунув ліву шухляду свого столу, щось переклав там і засунув знову. Запитав у Максима:

— Тут усі кажуть, що вам протегує пан Лодзен. Це правда?

— Ми трохи знайомі, — обережно почав Рутковський, — і я дуже вдячний панові Лодзену, бо він багато допоміг мені.

— Ого! — захоплено вигукнув Карплюк і висунув довгу шию з коміру сорочки. — Пан Лодзен — унікальна людина, і я хотів би все життя працювати під його керівництвом.

Він мовив це надто патетично й улесливо, немов був певний, що його слухає сам пан Лодзен, і це раптом навело Максима на думку…

Чому Карплюк, коли працівники починають розмови на службові теми, висуває саме ліву шухляду письмового столу? Висуває й одразу засуває?.. Рутковський звертав на це увагу кілька разів, та не надавав значення, однак тепер… Надто вже прямолінійно виголосив Карплюк осанну полковникові Лодзену.

Максим промовчав, чекаючи, чим усе це обернеться. Карплюк також трохи помовчав, поплямкав губами, вдаючи нерішучість, повернувся разом із стільцем до Рутковського і сказав:

— Я ось так гадаю… Начальство має бути рівним з усіма… А що ж виходить? Мені важко дорікнути панові Кочмареві, він надзвичайно обізнаний, і навряд чи хтось знає діло краще за нього, проте навіщо дрібні причіпки? Пан Кочмар не дає вам ступити кроку без зауважень, хіба це правильно? Я знаю думку деяких працівників — ми хотіли звернутися до вищого керівництва з проханням закликати пана Романа до порядку, а може, й зробити якісь переміщення. І коли б ви також поставили свій підпис…

Рутковський замислився на кілька секунд. Справді, Кочмар сприйняв його прихід у відділ не зовсім доброзичливо. Певно, це сталося внаслідок якихось невідомих Максимові службових течій, та факт лишався фактом: керівник відділу де міг там і ставив Максимові палиці в колеса, прочитав цілу нотацію за п’ятихвилинне запізнення й робив зауваження на кожному кроці.

Однак, якщо навіть вдасться скинути Кочмара, невідомо, хто прийде замість нього. Крім того, сильні й слабкі сторони характеру шефа як на долоні, особливо слабкі: полюбляє випити, має коханок, грає в азартні ігри та на біржі, й не зовсім вдало — тому вічно в боргах. Колись, можливо, Рутковському і вдасться скористатися з цього.

А якщо пропозиція Стефана Карплюка — провокація? Якщо нема ніяких працівників, котрі хочуть виступити проти Кочмара? Вскочити в халепу й стати загальним посміховиськом?

Рутковський відповів сухо:

— Я б дуже просив вас, пане Степане, не звертатися до мене з такими пропозиціями. Працюю я перший місяць, ще погано розбираюсь у ситуації, однак переконаний, що кращого керівника, ніж пан Кочмар, нам не мати. Глибоко знає своє діло, а маленькі непорозуміння поміж нами викликані бажанням шефа зразково поставити роботу відділу.

Максим побачив, як розгубився Карплюк: застиг, роззявивши рота, мабуть, не сподівався такого удару. Отже, напевне, провокував, і Рутковський мало не попався на гачок.

— Що ж, пане Максиме, — нарешті оговтався Карплюк, — на щастя, ми живем у вільному світі, й кожен робить так, як велить йому сумління.

— Саме це я й хотів сказати, — відповів Рутковський.

— Забудьмо про нашу розмову.

— З превеликим задоволенням.

Обідня перерва закінчилася, й до кімнати зайшли Сопеляк з диктором Іваном Мартинцем. Карплюк висунув ліву шухляду, переклав там папери, засунув і розгорнув теку, що лежала на столі.

Сопеляк привітно помахав рукою Максимові, а Рутковський, дочекавшись, поки Мартинець вийде з кімнати, вискочив за ним до коридору. Знав, що Кочмар поїхав до міста, отже, не виговорюватиме йому за п’ятихвилинну відсутність.

— Як ся маєш, Іване? — зупинив Рутковський Мартинця. Йому було відомо, що Іван не вміє тримати таємниць, обов’язково розповість усе, що знає, першому стрічному.

— Що мені станеться? — відповів Мартинець. — Ні зимно, ні спекотно… — махнув він рукою, наче поскаржився, але всміхнувся доброзичливо.

Максимові подобався Мартинець. Іван взагалі був якоюсь білою вороною на РС, хоч шлях його не відрізнявся від уторованих шляхів деяких інших антирадянців: поїхав з туристичною групою до ФРН, залишився, попросив політичного притулку, довго поневірявся в брудних казармах Цірндорфа, поки один із кореспондентів радіо «Свобода» не помітив його й не доповів вищому начальству.

І ось — другий рік як Мартинець диктором на РС. Стоїть, перекочуючись з носків на п’яти, у замшевій куртці з блискавкою, яскравій модній краватці, американських джинсах, з масивним золотим перснем на безіменному пальці правиці — самовпевнений, трохи цинічний, людина, якій пофортунило.

Щось підказувало Максимові: з Мартинцем можна бути більш-менш відвертим, звичайно, не дуже, бо базікало, та принаймні не дуже шкідливий і зумисне не підкладе свиню. Тому й запитав прямо:

— Слухай, Іване, хто такий Карплюк?

— Тобі видніше: поруч сидиш…

— І все ж?

— Щось трапилось?

— Розумієш, щойно він пропонував мені підписати якогось листа проти Кочмара.

— А ти?

— Відмовився.

— Молодець.

— Але ж, якщо справді всі працівники…

— Пусте, — заперечив Мартинець. — Кочмара вам не звалити. Керівництво станції завжди підтримує начальників, а не підлеглих.

— Я цьому Карплюкові так і відповів: ціную пана Романа як гарного керівника.

Мартинець хитро зиркнув на Рутковського.

— А в тебе губа не з лопуцька. До речі, чого до тебе чіплявся тато Хем?

— Запросив на вечерю.

— Не може бути!

— Сказав, що вони з жінкою будуть раді…

Мартинець поблажливо поплескав Рутковського по плечу.

— Робиш успіхи, — ствердив він категорично. — Цей бородань має якийсь нюх, точніше його хитра дружина. Стара скнара, не витратить ані марки, коли точно не знатиме, що це окупиться із зайвиною. Про вечерю вже годі й казати: бути тобі, пане Максиме Рутковський, на коні.

— Так ось чому він попередив, що запрошує саме на скромну вечерю! — зареготав Максим весело. — А я думав, просто так, із ввічливості.

— Коли ще можеш, відмовся, — щиро порадив Мартинець. — Краще повечеряємо разом, я тебе з такими дівчатами познайомлю! Гретхен і Кетхен, вродливі й без забобонів…

Пропозиція була спокусливою, однак Рутковський швидко прикинув, яких ворогів наживе в особах Сопеляка та його дружини, й відмовився.

Рівно о восьмій Максим спустився з п’ятого поверху свого модерного — з бетону й алюмінію — будинку, де станція надала йому однокімнатну квартиру з кухнею та ванною. Все, починаючи від меблів і кінчаючи кухонним обладнанням, становило власність РС, але другий ключ Максим мусив віддати адміністрації і вже мав змогу впевнитися, що недаремно. Точно знав, що двічі протягом трьох тижнів хтось побував у нього. Незвані гості діяли, правда, акуратно й кваліфіковано, та все ж наслідили: в письмовому столі авторучку поклали так само на блокнот, однак у Максима вона кінчиком пера торкалася крапки малюнка, тепер же лежала на півпальця вище. Ретельно копирсалися відвідувачі і в шафі з білизною та стелажах.

Старий синій «рено» стояв біля під’їзду, і у віконце виглядав Сопеляк. Пані Валерія сиділа за кермом. Вона озирнулася на заднє сидіння, куди заліз Рутковський, простягнула зморшкувату руку з перламутровими нігтями, Максим не без насильства над собою поцілував її, і пані Валерія, не вимовивши ані слова, спрямувала «рено» у вечірній потік автомобілів.

Сопеляк почав щось казати, та пані Валерія лише зиркнула на нього скоса й процідила:

— Ти ж знаєш, розмови заважають мені вести машину.

Сопеляк посміхнувся Максимові, й вони доїхали до ресторану, точніше, до якоїсь забігайлівки на околиці Мюнхена, в урочистій тиші. Тут Сопеляків знали, зустрів їх сам господар — типовий баварець, низький і опасистий, з руками, як лопати; провів через зал до тихого закапелка, де стояв вільний столик. Ні слова не кажучи, зник, і одразу з’явився офіціант з пляшкою шнапсу й закусками — отже, Сопеляки по телефону обумовили й меню, справді не дуже щедре, бо офіціант приніс лише салат, оселедця та ковбасу.

— Чудово, — заметушився Сопеляк, — добре гуляємо, і я давно не їв так смачно.

Сопелякова тільки зиркнула на нього суворо, пан Віктор затнувся одразу і, здається, на цілий вечір — налив усім по півчарки шнапсу й склав руки на відгодованому череві, солодко дивлячись на дружину.

Пані Валерія поправила кінчиками пальців зачіску. Тільки тепер Максим помітив, що вона була в перуці якогось сиво-попелястого кольору, але, незважаючи на колір та зморшкувате обличчя, грайливо випустила кілька пасом на лоба.

Випнула губи манірно, зовсім як вісімнадцятирічна кокетка, і мовила якимсь грудним і несподівано низьким голосом:

— Нам з Віктором, — вона вимовляла ім’я чоловіка на французький лад, — дуже приємно побути в товаристві нашого молодого й здібного друга звідти… — Нараз вона зовсім по-старечому шморгнула носом і закінчила сльозливо: — Сподіваємось, що станемо приятелями, принаймні ми завжди до ваших послуг.

— Так, до ваших послуг, — повторив Сопеляк, мало не побожно дивлячись на дружину.

Максим підняв чарку, подякував і ковтнув шнапсу — дешевого шнапсу, який баварці п’ють маленькими чарочками, не закушуючи, — горілка обпалила йому горло, він закусив салатом і потягнувся до оселедця. Взяв кілька шматків, потім наполовину спорожнив тарілку з ковбасою і, побачивши кислі обличчя Сопеляків, збагнув, що повівся не зовсім етично. Але йому зараз було не до інтелігентських переживань: оселедець виявився справді смачним і приглушив усі муки сумління.

Беручи приклад з Рутковського, активніше взявся до закуски й пан Віктор — у бороді його застряла цибуля, однак татусь Хем, не звертаючи уваги на незадоволені погляди дружини, випив ще півчарочки й дозволив собі покласти кілька ложок салату.

Мабуть, пані Валерія вважала, що їжа не облагороджує людину, — вона обмежилася шматочком ковбаси, відклала виделку й почала розмову, видно, з давно заготовленого речення:

— Завжди приємно познайомитися з талановитою людиною, а я читала ваші оповідання, пане Максиме, й вони справили на мене незабутнє враження.

Говорити про свої оповідання Рутковському не дуже хотілося, і він спробував перевести розмову на інше:

— Усі ми грішні люди: один пише оповідання, другий грішить якось менше. Шкода, немає духівників, котрі відпускали б такі гріхи. Хоча можна випустити індульгенції.

Але пані Валерія не сприйняла Максимового жартівливого тону. Куточки губів у неї опустилися, від чого її довгасте обличчя ще подовшало, вона посмикала себе за кінчик м’ясистого носа й мовила безапеляційно:

— Мушу сказати вам правду, пане Максиме, ваші твори досить пристойні, проте тенденційні, а вам треба рішуче позбавлятися тенденційності.

— Ліричні образки, пейзажні замальовки… Суто настроєві речі… — заперечив Рутковський.

— О-о! — вигукнула пані Сопеляк. — А який настрій, прошу вас? Ви подумали про це?

— Настрій людини, котра розмірковує про життя, хоче усвідомити його красу, якось пізнати природу.

— От ми й підійшли до суттєвого, — урочисто вигукнула пані Валерія. — Красу якого життя хоче усвідомити ваша людина? Радянського життя, не нашого, а кому це потрібно?

— Так, кому це потрібно? — запитав і Сопеляк.

— Є загальнолюдські проблеми, для чого підводити під усе це політичну базу? — Кажучи так, Максим, звичайно, кривив душею: він знав, чого хоче від нього ця доскіплива жінка з конячим обличчям; зрештою, вона мала рацію, і навіть його суто ліричні мініатюри так чи інакше були просякнуті пафосом життєлюбства й оспівували саме той світ, з котрим не могли примиритися Сопеляки. Однак погодитися з ними — означало якось попасти до них у залежність, точніше, дати їм можливість наступати на нього, а саме цього Рутковський не хотів, тому й сперечався.

— Я могла б використати в передачах два — три ваших оповідання, — вела далі Сопелякова, — з умовою, що ви десь дотягнете їх. Хотілося б трохи більше смутку, знаєте, коли людина дивиться на світ сумними очима, тоді й світ робиться зовсім іншим: важким, тоскним, а як у такому світі жити справжньому художнику?

— Так, як жити справжньому художнику? — мов луна повторив Сопеляк, підвів угору виделку з оселедцем, урочисто помахав нею і з’їв оселедця.

Рутковський одразу збагнув, чого хоче від нього пані Валерія. Вирішив не йти в неї на повідку, але й відмовитися не міг: відмова видалася б підозрілою — тобі пропонують ефір, отже й гроші, а тут ніхто не відмовляється від грошей, ніхто й ніколи, в який би спосіб не були зароблені. Навпаки, чим більше злостивості, наклепу й брехні, тим краще, за це й платили більше, й кожен ліз наперед, щоб догодити начальству, оббрехати радянський світ.

— Я подумаю над вашою пропозицією, — серйозно відповів Максим. — Вона видається мені перспективною, та, знаєте, іноді важко повертатися до минулого. Закон творчості: тоді я дивився на світ зовсім іншими очима, проте, сподіваюсь, ви не заперечуватимете цього, писав зовсім щиро, й саме ця щирість стоїть на перешкоді сьогоденній переробці оповідань. Мені важко сказати, як саме можна зробити це, однак спробую…

— Тепер у вас нема ніяких перешкод, — заперечила пані Валерія.

— Я чув ваші передачі й знаю, що ви серйозно ставитеся до них. Мені вони подобаються… — зауважив Рутковський.

— Ще б пак! — втрутився Сопеляк. — Валерія така талановита, вона талановитіша за всіх нас! — Ніс від алкоголю у нього почервонів, очі сльозилися.

Пані Валерія зиркнула на чоловіка роздратовано — той одразу знітився й потягнувся до пляшки, а Рутковський вів далі:

— Сподіваюсь, ви розумієте, що письменник не може існувати в безповітряному просторі. Все, починаючи від образної системи й кінчаючи ідеєю твору, вимагає міцного грунту, а я тут тільки почав пускати коріння.

— Звичайно, мені зрозуміло це… — Пані Валерія підперла гостре підборіддя тильним боком долоні, якось кумедно повела губами й носом, як кролик, що принюхується, і мовила нараз жалібно: — У Києві зараз спіють каштани… Я любила дивитися, коли вони падають на брук і вискакують із шкаралупи. Великі, блискучі каштани…

Рутковський теж уявив, як лунко розбивається каштан на асфальті десь на Печерську, поблизу лаври, подумав, скільки ще йому не бачити дніпрових просторів, не лежати на оксамитовому піску Труханового острова, не заглибитись у людське море вечірнього Хрещатика.

— Гарне в Києві метро? — нараз запитав Сопеляк. — Я бачив тільки фотографії. Кажуть, на будівництві було багато людських жертв?

— Не вірте, — махнув рукою Максим, — це несерйозно передавати в ефір такі дурниці, коли всі в Києві знають, що це — вигадки. З нас там сміються… — І раптом він затнувся: чи не переборщив?

І справді, Сопеляк, вихиливши ще півчарки, розхвилювався й мало не підскакував на стільці.

— Коли я працював у Києві, — він не уточнив, коли й де це було, — ми намагалися не пропустити жодного факту, який не впливав би на громадську думку. А гіпербола властива журналістиці, без неї не можна обійтись, і нею користується вся світова преса. Ми повинні створювати атмосферу. Припустімо, одержали повідомлення, що якийсь робітник на будівництві метро травмований. З того ж «Вечірнього Києва», який ми з вами, колего, препаруємо. Можна обминути цей факт, а можна, відштовхнувшись від нього, назвавши навіть прізвище травмованого робітника, написати цілу статтю про травматизм.

— Ох, Віктор, Віктор, — не схвалила Сопелякова, — у тебе, коли вип’єш, з’являються ультрагеніальні ідеї.

— Ці ідеї поділяє сам пан Кочмар.

— Поділяв, — уточнила дружина, — та невмирущість пана Романа полягає саме в тому, що він завжди поділяє найновіші й найпрогресивніші ідеї. А твоя вже давно віджила.

— Так уже й віджила! — не погодився Сопеляк.

— Ти, любий, трохи помовч, — нараз не зовсім чемно перервала його дружина. Це справді прозвучало різкувато, вона збагнула, що перегнула палицю, й поправилася: — У людей, коли вони трохи вип’ють, з’являються химерні ідеї, і хід їхніх думок незбагненний. Чесно кажучи, мені теж захотілося випити — якийсь алкогольний настрій, і я пропоную, пайове, підняти чарки за наші успіхи й наше майбутнє. Воно ввижається мені не таким уже й поганим.

— Не таким уже й поганим, — як завжди погодився Сопеляк. І уточнив: — Мені скоро на пенсію, тобі теж, придбаємо десь котедж, в Америці чи в Австралії — кожен щасливий, коли він має забезпечену старість.

— А я гадав, що ви прижилися в Мюнхені, — здивувався Рутковський.

— Що ви, що ви! — злякався Сопеляк. — Кажуть, більшовики планують десант, щоб захопити всіх працівників наших радіостанцій.

— Ну?! — Це було настільки абсурдно, що Рутковський ледь не зареготав. — Десант у Мюнхен?

— Вони не зупиняться ні перед чим, щоб знищити нас, — ствердила пані Валерія.

— Думаю, до десанту не дійде.

— Вашими б устами мед-пиво пити! — зрадів Сопеляк. Запитально зиркнув на жінку. — Може, ти дозволиш, дорога, замовити два кухлі пива? — Він витягнув шию й виставив уперед бороду, дивився прохально, й Рутковському видалося, що зараз підведеться і стане, як пудель, на задні лапи, підлабузницьки піднявши передні.

Пані Валерія одразу зрозуміла всю безглуздість ситуації. Кинула на чоловіка гнівний погляд, повернулася до Рутковського, запитала:

— Чоловіки хочуть пива? То прошу замовити, пийте, будь ласка. Віктор, поклич кельнера.

Першим бажанням у Максима було відмовитись, та якийсь біс уселився в нього, і він докинув недбало:

— І три коньяки, якщо можна, бо шнапс уже кінчається, а я сподіваюсь, ви замовили біфштекси? Чи відбивні?

Сопеляки обмінялися поглядами. Вони були красномовними, ті погляди, та Рутковський аніскілечки не пожалів старих скнар. Витримав паузу й додав:

— Коньяк нехай буде за мій рахунок, бо такі витрати у вас, здається, не передбачені.

— Так, не передбачені… — вихопилось у Сопеляка, але пані Валерія випросталася на стільці й перебила чоловіка:

— Ну, що ви, пане Рутковський. Ми запросили вас і мусимо оплатити рахунок. Кельнере, — гукнула вона, — прошу три коньяки й два пива. І чому не несете біфштекси?

— Вибачте, ви не замов…

— Помиляєтесь, — підвищила голос пані Валерія, — вічно у вас щось наплутають!

Вона сиділа з кам’яним обличчям, поки кельнер приніс замовлене, і Максим розумів, яка буря вп’ялася в її душі. А Сопеляк мав вигляд побитого пса, що віддано дивиться на господаря й не знає, як вчинити: махати хвостом чи загарчати.

Зрештою, підрум’янені біфштекси якось згладили напруження; не тільки Максимові хотілося їсти — всі віддали належне гарно просмаженому м’ясу, вгамували апетит, і це настроїло на благодушний лад.

Рутковський із задоволенням цідив пиво й думав, що мало не цілий тиждень не був у Сенишиних, правда, дзвонив, та слід завтра відвідати їх. Тим більше, що Іванна патякала, навіть не патякала, сказала відкрито: Стефанія Луцька кілька разів цікавилась Максимом і завтра ввечері збирається до Сенишиних.

Пані Валерія прикінчила біфштекс, підмела з тарілки нею смажену картоплю, обтерла губи аж двома паперовими серветками й запитала:

— Звідки пан Лодзен вас знає?

Вона поставила це запитання руба, без усякої підготовки й дипломатичної розвідки, видно, вважала, що біфштекси і коньяк є достатньою платнею за потрібну їй інформацію.

— Полковник Лодзен — добрий знайомий мого двоюрідного брата.

— Я чула про нього. Якийсь ресторатор?

— Так, він власник ресторану.

— Великого?

— Може, чули — «Корона»?

— Ого, не чути про «Корону»? Один з найфешенебельніших закладів!

— Ваш брат — Сенишин? — заворушився на стільці пан Віктор.

— Юрій Сенишин.

— Син оунівського зверхника… — констатував Сопеляк без особливого ентузіазму.

— Я чула це прізвище, — кивнула пані Валерія. — Колись читала некролог у газеті. І як це вам, родичеві бандерівця, більшовики дозволили вчитися?

— Бачите, дозволили: маю університетський диплом.

— Утаємничилися?

Максим лише знизав плечима. Розмова йшла як по лезу бритви: не міг же він запевняти Сопеляків, що родинні стосунки не мають ніякого впливу на вступ до університету? Навпаки, людина в його становищі обов’язково підтвердила б версію Сопеляків, одначе йому не хотілося зайвий раз і без достатніх підвалин гудити те, що було найдорожчим.

Відповів невизначено:

— Якось проскочив. Сам не знаю як…

— Буває. І часто ви зустрічаєтеся з Лодзеном?

Рутковському давно було зрозуміло, чому Сопеляки запросили його до ресторану, та ще й розщедрилися на біфштекси і пиво, чекав, що пані Валерія попросить про щось — і ось нарешті від нього вимагають платню.

— Сьогодні він підходив до мене.

— Ми бачили. Пан Лодзен — чудовий керівник, і я б хотіла, аби він дізнався, що ми зацікавилися вашою творчістю. Я підготую півгодинну передачу, звичайно, почнемо з інтерв’ю — сподіваюсь, ви не заперечуєте? Головне, тримати руку на пульсі життя, бачите, і в старих працівників є ще порох у порохівницях.

— Я неодмінно передам це панові Лодзену, — цілком серйозно пообіцяв Максим, бо, зрештою, чому б і не передати? Знав, що мусить підтримувати гарні стосунки з найширшим колом людей, ціна цих стосунків, щоправда, шеляг у базарний день, ті ж Сопеляки закладуть його за першої ж нагоди, закладуть із задоволенням, бо кожний новий і молодий працівник — конкурент, загроза їхньому існуванню. Але ж хоч не будуть відкритими ворогами…

Рутковський згадав, як цинічно повчав його позавчора за чаркою горілки Іван Мартинець: не хвали, мовляв, друга, друг і так ніколи не підкладе тобі свиню. Хвалити слід ворогів, в очі й заочно, краще в очі, і якнайбільше: тоді твій лютий ворог, може, стане хоч трохи меншим ворогом, на якийсь процент — і то досягнення.

— Певно, я завтра бачитимуся з паном Лодзеном, — пообіцяв Максим, — і розповім про чудовий вечір, який провів з вами.

— Ми будемо щиро вдячні, — розцвіла в посмішці пані Валерія.

— Так, щиро вдячні… — повторив пан Віктор.

— А зараз ми відвеземо вас додому, — запропонувала пані Валерія. Вона рішуче підвелася, одразу ж підвівся й Сопеляк — він був на півголови нижчий за дружину й дивився на неї знизу вгору, зрештою, нижчий не тільки в прямому, а й у переносному значенні.

Рутковський подивувався, що папі Валерія, яка спорожнила дві чи три чарки, все ж сіла за кермо. Тільки згодом дізнався, що працівники PC і РСЕ дозволяють собі не зовсім дотримуватися норм поведінки, обов’язкових для місцевого населення: служба охорони станції мала тісні контакти з поліцією й швидко залагоджувала інциденти, пов’язані з бешкетами в ресторанах, порушеннями правил руху тощо.

Перед Максимовим будинком стояв довгий сірий «мерседес». Пані Валерія зупинила свій «рено», вони обмінялися належними в таких випадках словами ввічливості, й Рутковський, помахавши на прощання рукою Сопелякам, рушив до парадного.

Біля дверей стовбичили двоє чоловіків: високий, кремезний, у береті, насунутому на чоло, і трохи нижчий, проте також широкий в плечах. Вони курили й про щось розмовляли, Максим хотів обминути їх, але високий заступив йому дорогу й запитав:

— Пан Рутковський, якщо не помиляюсь?

— Не помиляєтесь. — Нараз Максимові зробилося тривожно і він тоскно глянув на червоні вогники Сопелякового «рено», що віддалялися і зникли за рогом. Озирнувся: вулиця порожня, жодного перехожого. — Що вам потрібно?

— Хочемо запропонувати панові невеличку подорож.

— Хто ви такі? — Максим побачив, як нижчий чоловік зайшов йому за спину. Різко повернувся, відступив на крок.

— Не хвилюйтеся, пане Рутковський, ми зі служби охорони станції, і ви терміново потрібні шефові.

— Нікуди я не поїду. Завтра… — він не встиг договорити: високий нахилився й схопив його за руку, Максим вивернувся, ще мить, і він проскочив би до парадного, але нижчий, який тримався весь час у нього за спиною, вдарив чимось по голові — з очей Максима посипалися іскри, він заточився, високий підхопив його під пахви й потягнув до «мерседеса».

Отямився Рутковський у машині, руки в нього були зв’язані. Поворушився, й це не пройшло повз увагу кремезного чоловіка в береті.

— Воно ожило… — реготнув коротко. — Не розумію для чого? Все одно кінчатимемо…

Другий, який вів машину, зауважив:

— Завжди ти поспішаєш, Богдане. Може, він розумний і признається в усьому.

— Ці більшовики рідко коли зізнаються, — невдоволено пробуркотів Богдан. — Наморочився з ними ще на Волині… — Він штовхнув Максима в плече, схопив за підборіддя й підвів голову. Зареготав зловтішно. — Чув про СБ, пане комуністе? То щоб знав: у нас без суду й слідства…

— Що вам потрібно? — Максимові справді зробилося лячно. Невже він потрапив до бандерівської служби безпеки? Тої страшної служби, створеної в 1940 році в Кракові, на чолі якої Бандера поставив свого підручного, агента гестапо Миколу Лебедя?

Тепер Лебідь сидить десь у Сполучених Штатах, проголосив себе провідником ЗП УГВР[1], а служба його, хоч офіційно й ліквідована, бач, ще діє: навіть не криються, пишаються, що під час війни катували людей.

Але що їм треба? Як вони могли дізнатися про його справжнє обличчя?

Максим хитнув головою, звільняючи підборіддя з чіпких пальців. Запитав якомога спокійніше:

— За яким правом ви, панове, затримали мене? І що вам потрібно?

— А воно ще гарчить… — пробуркотів Богдан. — Права качає… А в нас право одне: кулю в лоб, і привіт!

— Мабуть, ви вважаєте мене за когось іншого.

— Ні, шановний пане, — відізвався водій, — для чого нам плутати? Ти — Максим Рутковський?

— Звичайно.

— Більшовицький агент, підісланий безпекою до нас?

— Мені смішно навіть думати про це.

— Насмієшся! — мовив Богдан загрозливо. — Ти в нас іще насмієшся досхочу.

— Я скаржитимусь!

— Мертві не скаржаться.

— Скажіть, у чому мене звинувачують?

— Скільки можна казати: більшовицький агент.

— Більшого безглуздя не можна й вигадати.

— Я агентів відчуваю по запаху, — похмуро мовив Богдан. — А від тебе…

— Ну й логіка! — розізлився Максим. — По-моєму, смердиш ти.

Богдан підвів кулака.

— Я тебе зараз навчу ввічливості! На все життя…

— Облиш! — наказав водій. Видно, він був начальником, бо Богдан опустив руку й промимрив щось незадоволено.

«Мерседес» ішов на великій швидкості, вже виїхали з міста, бо траплялися лише поодинокі будинки. Максим уважно роздивлявся по боках, проте так і не зумів визначити, де й куди вони їдуть. Ще погано знав місцевість і не міг зорієнтуватися. Та й що це дало б? Ці двоє есбістів, здається, не жартують…

Хто міг передбачити, що він попаде до рук бандерівської контррозвідки? Але які факти у них можуть бути? Навряд чи щось конкретне, так, підозри або інтуїція. А втім, навіщо цим головорізам факти?

У Центрі Рутковського знайомили з численними документами, в яких ішлося про злочинну діяльність СБ. Один з них пригадався йому: свідчення бандерівця М. Степняка.

ДОКУМЕНТАЛЬНЕ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

«СБ були надані широкі права. Вона мала право на власний розсуд проводити арешти учасників організації до членів головного проводу включно. СБ мала право без суду розстріляти будь-якого члена організації, не кажучи вже про інших людей, що вона й робила. Практична робота СБ була зведена до поголовного знищення цілих родин, у тому числі дітей і стариків, коли есбісти вважали, що хоч один з членів родини є ворогом ОУН… Користуючись цим, СБ займалася пограбуванням населення, зводила особисті рахунки під виглядом боротьби з „ворогами ОУН“».

Що ж, думав Рутковський, справді, може, коло замкнулося: десь він припустився прорахунку, і ось розплата. Але ж він ще не встановлював жодних контактів з націоналістичними організаціями, які знайшли собі притулок у Мюнхені. Мав завдання за сприятливих умов увійти в довір’я до так званих «чолових діячів» ОУН і гадав здійснити це з допомогою Юрія, проте ще не зробив ані кроку.

А якщо його лякають? З профілактичною, так би мовити, метою? Бо вбивство співробітника РС, якщо воно не санкціоноване керівництвом станції, наробить шереху. Поліцію примусять завести справу, і все це не так-то легко розплутати.

«Мерседес» звернув на бічну дорогу, водій різко зменшив швидкість і скоро зупинився.

— Виходь, — відчинив дверцята Богдан.

Машина стояла край лісової галявини. Максим притулився спиною до автомобіля, та Богдан відштовхнув його. Різко вдарив у сонячне сплетіння, і від болю Рутковський опустився на коліна.

— О, така поза мені більше подобається! — зареготав Богдан.

— Чого вам треба від мене? — через силу витиснув із себе Рутковський.

— Де й коли тебе завербували до безпеки? — Другий есбіст нахилився до нього, додав удавано співчутливо: — Якщо не скажеш, здохнеш у муках. — Він витягнув з кишені невеличку мотузку, погойдав перед носом у Максима. — Ти, може, не знаєш, що це таке? То я поясню. Цей шнурок обв’язуємо навколо шиї, беремо дрючка, просовуймо на потилиці й повільно закручуємо. І капут.

«Саме так ви душили людей на Ровенщині, — мало не вирвалось у Рутковського, — Жінок і дітей, виродки кляті!»

Заплющив очі й нічого не відповів.

— То, прошу пана Йосипа, — втрутився Богдан, — певно, марно чекати на його щирість, і я пропоную почати…

Максим рвонувся вперед, але Богдан навалився на нього, притиснув обличчям до землі, а Йосип спритно обв’язав горло мотузком. Дрючок був у них заготовлений, повернули раз, і мотузок боляче стиснув горло. Стало важко дихати, Максим закашлявся, і Йосип негайно відпустив зашморг.

— Бачите, не жартуємо! — мовив загрозливо. — То що ти можеш розповісти?

— Даремно мучите мене, — хрипко видихнув Максим. — Нічий я не агент, і мій брат Юрій Сенишин може підтвердити це. Він напутив мене, тепер я розумію, що зробив помилку. Шукав вільного світу, а знайшов смерть. Кінчайте, і швидше, не мучте, прошу, бо я не винний…

— Хо! — вигукнув Богдан. — Усі кажуть: не винні, і краще прикінчити десятеро повинних, аби до наших лав не потрапив шпигун. Останній раз питаю: хто й коли тебе завербував?

— Мене перевіряла служба охорони радіостанції! — спробував захиститися Рутковський.

— Чхати на їхню службу!

— Мені нічого сказати вам…

Богдан повернув дрючок, Максимові забракло повітря, він рвонувся з останніх сил, намагаючись вивільнити руки: сліпуча блискавка вдарила в мозок — і темрява!..

Рутковський лежав, уткнувшись щокою у вологу трапу. Нараз поворушився й повернувся горілиць. Насилу розплющив очі й побачив зорі. Звичайні зорі й місяць.

Живий!..

Потягнувся й випростав руки — дивно, розв’язані. Живий, тільки шия болить від мотузки…

Згадавши, що сталося, обережно роззирнувся довкола. Ні «мерседеса», ні есбістів… Тільки він на галявині, і якийсь нічний птах сонно зітхає…

Максим підвівся: голова паморочилася, ступив кілька кроків, задихнувся й знеможено опустився на траву. Ледве віддихався. Треба негайно тікати звідси, бо можуть повернутися.

Зібравши всі сили, пішов не слідами «мерседеса», а продираючись крізь кущі, якими обросла галявина.

Хащі скоро закінчилися, попереду височів рідкий ліс. Максим натрапив на стежку, котра й вивела його на шосе. Тільки тут наважився присвітити запальничкою циферблат годинника — минуло трохи більше години з того часу, коли Сопеляки привезли його додому. Він гадав, значно більше, отже, лежав непритомний всього кілька хвилин. Обмацав кишені, знайшов і гаманець з грішми, й документи — цікаво, не пограбували, правда, грошей мав при собі не так уже й багато, сто двадцять чи сто тридцять марок.

Машини йшли рідко, Рутковському вже набридло голосувати, коли він побачив таксі.

Звичний до всього, водій не звернув уваги на зім’ятий Максимів костюм, тільки пильно подивився, чи не п’яний, і запитав адресу. Район був фешенебельний, це зовсім заспокоїло таксиста, і він одчинив Максимові дверцята, їхав швидко. Спочатку Рутковський хотів розпитати, де саме вони перебувають, однак вирішив, що це тільки здивує і насторожить таксиста, на всяк випадок він відзначив, на якому кілометрі була злощасна галявина, й тепер запам’ятовував дорогу.

Нарешті побачив свій будинок. Ліфт підняв Максима на п’ятий поверх, він швидко відімкнув двері й зітхнув з полегкістю, коли замок клацнув за спиною.

Луцька сиділа, поклавши ногу на ногу, погойдувала нею, і легкі світлі штани то відкривали, то затуляли кісточки. Дивилася на Максима чи то злякано, чи насторожено, якимось блукаючим поглядом.

Рутковський сів поруч Стефанії, вільно простягнувся у фотелі, скоса зиркнув на дівчину. Навіть у позі Луцької, в манері триматися прозирала напруженість, наче Стефанія чекала запитання, на яке їй важко відповісти. Нараз м’яким котячим рухом перегнулася з крісла, зазирнула Максимові у вічі, поклала долоню на коліно й запитала зовсім не те, чого чекав він. Запитала про буденне, так, як запитують малознайомі люди при випадковій зустрічі:

— Як вам ведеться? І чого так довго не з’являлися?

Рутковський зітхнув і відповів такою ж банальністю:

— Робота… Спочатку завжди важко, поки не втягнешся.

— Могли б і подзвонити колись увечері.

— А Іванна? Якось незручно.

— Іванна не засудить. Правда, Ваню? — Вона називала Іванну на чоловічий манір, певно, так називати її було привілеєм тільки Луцької, і це ще раз підкреслювало їхню близькість.

— Ти про що, люба? — перепитала Іванна.

— Могла б дати Максимові мій телефон.

— А-а, — махнула рукою Іванна, — він такий відлюдкуватий. Лише раз зволив завітати до нас.

— Я хороший, — спробував відбутися жартом Рутковський, — я хороший, але зайнятий. І обіцяю виправитися.

Луцька зняла руку з Максимового коліна й попестила довгими пальцями його по щоці: це означало й прощення, і обіцянку на майбутнє; певно, Максимові слід було якось відповісти на цей жест, досвідченіший чоловік неодмінно скористався б з цього, а Рутковський тільки всміхнувся ніяково й навіть трохи відсунувся.

Однак Луцька зреагувала на це по-своєму: либонь, саме Максимові сором’язливість і недосвідченість сподобалися їй, бо вона перегнулася через крісло, визивно торкнулася Рутковського плечем і запропонувала:

— Давайте повечеряємо завтра разом. Можете запросити мене?

Вона сказала це голосно, аніскілечки не соромлячись Іванни. Максима трохи вразило це, хоча тут свої звички, манери, спосіб поведінки, розкутість у стосунках між чоловіками та жінками, і Рутковський відповів не вагаючись:

— З радістю. Панна має улюблений ресторан?

— Кращого за «Корону» нема, — втрутилася Іванна.

— Ні! — рішуче заперечила Луцька. — Щоб Юрко підсів до нас і пробалакав піввечора? А ми з Максимом хочемо самотності. — Стефанія лукаво зазирнула йому в очі й прошепотіла на вухо: — Сьогодні я відвезу вас додому…

Підвелася й пішла до бару, гарна, зваблива й самовпевнена. Знала собі ціну й навіть не припускала думки, що її пропозиція може не сподобатися Рутковському.

Вона налила в келихи всім трьом якогось тягучого лікеру. Максимові лікер не смакував. Проте відпив трохи, хотів ковтнути ще раз, та задзеленчав дзвінок, і п дверях з’явився Лодзен. Він підійшов до Іванни підтюпцем, довго тримав її руку й зазирав у вічі. І нараз Рутковський збагнув, що полковник закоханий в Юркову дружину, мабуть, безперспективно, та все ж не втрачає надій; певно, тому його, Максима, так швидко й без особливих ускладнень узяли на радіостанцію.

Нарешті полковник відірвався від Іванниної руки, по-батьківському погладив Стефанію по щоці й приязно кивнув Максимові.

— І ви п’єте таку бурду? — похитав він головою, ідучи до бару. — І це тоді, коли тут є… — полковник відчинив бар і урочисто витягнув напівпорожню пляшку. — «Білий кінь»… Ось що тут є, а хіба може зрівнятися щось із шотландським віскі? Йдіть сюди, — покликав Максима, — не пошкодуєте.

Рутковського не треба було просити, він хотів розповісти про вчорашній інцидент з бандерівцями чи, можливо, тими, хто видавав себе за них.

Лодзен уважно вислухав Рутковського й похитав головою. Виніс присуд безапеляційно:

— Бандерівці! І це ж треба, сунуть поганого носа не в своє діло. Доведеться прищемити.

— Я чудом лишився живий, — поскаржився Максим.

— Ніякого чуда нема. Хотіли вас полякати. Вони знають своє діло, і якби збиралися справді ліквідувати… — красномовно махнув рукою.

— І це у вільному світі! Куди тільки дивиться поліція? — й далі обурювався Рутковський.

Лодзен зупинив його коротким жестом.

— Я розумію їх, — відповів сухо. — Комуністи залили-таки їм сала за шкуру, і кожного, хто прийшов з того боку, бандерівці підозрюють. До речі, — обернувся він до Луцької, — панно Стефо, чи не знаєте ви есбістів Йосипа й Богдана?

— Звідки панна може знати громил? — щиро здивувався Рутковський.

Лодзен зиркнув на нього з цікавістю.

— Не чули, що панна працює у Стецька? — запитав.

Рутковський покрутив у пальцях келих. Оця красуня сидить на Цеппелінштрасе, 67, поряд з кабінетом того, хто називає себе «прем’єром»…

Максим перевів погляд на Стефанію, побачив, як напружилася дівчина, але тільки на мить; гостро зиркнула спідлоба, відразу примружилася й махнула рукою.

— Не знаю таких, — відповіла. — Може, псевдо?

— Вчора двоє з ваших, — пояснив Лодзен, — мало не спровадили на той світ пана Рутковського.

Луцька похитала головою.

— Панові полковникові має бути відомо, що ОУН відмовилась від терору, — відповіла.

— Я знаю вашу компанію краще, ніж ви думаєте, — зареготав Лодзен, — і не треба розповідати мені казочки. Перекажіть вашому шефові, — нараз мовив різко, — якщо буде свавільничати, вдамося до санкцій!

Тон полковника був недвозначний, і Луцька збагнула, що припустилася помилки. Пообіцяла:

— Завтра я дізнаюся, хто вчинив це неподобство. Якщо наші люди, — вони будуть покарані. — Вона мовила не без упевненості, проте Лодзен махнув рукою, вважаючи, що інцидент у принципі вичерпано.

З магнітофонних колонок линула тиха музика, пахло спиртним і парфумами, Лодзен упівголоса розповідав про поїздку на Гаванські острови, Луцька сиділа поруч Максима, й він відчував тепло її плеча — було спокійно й сумирно, дух втихомирення панував у вітальні, й вчорашня пригода нараз видалася Рутковському важким і злим сном.

Луцька дочекалася паузи в Лодзеновій розповіді й підвелася.

— Завтра у мене важкий день, — мовила, поправивши кофтину на грудях, — мушу їхати. Нам з паном Рутковський по дорозі, можу підвезти.

Вона поставила «фольксваген» навпроти Максимовою будинку впевнено, наче вже була тут.

Рутковський запропонував дівчині зайти до нього на хвилинку, подивитися, як влаштувався. Луцька зміряла його насмішкуватим поглядом, у ліфті дивилася відчужено й навіть якось неприязно. Кинула сумочку на стіл, пройшлася кімнатою й схвалила:

— Гарне мешкання. — Поправилася: — Тільки казенне.

— Мало обжите.

— Незатишно. Приготуй каву…

Рутковський переглядав свіжі київські газети, вибирав дані про різних осіб і, посилаючись на джерело, заносив ці дані до картотеки. Деякі повідомлення складалися лише з кількох рядків, були й на багатьох сторінках; завдання полягало в тому, щоб зібрати про певну людину якомога більше фактів, аж до спростованих чуток.

Картка розповідала, коли й на яку посаду призначено ту чи іншу людину, де й з якими доповідями виступала, у які відрядження їздила, де мешкає, в яких колах мав підтримку… Коли мова йшла про письменників чи вчених, наводилися оцінки їхніх творів у пресі.

Відділ, де працював Рутковський, був підпорядкований розвідці. З картотеки, яку складали Максим з колегами, працівники розвідки відбирали тільки те, що їх цікавило. Іноді надходила вказівка: таку-то особу розробити докладніше. Тоді прізвище цієї людини вишукували в газетах з особливою увагою, спеціальні завдання одержували агенти та інформатори.

Картотекою широко користувалися працівники редакції для провокаційних передач.

Рутковський уже знав, що картотека — лише незначна частина роботи його відділу. Головне завдання полягало в збиранні розвідувальних даних.

На кожну інформацію, що надходила від агентури, завідуючий відділом Роман Кочмар або його заступники писали коротку анотацію й робили висновок про її цінність, вірогідність, ступінь таємності, а також визначали коло осіб, яких належало з нею ознайомити.

Доступ до цієї картотеки цікавив Рутковського найбільше.

Зайнятий роботою (а її завжди було багато, й заступники шефа відділу стежили, щоб ніхто не сидів без діла), Максим не помітив, як до кімнати зайшов сам пан Кочмар. Низенький, лисий, червонопикий, він тримався впевнено й був категоричним у висновках та висловлюваннях. Відзначався впертістю і, як усі вперті люди, рідко коли міняв переконання і думку про людей.

До Максима з самого початку ставився без симпатії, сухо і стримано, і можна було уявити собі здивування Рутковського, коли Кочмар зупинився біля його столу й поцікавився, як ідуть справи.

Максим подав шефові стільця, але Кочмар сів просто на кут заваленого паперами столу, взяв кілька газет, та одразу відкинув їх. Говорив не так, як завжди, сухо й офіційно, — якась доброзичливість відчувалася в його тоні.

— Ми задоволені вами, пане Максиме…

Рутковський підвівся з-за столу. Він знав, що Кочмар був унтерштурмфюрером СС і обожнює дисципліну, принаймні зовнішні прояви її. Стояв, притиснувши лікті, й дивився віддано, коли шеф закінчив, відповів коротко:

— Дуже радий, що ви гарної думки про мою скромну діяльність.

Рутковський догадувався, чому так швидко змінилося Кочмареве ставлення до нього: через Мартинця або Карплюка пан Роман дізнався про Максимову відмову підписати лист, мабуть, такого листа не існувало в природі, і Карплюкова пропозиція виявилася звичайною провокацією.

— Скромна чи не скромна, — пробурмотів Кочмар, — там розберемося. — Він притишив голос, щоб не чули інші співробітники: — Будьте ввечері вдома, я вам подзвоню. — Зліз зі столу й попростував до Карплюка.

Кочмар про щось перемовлявся з Карплюком, вони голосно реготали, а Рутковський усе ще стовбичив за столом. Думав: ось і другий крок, тепер він, певно, матиме прямий доступ до суворо секретних картотек станції.

Максим сів і вдав, що заглибився в роботу, однак працювати не міг: перекладав щось з місця на місце, гортав газети…

З голови не виходило, чому йому треба бути вдома й що означає Кочмарева обіцянка подзвонити ввечері?

Нараз здогадався. Їхній шеф, гравець і гуляка, за вечір може просадити в рулетку чи карти всі свої гроші. Просто так узяти хабаря Кочмареві незручно, і він, певно, хоче попросити в борг чи вигадає інший привід.

А Кочмар, узявши Карплюка за лікоть, щось говорить йому й веде в коридор…

Рутковський непомітно зиркнув на Карплюковий стіл. У лівій шухляді стирчить ключ, і вона ледь-ледь відсунута.

Максим, впустивши на підлогу кулькову ручку, під-футболив її ногою під сусідський стіл. Поліз, щоб дістати, а сам непомітно висунув ліву шухляду. Зазирнув: з-під паперів виднілися дроти, побачив навіть кнопку вимикача, отже, десь внизу в тумбі магнітофон, і усміхнений та ввічливий пан Стефан Карплюк фіксує на плівці всі найпікантніші розмови колег по відділу.

Звичайно, фіксує не з простої цікавості, й Кочмар мав можливість прослухати відповідь, яку Максим дав Карплюкові.

Приїхавши додому, Рутковський поголився, надів темний вечірній костюм, зав’язав скромну, в тон костюмові, краватку й почав чекати.

Ніхто не дзвонив, а в такі хвилини час як на зло тягнеться надто повільно. Максим тільки встиг подумати про метаморфози людської психіки, котра й час — єдино, що, мабуть, не підкориться розумові — примушує мало не зупинитися, як телефон теленькнув нерішуче й сором’язливо, та одразу задзвонив вимогливо, набираючи сили.

Рутковський перечекав три чи чотири зумери, хоча кортіло одразу схопити трубку, нарешті відгукнувся й почув вкрадливий голос Кочмара:

— Ви готові, пане Максиме? — Навіть оце напівінтимне звертання свідчило якщо не про цілковитий поворот у ставленні Кочмара до Рутковського, то принаймні про гарний настрій чи обіцянку якихось благ у майбутньому.

— Звичайно, шефе, — відповів Рутковський, — давно готовий і чекаю з нетерпінням.

— З нетерпінням — це добре… — Максим ніби побачив, як розпливлося в масній посмішці обличчя Кочмара. — Прошу вас викликати таксі, ми могли б узяти мою машину, та, здається, ви не водите? А я сьогодні не зможу…

Рутковського навчили водити автомобіль ще в Києві, але він поки що нікому не зізнавався в цьому.

— На жаль, тільки збираюся навчитись, — підтвердив він.

— Беріть таксі й заїжджайте по мене. — Шеф назвав адресу. — І ще… — він затнувся на мить, — візьміть з собою гроші. Може, виникне бажання пограти. Марок сімсот — вісімсот вистачить.

— «Ого, — подумав Максим, — а в тебе апетит!»

Гадав, що відбудеться п’ятьма сотнями, а доведеться брати вдвічі більше. Поклав тисячу до бумажника, ще триста сунув у спідню кишеню піджака, двісті дрібними купюрами зіжмакав у гаманці й викликав таксі.

Кочмар мешкав у великому фешенебельному будинку неподалік. Взагалі радіостанція, яка надавала своїм працівникам квартири, намагалася наймати їх в одному районі, поблизу Енглішер Гартен. Максим знав, що шеф сам займав досить простору трикімнатну квартиру. Остання дружина пішла від нього кілька місяців тому, всього він був одружений, здається, разів п’ять і полюбляв повторювати, що зміна жінок лише загартовує чоловіків. Сам він постійно вдосконалював свої знання чарівної половини роду людського, і не раз можна було спостерігати, як з кабінету шефа вискакує розчервоніла й щаслива секретарка Катря Кубійович.

Казали, що Катря доводилася якоюсь родичкою тому самому Володимиру Кубійовичу, професорові географії, давнішньому німецькому агентові, голові так званого Українського центрального комітету (УЦК), створеного в Кракові після окупації його гітлерівцями, і нинішньому голові «Наукового товариства» імені Т. Г. Шевченка.

Певно, Катря Кубійович, або Кетхен, як на німецький кшталт звали її в українській редакції, мала переваги перед її літнім родичем, принаймні ці переваги добре вивчив Кочмар, бо користувалася величезним впливом на справи у відділі, й навіть заступники шефа запобігали перед нею.

Ось і зараз, здається, оранжеве пальто Кетхен майнуло на протилежному боці вулиці.

Таксі загальмувало біля Кочмаревого будинку, й Максим побачив шефа, який чимчикував від під’їзду, звично виставивши вперед черево. Рутковський вискочив з машини й відчинив перед Кочмарем дверцята.

— Куди поїдемо? — запитав Максим.

— Бад-Візе, — назвав Кочмар містечко під Мюнхеном, відоме своїми гральними закладами, ресторанами та нічними клубами із стриптизом.

Рутковський умостився попереду, і таксист з ентузіазмом рвонув машину: як правило, пасажири, що їдуть до Бад-Візе, не шкодують чайових — у всіх попереду перспектива гульнути її зірвати куш у рулетку чи на ломберному столі; це на зворотний шлях часто-густо не вистачає грошей, а тепер чого скупитися на зайву марку?

Швейцар люб’язно всміхнувся Кочмареві, беручи його капелюха. Про всяк випадок усміхнувся й Рутковському. Зрештою, тут кожного зустрічали усмішкою: чого варта зайва люб’язна усмішка — ані пфеніга, а вона підіймав у клієнта настрій, сповнює вірою в свою щасливу зірку, а це обертається на пряму вигоду для власника закладу.

— Вечеряли? — коротко запитав Кочмар у Рутковського, коли вони підіймалися сходами, застеленими червоною килимовою доріжкою.

— Звичайно.

— Тоді по чарці для настрою — і до столу.

Бармен налив їм французького коньяку. Максим потримав келих у долонях, щоб хоч трохи нагріти, але Кочмара вже брала нетерплячка, дух азарту вселився в нього, зіниці розширилися й потемнішали. На лобі виступив піт, риси обличчя загострилися й набрали якогось хтивого виразу. Тепер він нагадував Рутковському старого і облізлого тигра, лютого й досвідченого, який ще зберіг свою силу, принаймні може огризнутися.

— Ну, — прошепотів пан Роман збуджено, — давайте гроші, новачкам завжди щастить, і я спробую поставити на вашу карту.

Рутковський витягнув бумажник, Кочмар блискавично перехопив його і заховав у задню кишеню штанів, наче й не було бумажника, а пан Роман не солідний шеф цілого відділу радіостанції, а звичайний фокусник.

— Скільки? — запитав.

— Тисяча.

Кочмар легенько обійняв Максима за стан.

— А ви мені все більше подобаєтесь.

— Тішу себе надіями, що виправдаю ваші сподівання.

Вони підійшли до столика, за яким сиділа вродлива дівчина з довгими приклеєними віями і яскравими, навіть надто яскравими губами.

— Хелло, Герда, — помахав їй рукою Кочмар, — я привіз хлопця, сподіваюсь, він сподобається тобі.

Герда підвела довгі вії, зиркнула схожими на сливи очима і, видно, лишилася задоволеною, бо прийняла зі стільця поряд себе сумочку.

— Я пішов, — сказав Кочмар, — бажаю вам веселого вечора.

— А вам виграшу.

Кочмар сплюнув через ліве плече й попрямував до грального залу не озираючись.

Герда виявилась досить мовчазною, і це влаштовувало Рутковського. Він замовив віскі і якусь закуску. Герда мовчки пила келих за келихом, і щоки в неї порожевіли. Двічі вона запрошувала Максима танцювати, вибирала танці повільні й притискалася до Рутковського, обійнявши його за шию обома руками.

З Гердою все було зрозуміло: вона чесно заробляла свої гроші, й на неї Максим міг не звертати уваги. Просто попросив кельнера принести ще пляшку, сидів, розглядаючи відвідувачів, і з нетерпінням чекав на Кочмара.

Либонь, сам пан Роман не бажав так собі успіху, як. Рутковський. Звичайно, не тому, що Максима хвилювали Кочмареві фінансові справи: хай скоріше вилітає в трубу, але не сьогодні. Сьогодні в разі виграшу шеф матиме гарний настрій, цей вечір запам’ятається, він буде пов’язаний в пам’яті саме з Рутковським, а це обіцяє останньому певні вигоди.

Максим нетерпеливився, і навіть мовчазна Герда попала йому набридати.

Кочмар з’явився зовсім несподівано — ішов поміж столиками червоний, збуджений, з розстебнутим горішнім гудзиком сорочки і з зсунутою набік краваткою, щасливий і усміхнений. Важко опустився на стілець, налив мало не повну склянку віскі й випив одним духом, без льоду й води, по закушуючи. Тільки ковтнув повітря, паче риба, викинута на берег, застиг на мить з виряченими очима, потім обважніло відкинувся на спинку стільця.

— Пане Максиме, — повчально підняв він угору м’ясистого пальця, — я їм сьогодні показав, як треба грати, і вони ще довго пам’ятатимуть нинішній вечір!

— Мені завжди здавалося, що такий гравець… — з ентузіазмом почав Рутковський, та Кочмар не дав йому доказати:

— Ви маєте рацію, мій молодий друже, є ще фортуна, і сьогодні вона була на моєму боці. Потім ми розрахуємось, — кинув він недбало, — а тепер я б хотів відсвяткувати цю заслужену перемогу. Щось ви тут без мене знудилися, Герда зовсім сумна. Замовте, пане Рутковський, коньяку й шампанського, а я поки що вип’ю трохи віскі, бо гра була дуже виснажливою, і спрага мучить мене.

Кочмар вилив з пляшки залишки віскі і випив одним духом, знов не розбавляючи, але підсунув до себе блюдо з закусками і почав їсти просто з нього, не перекладаючи на свою тарілку й апетитно плямкаючи губами.

Максим почувався спокійно: слава богу, захопив зайві гроші і вистачить розрахуватися, він не тішив себе ілюзіями з приводу того, кому доведеться розраховуватися.

Що ж, усе було логічно, й він би заплатив ще більше, зрештою, хоч як це парадоксально, все одно за все платить радіостанція «Свобода», навіть за акції, спрямовані безпосередньо проти неї, будуть викладені гроші, одержані в її ж касі.

Правда, Рутковський знав, що не має права кидатися грішми: співробітники станції хоч і мали порівняно із службовцями ФРН дуже високу зарплатню, один перед одним вихвалялися своєю ощадливістю, і на цьому фоні гультяйство виглядало б викликом, а саме цього Максим не хотів. Не повинен був нічим виділятися, мусив стати одним з багатьох, сірим і непомітним, рядовим співробітником, якого не дуже цікавить кар’єра — аби добре платили.

Але існують ще сталеві сейфи з картотеками і один головний сейф, де зберігаються ключі від інших…

Максимові було відомо, що ключ од головного сейфа забирає з собою Кочмар. Можливо, він здає його охороні станції, можливо, носить у себе в кишені, він підозріливий, цей пан Роман, хитрий і підозріливий, певно, ніколи не розлучається з ключем, вважає себе досвідченим розвідником, полюбляє розповідати факти зі своєї розвідницької діяльності. Щоправда, всезнаючий Мартинець каже, що ці факти пан Роман запозичує в основному з детективів, однак навіть сам Мартинець не сміє викрити Кочмара.

Жарти з паном Романом погані — агент розвідки, і тут справа навіть не стільки в Кочмаревій особі, як у престижі всієї організації, де він працює: нездорову цікавість там не прощають.

Кельнер приніс пляшки, вони зайняли половину столу, мовчазна Герда пожвавішала й пересіла від Максима ближче до Кочмара.

Пан Роман випив коньяку, примружившись від задоволення. Максим непомітно відставив свій келих, тепер він знав, що має робити: споїти шефа.

Зрештою завдання було не таким уже й складним. Кочмар явно йшов назустріч Максимовому бажанню, й Рутковському залишалося тільки стежити, аби не захмеліти самому.

Наближалася дванадцята година, а Кочмар, здавалося, тільки починав гуляти.

Максим з роздратуванням подумав, що деякі люди можуть позмагатися з бездонною бочкою. І все ж якась межа була й у пана Романа. Не допивши чергового келиха, він схилився на Гердине плече і раптово заснув, випнувши губи й присвистуючи.

Максим оплатив досить солідний рахунок, не пошкодувавши чайових, і кельнер викликав таксі. Разом вони перетягнули сонного Кочмара до машини, задоволена Максимовою щедрістю, Герда цмокнула його в щоку, Рутковський помахав їй рукою на прощання, і таксист рушив до Мюнхена.

Максим сидів позаду, обійнявши Кочмара лівою рукою за плече. Вдаючи, що розбурхує пана Романа, він запитав так, аби почув таксист:

— Ключ? Де ключ від вашої квартири?

Кочмар у відповідь лише пробурмотів щось невиразне.

Рутковський поскаржився таксистові:

— Живе сам, і вдома нікого нема. Перебрав трохи…

— Трохи? — зареготав таксист. — Язика повернути не може. Пошукайте ключ у кишенях.

— Якщо не знайду, доведеться везти пана до мене.

— Де ж тому ключеві бути? — стенув плечима таксист.

Справді, де ж бути ключам?

Нарешті Максим намацав їх у лівій кишені піджака: два ключі на брелочку, два маленьких ключі від квартирних замків з секретами.

А де великий від сейфа?

Рутковський заліз у праву кишеню Кочмаревого піджака, обережно обмацав кишені штанів.

Нема…

Лишалися спідні кишені піджака. З одної витягнув бумажник, з другої стирчав гребінець.

І все…

Максим швидко переглянув вміст бумажника, але ключа не знайшов. Виходить, пан Роман залишає його десь у сейфі охорони чи тримає в якомусь тайнику. І шлях до нього значно важчий.

Рутковський засунув Кочмареві назад у кишеню бумажник і нараз намацав кінчиками пальців щось тверде. Провів долонею по підкладці: так і є, вгорі ще одна потаємна кишенька, застебнута блискавкою.

Максим відсунув Кочмара в кут машини, щоб таксист нічого не побачив, розстебнув блискавку й двома пальцями витягнув з кишені ключа у замшовому чохлі. Масивного ключа з візерунчастою головкою — він бачив його один раз у кабінеті шефа: стирчав зі сталевого сейфа нахабно, наче глузував з Рутковського, а тепер лежить на його теплій долоні й, певно, відчуває, як ледь-ледь тремтять Максимові пальці.

Рутковський відсунувся від Кочмара. Не поспішаючи, зробив зліпки з обох боків ключа і його торцевої частини, уважно обтер, щоб не залишити слідів. Хотів уже покласти ключ назад, але таксист нараз запитав:

— Знайшли?

Максим відповів недбало:

— Де ж їм бути? В піджаку.

— Порядок.

— Допоможете мені довести пана до ліфта?

— Звичайно, вам самому не впоратися. Важкий…

— Йому сьогодні пощастило.

— Я ж бачу: набрався…

— Зірвав гарний куш.

— Поздоровляю. Замочували?

— Як водиться.

— Щастить людям…

Таксист знову замовк, і Максим обережно поклав чохол з ключем назад до секретної кишеньки. Застебнув її блискавкою, сидів і слухав, як б’ється серце. Певно, лише трохи швидше, ніж звичайно, невже він не хвилюється? Звісно, хвилюється, хвилюється й тепер, коли все скінчилося.

Як сказав таксист? Порядок! Так, повний порядок, і тепер треба виходити на зв’язок з Центром. Ще на цьому тижні він побачить свою людину…

А таксі вже в’їхало до Мюнхена й почало петляти міськими вулицями.

Назавтра шеф спізнився на роботу. Рутковський сподівався побачити пана Романа пом’ятим і, як кажуть, не в формі. Проте Кочмар був добре виголений, пахнув дорогим одеколоном, і очі його дивилися пронизливо. Як і гадав Максим, Катря Кубійович покликала його до пана Романа першим.

Шеф, не запропонувавши сісти, подивився на Рутковського нерухомим поглядом. Нарешті мовив:

— З завтрашнього дня, пане Рутковський, працюватимете у кімнаті Ф-7.

— Дякую, шефе, ви вже казали мені про це, і я намагатимуся виправдати ваше довір’я.

Кочмар здивовано знизав плечима.

— Ви маєте на увазі?.. — почав непевно. Лоб у нього пішов зморшками, видно, намагався згадати, що саме трапилось вчора й чого він наобіцяв Рутковському.

Максим не став випробовувати терпіння шефа. Тепер мав довести Кочмареві, що той тримався до останнього. Сказав, віддано дивлячись на пана Романа:

— Вчора опівночі, коли ми прощалися біля вашого під’їзду. Я хотів ще підняти вас ліфтом, та ви відмовилися. Мали рацію, я трохи перебрав і прошу вибачення.

Якась тінь майнула Кочмаревим обличчям.

— Чого вже вибачатися! — Нараз його обличчя знову пробилося холодним і офіційним. — Ми задоволені вами, пане Рутковський, ідіть і працюйте.

— Маю невеличке прохання.

Кочмар зсунув брови.

— Яке прохання?

— Мені б хотілося вдосконалити свої знання з німецької. Трапився гарний вчитель, десь через місяць-два можемо почати. Але він вільний тільки вдень.

— Відпрацьовуватимете після роботи.

— З задоволенням.

— З задоволенням чи ні, але відпрацьовуватимете. Скажіть Катерині, я дозволяю.

Кетхен Кубійович, почувши про рішення шефа, округлила й так круглі й зовсім порожні очі. Запитала:

— Для чого це вам? Адже пан досить пристойно розмовляє німецькою…

Що він міг пояснити цій вродливій дурепі?

— Хочу розмовляти ще краще.

— Для чого?

— Щоб глибше розуміти Гете й Шіллера.

— Вони працюватимуть на нашій станції? Приїхали з Ізраїлю? До речі, ви знайомі з паном Анатолем?

— Колишнім письменником?

— Ага, таким, як і ви…

Максим погладив себе тильним боком долоні по підборіддю, щоб утриматися від ущипливої репліки.

— Ні, не знайомий, — відповів. — А що?

— Днями я чула його передачу: чудо, він так гарно рекламував канадські друкарські машинки.

— Так, машинки, кажуть, непогані.

— З наступного тижня, — пожвавішала Кубійович, — ви одержуватимете на триста марок більше.

— З мене подарунок.

— Мені подобаються паризькі парфуми.

— А я люблю дарувати їх жінкам. Не кажучи вже про таких вродливих, як ви.

Катря зашарілася від похвали. Повернулася до Максима так, щоб він побачив її високі груди. Але споглядання Катриних принад не входило в плани Рутковського: знав, що Кочмареві навряд чи сподобається така акція, ретирувався, пославши дівчині повітряний поцілунок.

Під час обідньої перерви Рутковський не пішов разом з усіма до буфету. Вийшов на вулицю, проминув кілька кварталів, поки не надибав телефон-автомат. Кинув монету й набрав номер.

— Посередницька контора пана Генріха Штаха? — запитав.

Настала пауза, видно, на другому кінці дроту не чекали дзвінка. Нарешті соковитий баритон відповів:

— Ви неправильно набрали номер. Додайте одиницю.

— Дякую. — Рутковський поклав трубку. Отже, зустріч відбудеться завтра. Якщо б чоловік сказав: «Додайте двійку», вони б зустрілися післязавтра — так було умовлено ще в Центрі, й завтра на одній з бічних вулиць за олімпійським стадіоном стоятиме білий «пежо» з букетом троянд за заднім склом.

«Пежо» стояв у точно визначеному місці, і троянди, правда, трохи прив’ялі, лежали позаду.

Рутковський рішуче відчинив дверцята, сів на переднє сидіння, запитав:

— Пан Вісбах, якщо не помиляюсь?

— Так, це я, — відповів чоловік німецькою мовою й зміряв Максима цікавим поглядом. Був він середніх років, з залисинами, в окулярах і вигляд мав якийсь сумовитий. — Петер Вісбах до ваших послуг.

Він почекав, поки за ріг поверне жовтий «фольксваген», і рушив, коли поблизу нікого не було, для цього і обиралася ця порожня й затишна вулиця — добре видно, чи не стежать за Рутковський.

«Пежо» завернув за ріг, потім зробив ще один поворот; ніхто не сів їм на хвіст, і чоловік подав Максимові руку.

— Олег, — відрекомендувався він, — називай мене Олегом. Якщо нічого не трапиться, я підтримуватиму з тобою зв’язок. У нас є півгодини, хочеш, вип’ємо кави?

— Ні, — відмовився Максим, — повози по місту, хочеться поговорити без свідків.

Вони їздили нічними, залитими неоновим світлом мюнхенськими вулицями, і Максим розповідав про свої перші кроки на РС, Олег слухав уважно, не перебиваючи й не ставлячи запитань. Коли нарешті Максим замовк, Олег сказав:

— Давай!

— Що?

— Зліпок ключа.

— Ти дивись, треба ж так забалакатись…

— Буває, — погодився Олег, — так буває, коли довго не бачишся із своїми.

Максим подав коробку із зліпками. Олег заховав її обережно, наче була із скла.

— Рука в тебе легка! — сказав схвально.

— Випадок.

— Який же випадок? Розрахунок.

— Могло й не трапитися.

— Звичайно, могло. Але, коли з’явився перший шанс, ти його використав.

Нараз він весело засміявся.

— Ти чого? — запитав Максим.

— Ключ від головного сейфа, про це можна тільки мріяти!..

— Коли зробите?

— Ось що! — посерйознішав Олег. — Два місяці сиди й не рипайся. Тебе переводять на нову посаду й контролюватимуть кожен крок. Розумієш, приховані камери, і несподівані обшуки, запис розмов і вульгарне стеження. Ключ одержиш через два місяці.

— Так, — погодився Максим, — з собою носити його не можна, та й ховати десь теж небезпечно.

— Отож. Слухай, коли ти зможеш придбати автомобіль? — раптом запитав Олег.

— Моя зарплатня не так скоро дозволить зробити це.

— Треба скоріше. Позич у брата. До речі, як у тебе склалися стосунки з Сенишиним?

— Нормально.

— А якщо нормально, гріх не скористатися. За два місяці трохи відкладеш, трохи позичиш — на перший внесок вистачить. Купуй дешеву машину.

— Зовсім дешеву не годиться, престиж.

— Візьми «рено» чи «фіат».

— «Фіат» мені подобається. Доведеться йти на курси водіїв.

— Зі мною зустрічатимешся тільки в крайніх випадках.

— Згоден.

— А якщо згоден, давай лапу. — Олег міцно потиснув Максимові руку. — Раніше, ніж через два місяці, не дзвони. І ось що… З цією панною Стефою… обережно, прошу тебе, через неї на велику рибу можемо вийти. Ну, бувай, старий, до зустрічі.

На прес-конференції для співробітників «Свободи» виступав дисидент Леонід Засядько. Час від часу керівництво станції, щоб влити, так би мовити, свіжий струмінь у передачі, запрошувало «визначних», як їх характеризували, «діячів антикомуністичного руху».

До таких був зарахований і колишній радянський громадянин Засядько.

Він стояв за столом, маленький, рудий і лисий, довгоносий, із зморшкуватим лобом, часто кліпав повіками й тер лоба долонею. Потім витягав хусточку і обтирав руку.

«Чи не простіше зразу витерти лоба?» — подивувався Рутковський.

Мартинець, який сидів поруч з Максимом, досить голосно прошепотів:

— Типовий шиз!

Рутковський не відповів. Те, що Засядько страждає розумовим розладом, було очевидно всім, тому й слухали його неуважно і ставили тільки наперед визначені завідуючими редакціями запитання. Справді, навіщо весь цей маскарад з прес-конференцією, коли ні для кого не є таємницею, що передачу про цей виступ Засядька на радіостанції давно записано, вона здобула схвалення найвищого керівництва і найближчими днями прозвучить в ефірі.

Прес-конференція мала б уже закінчитися, і запитання, як того вимагала добропристойність, були поставлені, правда, лише на деякі з них Засядько згодився відповісти, хоч готували його мало не місяць. Готували, не шкодуючи грошей. Мешкав він у двокімнатному люксі фешенебельного готелю «Арабелла-Хаус» на всьому готовому, й гонорар, як казали, мав вилитися в чотиризначну цифру.

Можливо, Засядько відчував, що не відробив одержані гроші чи просто вже не міг зупинитися, стояв і випльовував з себе слова, буквально випльовував, і Рутковському навіть зробилося шкода тих, хто сидів у першому ряду. Але ж, зрадів нараз, там розмістилося начальство, он блищить лисина Кочмара, — так їм і треба.

Містер Роберт Мак, заступник директора радіостанції, який вів прес-конференцію, зробив спробу припинити її. Однак Засядько не здавався: підвів руки, порослі рудим волоссям, наче закликав у свідки самого господа бога, — він нагадував тепер величезну потворну жабу, — й почав усе спочатку.

Мартинець пожвавлено заворушився на стільці.

— Єдиний вихід, — задоволено потер руки, — викликати карету з найближчої психіатрички. Цілком логічне завершення цього збіговиська, як ти вважаєш?

Рутковський справді вважав, що невеличкий скандал зовсім би не завадив. Але цікаво, як викрутиться з такого становища містер Мак?

Нарешті терпець містерові Маку урвався: справу зроблено, передачу підготовлено, гроші Засядькові заплачено, чого ж церемонитись?

Не звертаючи уваги на божевільні просторікування, наступник директора коротко оголосив, що прес-конференцію закінчено, й пішов не озираючись до свого кабінету. Слідом за ним підвелися всі.

Загрюкали сидіння відкидних крісел, голос Засядька зовсім потонув у гаморі юрби, що розходилася, а він усе що розмахував руками й намагався перекричати всіх, поки не лишився сам у порожньому залі. Ще й тоді стояв кілька хвилин, бурмочучи щось під ніс, потім знеможено опустився в крісло, поклав обличчя на схрещені руки й задрімав одразу, наче не виголошував щойно промову, не галасував, не бризкав слиною, заснув, і все.

Двоє з внутрішньої охорони ввічливо взяли його за лікті й повели до виходу.

— Фінал, гідний учасників, — констатував Мартинець. Обнявши Максима за стан, спитав: — Що збираєшся робити?

— Домовився із Стефою. Десь повечеряємо.

— Передзвони, нехай їде до мене. Спиртне є, купимо чогось попоїсти. Нащо тобі той ресторан?

Максимові й справді не хотілося їхати до ресторану: з радістю погодився на Іванову пропозицію.

На вулиці йшов мокрий сніг, Рутковський подивився у вікно, закутав шию шарфом і підняв комір пальта. У дверях уже одягнутий стовбичив Мартинець: нетерпеливився, він завжди кудись поспішав, мав натуру жваву і не міг спокійно посидіти на одному місці й кілька хвилин.

Рутковський замкнув шухляду письмового столу, взявся за капелюха і побачив, що з-за Іванового плеча визирає усміхнене обличчя Карплюка.

— Куди ви, панове? — запитав Карплюк так, наче вони мусили складати йому звіт за кожен свій крок.

— На кудикину гору, — не зовсім увічливо пояснив Мартинець. І додав категорично: — Не твоє собаче діло!

Карплюк не образився. Він взагалі ніколи ні на кого не ображався. Тільки несхвально похитав головою й зауважив:

— Я знаю, ти добра людина, Іване, і негарні слова кажеш просто так, не замислюючись.

Обличчя Мартинця раптом перекосилося од гніву, він погрозливо проказав:

— Чи можна запитати шановного пана, коли йому востаннє били пику?

— Тобі не розгнівити мене, — зовсім розплився в усмішці Карплюк, — і на доказ цього я піду з вами.

— Ти? З нами?

— Авжеж.

— Ми їдемо до мене, і я не запрошую тебе.

— Ти не зможеш кинути мене, самотнього й нещасного.

— Саме так ми й збираємось вчинити.

— І вам не шкода мене?

Мартинець постукав себе кулаком по лобі.

— Але ж, голово ти бараняча, чув, до нас приїдуть дівчата, для чого ти нам?

— Я не заважатиму, посиджу трохи й поїду.

Рутковський уже давно збагнув: їм не спекатися Карплюка. Взагалі він помічав, що останнім часом його рідко коли лишали без нагляду. В буфеті, як правило, підсідав хтось із працівників, частіше Сопеляк чи Карплюк, іноді до кімнати нечутно заходив Кочмар — полюбляв підкрадатися за спину й дивитися, що саме робить Рутковський.

Максим не виключав також фотографування потаємною камерою. Принаймні двічі чи тричі його викликав до себе Кочмар, розмовляв з Рутковський, потім під якимось приводом виходив, лишаючи Максима наодинці з секретними паперами, розкладеними на столі.

Відсутність шефа тривала до чверті години, одного разу він прямо сказав, що йде до Лодзена; кабінет того був зовсім на іншому поверсі, й Максим міг навіть приблизно визначити, скільки саме триватиме відсутність пана Романа.

Такі хитрощі були відомі Рутковському. В Києві йому розповідали про ці методи перевірки лояльності підлеглих на радіостанції «Свобода». Залишаючись наодинці, він курив, переглядав газети на журнальному столику, ні на крок не підходячи до секретних паперів.

Рутковський розумів, що Кочмареві хитрощі і запобігливість Карплюка — різні ланки одного й того ж ланцюга, і особисто для нього краще, коли пан Степан поїде з ними. Служба охорони станції завтра матиме Карплюків звіт про сьогоднішній вечір у Мартинця, а про те, щоб тому не довелося багато писати, потурбується вже він, Рутковський.

Максим запропонував:

— А що, Іване, давай і справді візьмемо пана Карплюка. Дівчата не заперечуватимуть, він такий начитаний, кажуть, днями прочитав два оповідання Фолкнера.

— Ну, якщо пан Степан узявся до Фолкнера!.. — підвів руки вгору Мартинець. — Здаюсь.

— Не вірите? — Карплюк витягнув з коміра сорочки довгу шию, покрутив головою на всі боки.

Рутковському іноді здавалося, що пан Степан може повернути голову аж на сто вісімдесят градусів, і не робить це тільки тому, що соромиться. А Карплюк вів далі:

— Оце прочитав Фолкнера, а на тому тижні читатиму Фіцджеральда. А далі в мене запланований Стейнбек.

— По оповіданню?

— А нащо більше?

— Ну й голова, — захоплено вигукнув Мартинець, — а потім казатиме: читав Фолкнера!

— А що, неправда? Ти ж не читав.

— Не читав, — зізнався Мартинець, — у мене часу нема.

— А ти за дівчатами менше бігай. Хоч порозумнішаєш.

— Заздриш?

— Заздрю, — якось несподівано погодився Карплюк.

Мартинець зареготав весело:

— Якщо добре поводитимешся, щось полишимо й для тебе.

— Сьогодні?

— Який швидкий! Сьогодні посидиш трохи, і чао.

— Я згоден.

— А якщо згоден, підвезеш пана Рутковського. Я ще мушу заїхати по Гізелу.

Ця пропозиція влаштовувала всіх, особливо Карплюка. Він зрадів так, що відчинив перед Рутковським дверцята й Максим подумав, що, можливо, за кожний черговий донос служба охорони станції платить йому акордно.

Карплюк мав досить дорогого, як на його заробітки «опеля». Подейкували, правда, що він потроху й досить успішно грає на біржі разом з Кочмарем (звідки й прихильність останнього). Максим кілька разів бачив, як пан Степан вивчає біржові бюлетені й робить виписки з них, більше того, на очах у самого Кочмара; іншому шеф обов’язково б зауважив за таке порушення дисципліни, Карплюкові ж усе сходило з рук.

Карплюк вів машину обережно, він взагалі все робив обережно і потихеньку, й Максим нараз ледь не зареготав, уявивши, як Карплюк пише доноси. Певно, крутить головою так само, як зараз, примружує праве око і довго дивиться на папір, вирішуючи, чи варто трохи додати до того, що справді сказав той чи інший працівник, і додає, пройда…

Наче у відповідь на ці думки пан Степан покрутив головою, здається, тільки одним оком косо зиркнув на Рутковського, бо друге дивилося на вулицю, й запитав:

— То що пан Максим думає про сьогоднішню прес-конференцію? Кажуть, цей Засядько вар’ят, і божевільня за ним справді плаче.

Рутковський нахилився до Карплюка, ніби хотів поділитися таємницею.

— Ви хочете знати мою справжню думку? — запитав він.

— Звичайно, хочу. Ви розумний чоловік, і до ваших думок прислухаються всі.

— Так от, — відповів Рутковський вагомо, — я давно не чув такого змістовного виступу, як сьогодні.

— І ви не смієтеся?

— Який тут сміх! Якщо конференцію вів сам пан Мак, значить, їй надають значення, і всі сумніви недоречні.

— Я аніскілечки не сумніваюся…

— Так, мені добре відомі ваші погляди, і я за це вас глибоко поважаю.

— Приємно чути це з уст нашого молодого колеги. — Карплюк поворушив вухами від задоволення й признався: — Про вас кажуть усяке й не завжди гарне, але гадаю, то від заздрощів. Пан Сопеляк…

— Пан Сопеляк живе старим багажем.

— Якби не пані Валерія, його давно б звільнили. Так от, пан Сопеляк вважає, що ви надто радикально настроєні.

— Мої думки поділяє пан Роман.

— І я також.

— Завжди приємно мати однодумця, — зізнався Максим, однак не дуже щиро: цей довгошиїй птеродактиль не викликав нічого, крім огиди. На щастя, вже під’їжджали до дому Мартинця, правда, всю проїжджу частину перед будинком уже зайняли автомобілі, довелося припарковуватися за рогом.

Одразу під’їхали Іван з Гізелою. Карплюк, побачивши дівчину, застиг з нахиленою набік головою, немов прислухався до чогось, очі його заблищали, здавалося, він зараз облизуватиметься. Гізела була не дуже вродливою, та якоюсь визивною, і одягом, і манерою триматися підкреслювала це, не йшла, а демонструвала себе, як гарна манекенниця.

Помітивши, як застиг Карплюк, витріщившись на неї, Гізела зупинилася, виставивши вперед довгу ногу. Війнула повіками.

— Гізело, не спокушай дідуся, — сказав Мартинець єхидно.

Карплюк зиркнув на нього з ненавистю.

— Ви, пане Іване, ніколи не відзначалися тактовністю, — зауважив він люто.

— Так, мої манери завжди були погані, — зареготав Мартинець, — однак я не шкодую.

— Даремно.

— Я познайомлю вас з іще кращою дівчиною.

— Кращої бути не може! — цілком серйозно заперечив Карплюк.

Гізела підвела на нього великі очі й одразу сором’язливо опустила їх.

— Діє безвідмовно, — пояснив Мартинець, — і навіть я колись проковтнув цю припаду. Гізело, я зараз відвезу тебе додому.

— Я не хочу додому.

— Тоді пристойно поводься.

— Я буду слухняною… — взяла Івана під руку, та все ж непомітно підморгнула Карплюкові.

Стефа чекала на них біля брами. Як завжди, їй пощастило: від’їхав якийсь автомобіль, і Луцька приткнула свого «фольксвагена» на його місце з протилежного боку вулиці.

Стефанія зиркнула на Гізелу ревниво-вивчаюче й підставила щоку для поцілунку — вони зустрічались у Максима на квартирі. Притиснулася до Рутковського, і він обійняв її за плечі.

Дівчина ні на що не претендувала, не коверзувала, і Максима це влаштовувало, зрештою, його стосунки з Луцькою були продовженням тієї ж великої гри, яку він вів у Мюнхені: тут панували свої звичаї, і він виглядав би білою вороною, коли б не мав дівчини.

Дівчата пішли на кухню готувати закуски, а Мартинець, поставивши платівку із записом якоїсь ритмічної музики, танцював сам посеред кімнати.

Іван умів танцювати, мав гарний слух і відчуття ритму, не просто переступав з ноги на ногу, як танцюють іноді сучасні молодики, а жив танцем, забував про все, крім танцю, і весь аж світився радістю.

Карплюк подивився трохи, як танцює Мартинець, і мовив осудливо:

— У вас, пане Іване, ноги як на шарнірах.

Мартинець лише махнув рукою.

— Настрій ви мені все одно не зіпсуєте, — тільки й відповів. — Та врахуйте, я живу на дванадцятому поверсі, й двері на балкон відчинені…

Карплюк мимовільно зиркнув на справді прочинені балконні двері, а Іван зловтішно насварився на нього пальцем.

— Я, коли напиваюсь, стаю буйним, — попередив. Карплюк інстинктивно відсунувся в глиб кімнати.

— Не будьте вар’ятом, пане Іване, нам на сьогодні вистачить одного…

— Ну, я вам скажу!.. — Мартинець упав у крісло. — Кумедія, та й годі. Давно такого не бачив.

— Хай йому біс! — Вуха в Карплюка заворушилися, як магнітофонні бобіни. — Типовий божевільний. Ви ж бачили, що сам містер Мак…

— Що Мак! Тут гра йде вище. Не здивуюсь, якщо Засядька прийме навіть американський президент.

— Ну? — застережливо підвів руку Рутковський. — Сподіваюсь, до цього не дійде.

Максимові хотілося якось попередити Мартинця, щоб не дуже розкривався перед Карплюком. Загалом Іван подобався йому якоюсь щирістю й безпосередністю. На РС ніхто не насмілювався бути хоча б трохи самим собою, а Мартинець не тримав язика за зубами, і казали, що його викликав і сварив сам Лодзен.

— Може, президент і погидує Засядьком. — Мартинець зупинився перед Карплюком, зазирнув йому у вічі. — Кому охота бути обпльованим? У прямому й переносному значенні?

— То ви вважаєте?.. — витягнув шию Карплюк.

— Бідні ми й нещасні, коли вже робимо з Засядька фігуру.

— Ну яка ж Засядько фігура! — ще раз заперечив Рутковський.

«Але ж, — подумав, — яке мені діло? Зрештою цей Мартинець теж покидьок: погнався за красивим життям, ну, пощастило йому… Правда, інший на його місці сидів би й не цвірінькав, а цей кокошиться, виходить, щось людське збереглося в ньому».

— Яка фігура? — розсердився нараз Мартинець. — Невже ти не бачиш? На цьому тижні кількома мовами передадуть інтерв’ю Засядька. Може, хтось і почує, повірить…

— Авжеж! — схвалив Карплюк. — Пан Іван має свою думку, і до неї треба прислухатися.

— І, саме виходячи з цих міркувань, ви перекажете її завтра Кочмареві? — втупився в нього Мартинець.

Отже, він не такий простий, Іван Мартинець, знає, з ким має справу, але мусить також знати, що проти Кочмара йому не поперти, на що ж розраховує? Мабуть, просто не може тримати язика за зубами. Є такий тип людей: нічого не пошкодує задля красного слівця.

Шия в Карплюка сама собою заховалася в комір, і голова докірливо схилилася вбік.

— Пане Іване, я по такий!..

— Такий чи не такий — побачимо.

— Клянусь вам, може, хтось… — недвозначно глипнув на Рутковського.

— Максима не чіпайте! — одразу зрозумів його Мартинець. — Він ще не розпаскуджений.

— І сам пан Лодзен йому довіряє.

— Усе вам відомо. Але… — Мартинець побачив, що дівчата несуть тарелі з наїдками. — Але сьогодні в нас шинка й червона риба. Вам відомо, скільки коштує червона риба, пане Карплюк? Добре, я не псуватиму вам апетит, проте маєте знати, що сьомга йде тільки під горілку, бажано «столичну», і саме таку ми сьогодні й питимемо.

— Набридло віскі, — згодився Карплюк і потер руки.

— Але сьогодні, — вигукнув Мартинець, — я частуватиму вас ще чимось! Вгадайте чим?

— Вірменським коньяком? — вилізла шия з коміра в Карплюка.

— Ні, панове, маємо горілку з перцем!

— Для жінок! Тільки для жінок! — запропонувала Стефа.

— Хоча б по маленькій чарочці… — попросив Максим жалібно.

— Тільки по маленькій, — махнув рукою Мартинець поблажливо.

Карплюк випив два повні келихи горілки, трохи сп’янів, налив по вінця третій, підвівся й почав патетично:

— Пропоную тост… Вип’ємо за нас, за наші ідеї!

— І ви маєте свої ідеї? — не без єхидства запитав Мартинець. — Цікаво…

— Так, маю, — гойднув головою Карплюк, — і завжди пишаюся з цього.

— Здається, під час війни ви працювали на київській біржі праці?

— Так.

— І скільки хлопців та дівчат відправили до Німеччини?

Карплюк втягнув шию в комір.

— Кожен робив своє діло…

— Звичайно, один просто стріляв з автомата в Бабиному яру, другий відправляв ешелони з робітниками.

— А що лишалося робити?

— Не знаю.

— Може, ви запропонували б іти в червоний партизанський загін?

— До речі, партизанські загони воювали тоді фактично разом із союзниками…

— Хочете сказати…

— Так, хочу. Об’єктивно ви були проти американців.

— Багато американців вважають помилкою, що підтримали Радянський Союз під час війни. Погомоніть з паном Лодзеном…

— Я знаю його точку зору.

— А якщо знаєте, чого чіпляєтесь до мене? Он Панченко — оберштурмфюрер СС, і ніхто йому не дорікає.

— Е-е, панове, — остудила їх Луцька, — чого вже сперечатися? Німці тоді були величезною силою, і з цього гріх було не скористатися…

— Так само, як тепер американці, — ствердив Карплюк.

— А ми можемо тільки базікати.

— Підгавкувати! — вколов Мартинець.

— Хіба важлива термінологія? — Стефанія допила горілку. Дивилася холодно. — Давно час зрозуміти, що без американців не буде ні нас, ні радіо, ні дідька лисого. Єдиний наш шанс — американці…

— Хочете ховатися за американськими багнетами? — Злість нараз закипіла в Максимові.

Луцька здивовано подивилася на Рутковського: що це з ним?

Однак Максим уже опанував себе: ну, чого вискочив? Тут усі, крім Гізели, якій геть байдужі ці проблеми — було б вино й музика, — співають однієї, може, на різні голоси, та хор, зрештою, єдиний.

А його діло — мовчати, слухати й запам’ятовувати. Так, так, Максиме Рутковський, мовчи й слухай, пий українську горілку з перцем, закушуй баварською шинкою і запам’ятовуй, бо пам’ять тепер — єдина твоя зброя.

Навесні Рутковський нарешті купив автомобіль. Вибрав «фіат» червоного кольору, гарну потужну машину, спроможну розганятися до ста п’ятдесяти кілометрів на годину.

Цю подію відсвяткували після роботи у буфеті, й Максим на практиці впевнився, що «фіат» дає йому ще одну перевагу: тепер він міг спокійно утримуватися від спиртного, всі пили віскі та шнапс, а він — мінеральну воду, й ніхто не дивувався: зелений водій, і справді негоже з перших же днів сідати за кермо нетверезим.

Протягом зими Рутковський вивчав систему охорони та проходження документів на станції.

Робота починалася о пів на дев’яту, о десятій була п’ятнадцятихвилинна перерва на другий сніданок. Між дванадцятою й чотирнадцятою годинами до буфету привозили обід.

Закінчувалася робота о пів на шосту. Залишатися після роботи на станції могли чергові редактори, диктори, а також працівники, котрі мали на це спеціальний дозвіл начальства. Приблизно до половини восьмої вечора в кімнатах прибирали, о дев’ятій вахтер замикав їх. Кімнати замикалися тільки з коридора.

Виносити будь-які папери з приміщення станції суворо заборонялося. Правда, вахтери рідко коли контролювали портфелі й сумки співробітників РС, однак такі випадки траплялися, й винних у порушенні цього правила негайно звільняли з роботи.

Ще готуючись до виїзду за кордон, Рутковський детально ознайомився із структурою й напрямом діяльності радіо «Свобода», діяльності, спрямованої на проведення ідеологічних диверсій, підготовку провокацій, підтримку антирадянських елементів, а також на інші форми втручання у внутрішні справи Радянського Союзу і братніх йому соціалістичних країн.

Фактично шпигунська та ідеологічна диверсійна діяльність на радіостанції переплелися так, що іноді важко було відрізнити, де починається одна й де закінчується друга, Шпигунські дані використовувалися для ведення політичної, економічної й психологічної війни проти Радянського Союзу, а наслідки цієї ідеологічної диверсійної діяльності в свою чергу перевірялися шпигунством.

ДОКУМЕНТАЛЬНЕ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

В офіційних інструкціях перед РС ставиться мета:

«…сіяти ворожнечу між народами Радянського Союзу й народами інших соціалістичних країн;

підривати довір’я до СРСР, змальовуючи Радянську країну як неокапіталістичну державу;

розповсюджувати дезінформацію, підривати віру у військову та економічну міць соціалістичних країн, розпалювати націоналістичні почуття».

У таємних американських документах, підписаних президентом комітету радіостанції «Свобода» у березні 1971 року, знаходимо такі настанови для коментаторів та редакторів РС:

«Ми мусимо допомогти слухачам діяти ефективніше, щоб змінити існуючу радянську систему…» «Радіостанція може надати багато інформації, яка буде дуже корисною при створенні загальних платформ для здійснення опору режимові». «Наші передачі повинні примусити людей сумніватися в радянській системі і в діях Радянського уряду».

У документі «Загальне керівництво по передачах радіо „Свобода“», затвердженому радою редакторів і колишнім президентом комітету радіостанції «Свобода» X. Сарджентом у січні 1974 року, підкреслюється, що «…радіо „Свобода“ не погоджується з комуністичною ідеологією й відкрито виступає проти багатьох особливостей радянської системи».

Рутковський докладно вивчив процес проходження таємної пошти на РС, отже, й повідомлень кореспондентів.

Спочатку така кореспонденція потрапляла до офіцерів розвідки, які працювали з секретною картотекою інформаторів радіостанції. До неї заносилися прізвища всіх, хто коли-небудь давав повідомлення для РС, точніше — для розвідки.

Потім донесення йшли до Джека Лодзена. Відділ, який очолював полковник, був фактично мозковим центром розвідувальної служби радіостанції. З української редакції по донесення ходила Катря Кубійович. Кожне з них реєструвалося в журналі. Копію донесення секретарка ховала до сейфа, оригінал разом з конвертом, де зберігалися дані про інформатора, одержував Роман Кочмар, він передавав його аналітикові для обробки.

Аналітик зазирав у конверт, де були дані про інформатора. Якщо це ім’я вже фігурувало в особовій картотеці відділу Кочмара, до неї вносилися нові дані, зібрані кореспондентом.

Якщо інформатор не мав особової картки, її заводили. Таким чином, кожний інформатор реєструвався двічі: в спеціальній картотеці інформаторів і в картотеці відділу Кочмара, де працював Рутковський.

Ця картотека зберігалася в сейфах, ключі від яких лежали в головному сейфі, а ключ від нього вже тиждень Максим одержав від Олега.

Сьогодні, побачивши, що Кочмар трохи «під газом» і в благодушному настрої, Рутковський підійшов до нього.

— Пам’ятаєте, пане Романе, — знав, що Кочмар полюбляє, аби працівники зверталися до нього напівофіційно, — колись ви обіцяли пускати мене на уроки німецької мови?

Кочмар хитро примружився.

— Пам’ятаю, я все пам’ятаю, мій друже, навіть нашу домовленість про те, що ви відроблятимете пропущені години.

— Звичайно, — відповів Рутковський без ентузіазму. Саме заради цього й заварив він усю цю кашу, однак Кочмар мусить думати, що працювати у вечірні години Максимові неприємно. — Я згоден відробляти ввечері, і, сподіваюсь, ви будете задоволені мною.

— Коли почнете?

— З завтрашнього дня. Три чи чотири рази на тиждень я приходитиму на дві години пізніше.

— І працюватимете до пів на восьму вечора?

— Так.

— Завтра я дам розпорядження Катрі.

— Може, вип’єте коньяку, пане Романе?

— З задоволенням.

Вийшовши з буфету, Рутковський ще здалеку побачив свого червоного «фіата» на стоянці навпроти радіостанції. Машина подобалась йому, спеціально вибрав червоного кольору, вирішив, що хоч це може собі дозволити: їздити в червоній машині…

Запустив двигун, увімкнув радіо й довго сидів, вільно відкинувшись на спинку сидіння й з насолодою вдихаючи гіркувато-терпкий запах нової машини.

Вдень телефонувала Стефа, пропонувала покататись, але він відмовився під якимось пристойним приводом. Бажав побути на самоті, «фіат» приносив йому зовсім нове, незнане дотепер відчуття затишності, відокремленості від зовнішнього світу. Максим закурив і знайшов сумну мелодію, сидів, слухав, і дивне відчуття того, що зараз хтось оберігає його від вируючого навколо життя, не полишало Рутковського.

Нарешті рушив, обминув Енглішер Гартен, вискочив за місто й мчав, не дуже розбираючи куди. Аби їхати, насолоджуватися музикою, швидкістю й запахом нової машини. І думати про завтрашній вечір. Бо завтра починається справжня робота, заради якої він скоро вже рік тут, у Мюнхені.

Згадка про завтрашній день протверезила Рутковського, він зупинився біля бензозаправочної станції, напроти якої світилися вікна кав’ярні, випив дві чашки міцної кави й повернув додому.

Максим вийшов на роботу о пів на одинадцяту. Зазирнув до Катрі Кубійович, секретарка заповнювала реєстраційний журнал.

Рутковський підкрався непомітно ззаду, полоскотав шию дівчини. Одмахнулась, як від набридливої мухи, і тоді Максим поклав на журнал плитку шоколаду. Знав Катрину любов до солодкого й час від часу дарував їй шоколад або цукерки. Катря, мабуть, розцінювала це як прояв симпатії, навіть більше, та боялася втратити прихильність Кочмара; їй і хотілося звабити Рутковського, й було лячно, тож вона потихеньку кокетувала з ним, весь час озираючись, чи не помічає чогось грізний шеф.

— Який ви милий, пане Максиме! — Про всяк випадок засунула шоколад під папери. — Шеф уже цікавився вами, і я сказала, що ви запізнюєтесь на дві години.

— Ви розумниця, Кетхен, і я не знаю, що б ми всі робили без вас.

— Ви завжди догоджаєте мені.

— Бо догоджати вам — обов’язок кожного чоловіка.

— У нас так мало справжніх чоловіків.

— Просто вони постаріли й втратили бойову форму. Крім нашого шефа: чомусь він тільки молодшає.

— Чому?

— В нього особлива причина…

— Яка ж?

— Цього я по можу сказати вам, Кетхен.

— Мені так цікаво… Скажіть!

— Заздрість з’їдає мене, Кетхен, чорна заздрість.

— А я чула, що панна Стефа…

— Усе, Кетхен, пізнається в порівнянні. Панна Стефа — чудо, та є ще жінки…

Катря непомітно озирнулася на двері Кочмаревого кабінету. Підвелася з-за столу, присунулася до Рутковського.

— Якщо ви захочете… — прошепотіла багатозначно.

Однак надмірна Катрина прихильність не входила в Максимові плани.

— Я завжди хочу дуже багато, й вимагати цього від вас, Кетхен… Ми побалакаємо ще на цю тему… — Він теж сторожко озирнувся на двері Кочмара, й Кетхен одразу скисла.

Рутковський подумав, що все ж можна буде колись покатати Кетхен у «фіаті», хотів навіть запропонувати невеличку суботню подорож, та двері кабінету розчинилися й до приймальні визирнув шеф.

Вираз Катриного обличчя зразу набрав офіційного вигляду, й вона голосно, щоб почув Кочмар, промовила:

— Кожен факт вашого запізнення я фіксуватиму у відомості й потім зазначатиму, чи відпрацювали.

— Ділова постановка питання, — схвалив Кочмар. — Сьогодні прошу вас затриматися після роботи. Проаналізуєте два свіжих повідомлення кореспондентів.

— Слухаюсь, пане Романе.

— А зараз ідіть і працюйте! — Кочмар не любив, коли хтось із працівників, особливо молодих, крутився біля Кубійович.

Рутковський пішов не озираючись. Примітивний флірт із Кетхен залишив неприємний осад, і слава богу, що трапився пристойний привід для відступу.

Максим працював досить продуктивно й до кінця дня фактично виконав усю роботу, визначену Кочмарем на вечірні години. Хотів, аби ніщо не заважало ввечері зайнятися картотекою інформаторів.

О пів на шосту, коли всі, як по команді, підвелися й стали замикати шухляди, до кімнати зазирнув Мартинець.

— Ти чого, старий, не йдеш? — запитав у Максима.

Рутковський розповів, у чому справа. Іван щиро засмутився.

— А я розраховував на твій лімузин, — зітхнув він. — Свою тачку віддав у ремонт.

— Ти з Гізелою?

— Ні, старий, тут таку лялечку підчепив…

— Ну й мотай зі своєю лялечкою! — розсердився Максим. — Не знаю, що й казати Стефі.

— На фоні моєї зрадливості гостріше відчуватиме твою сталість. Крім того, така лялечка, що й Стефа здивується.

— Де відкопав?

— Заходжу вчора ввечері до «Краба». Знаєш, ресторан навпроти мого будинку… Сидить — і сама, просто неймовірно. Я її на абордаж, покомизилася трохи, але ж тобі відомо, я порожніх номерів не тягну; то, може, ми тебе почекаємо?

Максимові тільки цього бракувало, аби Іван зафіксував, що залишився на роботі ще на одну зайву годину.

— Завтра… Завтра давай свою лялечку, поїдемо в Швабінг, я вже домовився зі Стефою.

Мартинець пішов, а Рутковський, розклавши на столі папери, удав, що працює. З нетерпінням чекав приходу прибиральниці: чим раніше вона закінчить роботу, тим більше він матиме часу для ознайомлення з картотекою.

Прибиральниця була ще молода й досить приваблива жінка; Максим подумав, що Мартинець ніколи не обійшов би її увагою. У неї було красиве ім’я — Розалінда; але про це Рутковський дізнався потім, тепер же стояв, постукував од нетерпіння ногою й чекав, поки прибиральниця закінчить свою справу.

Нарешті жінка пішла, тепер вона працювала в сусідній кімнаті, де стояв стіл Катрі Кубійович. З приймальні вели троє дверей: до Максимової та Кочмаревої кімнат і ще одна в коридор. З Максимової кімнати можна було пройти ще до одної праворуч, де стояли чотири столи. Звідси також вели двері в коридор, отже, не мали прямого виходу до коридора лише кімнати Рутковського та Кочмарева, і саме в них стояли сейфи з ключами та картотеками.

Поки Розалінда прибирала сусідню кімнату — приймальню, як полюбляв називати її Кочмар, хоч, крім Катрі Кубійович, тут сиділи ще двоє співробітників, — Максим підготував апаратуру. Не мав ще практики й не знав, як швидко робитиме копії.

Почекавши кілька хвилин і упевнившись, що Розалінда пішла зовсім, Рутковський відімкнув головний сейф. Згодом його доводилося відмикати не раз, це стало звичним і буденним, але того першого вечора замок клацнув, наче пістолетний постріл, а може, навіть і голосніше.

Максим інстинктивно відступив. Постояв з хвилину, прислухаючись. Тиша, тільки кров гупає в скронях.

Дістав з першого сейфа картки. Розклав і натиснув на кнопку мікрофотоапарата.

Подумав, що це за один, який дав інформацію РС? Можливо, випадково чи за недоумкуватістю виїхала людина за кордон, а тут до неї кореспондент: що можете сказати з такого-то приводу? Нас дуже б цікавила саме ваша думка…

І починає людина просторікувати, забувши все й не помічаючи, що потрапила до павучих тенет.

А може, якийсь божевільний? Чи навпаки — розумний ворог?

Клац, клац…

Нічого, розберуться і тим, хто випадково збочив, просто розтлумачать, в яку недостойну історію їх втягли.

Максим працював до пів на дев’яту. Ще п’ять хвилин пішло на те, щоб навести в кімнаті порядок. Замкнув головний сейф і о восьмій тридцять п’ять, за двадцять п’ять хвилин до того, як вахтер замикає двері, вийшов у коридор з почуттям людини, котра гідно виконала свій обов’язок.

Мартинцева «лялечка» була й справді непоганою. Дівчину звали Єва. З’явилася вона в такій міні-спідниці, що навіть у бувалого в бувальцях Івана витягнулося обличчя: стегна Єви обтягувала лише вузька смужка темної тканини, й Максим спочатку подумав, що дівчина прийшла в купальнику. Правда, Єві це не дуже шкодило — мала гарну фігуру, зрештою, кожен може показувати свій товар, як хоче. А в тому, що в даному разі «товар» першосортний, не могло бути ніяких сумнівів.

Заїхали по Стефу, і Максим дав їй кермо: дівчина добре знала місто й чудово водила машину. Крім того, новий автомобіль, як нова лялька, завжди приваблює.

Де і як припаркувала машину Стефа, для Рутковського лишилося загадкою; тут, у Швабінгу, завжди стовпотворіння, машина на машині, суцільні потоки людей, котрі прийшли шукати розваг, визивно одягнуті дівчата, які коштують не так уже й дорого, мало не впритул ресторанчики, бари, пивні, сумнівні заклади, де можна подивитися порнографічний фільм і стриптиз. Сутенери, швейцари й реклама, реклама, реклама… Неон усіх кольорів, фотографії, малюнки, манекени у вітринах…

Тільки-по вийшли з машини, до Рутковського підбіг молодик у приталеному костюмі.

— Маріхуану? — запитав. — Чи, може, чогось міцнішого?

Максим лише рукою махнув, і молодика ніби вітром здуло.

Неподалік бородатий, однак зовсім ще молодий художник розмальовував кольоровою крейдою асфальт, і перехопи зрідка кидали пфеніги до капелюха, що стояв на тротуарі.

Музикант тягнув щось жалібне на скрипці, повз нього, голосно регочучи, пройшла молодіжна компанія, мабуть студенти: веселі, патлаті, у джинсах і розстебнутих сорочках.

Швабінг нагадував Рутковському Латинський квартал, хоча він ніколи не був у Парижі, просто з читаного й чутого: тут також збираються студенти, літератори, актори, художники, їхні шанувальники. Сидять у винних погрібцях, кав’ярнях, дорогих і дешевих ресторанах. Тут є все на різні смаки й на різні кишені: мартель, золотисте рейнське вино й дешеве італійське столове, що коштує мало не однаково з мінеральною водою.

Мартинець повів їх до погрібця, де можна було випити пристойного французького вина, принаймні господар, огрядний баварець, божився в цьому й казав, що таке унікальне вино подається тільки постійним відвідувачам.

Максим не дуже-то вірив баварцеві, однак вино виявилося справді гарним: воно пахло перестиглим виноградом і медом, пилося легко, і сп’яніння було радісним, наче й не пив нічого, просто чомусь опановує тебе святковий настрій.

Максим зазирнув Стефанії у вічі, але не побачив них віддзеркалення того настрою. Дівчина курила довгі американські сигарети з подвійним фільтром, затягувалася всього кілька разів, гасила в попільниці й зразу ж запалювала нову.

— Щось сталося, Стефо?

— Чому ти так думаєш?

— Бачу, нервуєш.

— Просто настрій…

— Хто зіпсував?

— Облиш! Мені його не так просто зіпсувати.

— І все ж?

— Мала багато роботи.

— Твій шеф, здається, не обтяжує тебе роботою.

— Багато ти знаєш!

— Не дуже багато, проте не так уже й мало. Кажуть, пан Стецько збирається в черговий закордонний вояж?

— Хто каже?

— Усі. Таємниця Полішинеля. Тим більше, що панові прем’єру не звикати…

Стефанія глянула невдоволено. Її можна було зрозуміти: кому приємно, коли гудять твого шефа і керівника, проте й заперечувати не мала чого.

Справді, куди тільки не носило останнім часом пристаркуватого голову АБН[2] разом з дружиною, що має прізвисько Муха: Сайгон і Тайвань, Іспанія і Португалія, Туреччина і Південна Америка… І всюди канючить, щось обіцяє, не гребує нічим. Чи то в Південній Америці, чи на Тайвані подарували йому автомобіль, що ж, згодиться й машина, і їздитиме в ній Муха.

Ганебна поведінка Стецька викликала обурення навіть у його найближчому оточенні. Рутковський чув од Юрія Сенишина про зухвале привласнення паном прем’єром грошей організації (у 1961 році Ярослав Стецько поклав на свій рахунок у банку сорок тисяч доларів, що були зібрані в США, Англії, ФРН та інших країнах у міфічний «визвольний фонд» і на «допомогу повоєнній еміграції»). Вже не кажучи про те, що через кілька років по війні Стецько разом із своїми прибічниками Миколою Лебедем і фінансовим референтом Осипом Васьковичем влаштували тут, у Мюнхені, на Фюріхштрасе, добре законспіровану друкарню фальшивих доларів, які потім пачками продавалися на чорному ринку.

ДОКУМЕНТАЛЬНЕ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

«Стецько — політичний пройдисвіт. Він паразитує на нашій організації, витрачає наші гроші скільки хоче і як хоче, не звітуючи за це ні перед ким. Поводить себе серед нас, наче якийсь удільний князь. Оце зразок нашої еміграційної спільноти». (З виступу одного з колишніх членів «Стецькового „проводу“» Ярослава Бенцаля. Газета «Вісті з України» за 25 січня 1973 р.).

«Справжня ціль, яка стимулювала Стецька-Карбовича, полягала в його неспівмірних до власних можливостей аспіраціях. Цей незрілий тип без належного досвіду й підготовки, все знання якого зводиться до кількадесятьох безсистемно прочитаних книжок, а практика — до видання кількох бюлетенів і статей гімназіального рівня… забажав стати „духовним вождем“». («Біла книга ОУН». 1941 р.)

Стефа зиркнула на Рутковського гостро. Могла бути лагідною, ніжною, та іноді ставала колючею і, здавалося, не гарні пальчики, а пазурі ховала в рукавичках.

— Ти можеш завтра ввечері звільнитися? — запитала раптом.

— Маю відробляти.

— А якщо дуже потрібно?

Рутковський подумав: коли вже Луцька каже — дуже потрібно, справа дійсно нагальна. Взимку він кілька разів хотів через Стефу встановити зв’язки в оунівських колах, однак Луцька поводилася дуже обережно, і всі його намагання лишилися марними.

А зараз сама щось пропонує…

Рутковський інтуїтивно відчував, що Стефина пропозиція варта уваги, щось стоїть за нею, але що?

— Дуже потрібно… — пробурмотів невдоволено. — Що саме?

— З тобою хотів би зустрітися один наш чоловік.

— Хто?

— Побачиш.

— За інструкцією про всі такі зустрічі я мушу повідомляти керівництво станції.

Луцька подивилася на Мартинця: чи не підслуховує. Той жваво базікав а Євою. Стефанія нахилилася до Максимового вуха, мовила пошепки:

— Наша людина, розумієш, наша, і має якусь пропозицію.

— Добре, — погодився Максим, — ти, Стефо, розумниця, і я довіряю тобі.

Стефанія поплескала Максима по щоці.

— Завтра о восьмій в готелі «Регіна-Паласт». Я чекатиму на тебе в холі.

— Зустрічі з тобою — завжди свято.

Рутковський обійняв Стефу, притягнув до себе, зазирнув у сині очі й подумав, що вони справді бездонні, і хтозна, що ховається в їхній синяві?

А Стефа дивилася ніжно, зараз вона справді кохала його, її очі випромінювали тепло, обіцяли незвідане, якщо може бути щось незвідане в дівочих очах.

Синій «фольксваген» Луцької за п’ять хвилин до восьмої вже стояв біля готелю, а вона сама сиділа в холі, на ній був темно-сірий, мало не чорний костюм, волосся на голові підняте кучмою — таку зачіску Максим бачив у неї вперше, вона робила Стефу старшою і поважнішою.

Побачивши Максима ще здалеку, Стефанія не стала чекати, поки він підійде, сама поспішила назустріч, не підставила, як звикле, щоку для поцілунку, а подала руку, підкреслюючи офіційність чи, може, значущість їхньої зустрічі.

— Пан Зіновій уже чекає на нас, — повідомила й пішла до ліфта, двері якого, схилившись, відчинив перед ними швейцар у лівреї.

Від ліфта до номера, де жив пан Зіновій, вів широкий коридор, встелений килимовою доріжкою.

Максим спробував узяти Стефанію під руку, але дівчина відсторонилася рішуче, навіть різкувато — це трохи образило Рутковського, і він притишив ходу. Луцька зупинилася й повернулася до нього.

— Ти як дитина, — сказала докірливо, — а в нас поважна зустріч.

— Скажи хоч з ким, хто він, пан Зіновій?

— Назветься сам.

— Така таємниця?

— Без цього не можна.

Номер, у якому жив пан Зіновій, був великим і розкішно умебльованим. Ліворуч — двері до спальні, праворуч — до кабінету з величезним світлим письмовим столом. У вітальні килим на всю підлогу, м’які меблі, сервант з кришталем, а посеред усієї цієї помпезності стояв худий і довгий, зовсім лисий чоловік у темному, дещо старомодному й поношеному костюмі, білій сорочці й краватці-метелику.

Стефанія, як гарно вишколена секретарка, відступила вбік, пропускаючи Максима.

— Пан Максим Рутковський, — представила.

Високий ступив крок до Рутковського, подав руку й назвався:

— Зіновій Лакута. І мені дуже приємно познайомитися нарешті з братом усіма нами шанованого пана Сенишина, надто, що чув я про вас багато гарного.

«Стоп, — подумав Максим: — Зіновій Лакута… Стривай-но, хто ж такий Зіновій Лакута? Ага, згадав: один з помічників Стецька, і взагалі вони давні колеги, разом вступали до Львова з легіоном „Нахтігаль“. Лакута командував у „Нахтігалі“ взводом і керував кількома кривавими акціями, проведеними проти львівської інтелігенції у перші дні війни».

ЩЕ ОДИН ЕКСКУРС У МИНУЛЕ

Колона машин повільно просувалася розбитим асфальтовим шосе, і Зіновій Лакута вже бачив на ясному тлі неба далекі обриси Львова.

Він сидів поруч водія тупорилого вантажного «мерседеса», стискав у руках автомат, і йому весь час хотілося поквапити шофера, адже попереду Львів — місто, яке він покинув мало не два роки тому і поверненням до якого снив.

І ось уже не сон, а реальність, зрима реальність у гуркоті моторів, грузовиків із солдатами, розбитому танками шосе, шпилі привокзального костьолу, що став чимраз ближчим…

Не було в цьому нічого урочистого і піднесеного, що забарвлювало його сни, робило їх рожевими та солодкими, але була напруга чекання, справжня тривога й радість від того, що ти нарешті входиш до переможеного міста господарем і все мусить коритися тобі.

Почалися околиці міста, потім довга вулиця Городецька.

Лакута опустив скло вікна — дихав львівським повітрям, шини грузовика торкалися міської бруківки, обабіч уже тягнулися почорнілі від часу знайомі будинки, однак не було тої радості й піднесення духу, які уявлялися йому, тривога огорнула серце, тривога й навіть ляк…

Спочатку він не зрозумів чому, але, як не дивно, збагнути цей стан допоміг мовчазний шофер, котрий процідив крізь зуби:

— Наче вимерло все…

Справді, на довгій Городецькій і бічних вулицях вони не помітили жодного чоловіка, ніби місто вимерло, а він уявляв мало не урочисту зустріч — з музикою, квітами, промовами на їхню честь.

А народ не визирав навіть з вікон, і гнів та лють пробуджувалися в Лакуті.

Легіон просувався вперед. Біля вокзалу з’явилися поодинокі перехожі. Машини спустилися вниз до центру, зупинилися поблизу оперного театру, і Зіновій Лакута нарешті вистрибнув на бруківку.

Через задній борт грузовика вилізали солдати, його підлеглі, вони штовхали один одного, розминаючись, жартували й роздивлялися навкруги — для одних знайоме місто, інші вперше потрапили сюди, їм усе було цікаво: і будинки, що стояли впритул вздовж вулиці, і сіре громаддя театру, і дерева бульвару, який починався одразу від Театральної площі.

— Пана чотаря до обер-лейтенанта! — підбіг солдат. Зупинився, приклавши пальця до пілотки, їв очима, і Лакуті трохи полегшало: ось вони — порядок і дисципліна. Солдати встановлять такий же порядок у місті, й усі тремтітимуть перед ними.

Лакута із задоволенням огледів солдатів своєї чоти, одягнутих у мундири вермахту.

Єдине, що відрізняло нахтігалівців від гітлерівських вояків, — жовто-блакитна смужка на погоні; що ж, яке це має значення, головне, що вермахт проклав їм дорогу сюди, а тут їм уже карти в руки, то пусте, що діятимуть разом з есесівцями, нехай і з самим дияволом, слава богу, повернулися на Україну.

Зіновій Лакута обсмикнув мундир і побіг до головної машини, у якій сидів обер-лейтенант Оберлендер. Тут юрмилися ротні й чотарі — офіцери «Нахтігалю».

Лакута клацнув підборами, рапортуючи. Оберлендер зиркнув скоса, кивнув і вів далі:

— Панове офіцери, зараз розквартируємось, вказівки одержите від пана Шухевича. Короткий відпочинок, повторюю, короткий, бо справ у нас багато, і вже сьогодні мусимо розпочати акції.

За годину чота Лакути розмістилася разом з іншими в бурсі Абрагамовичів. Солдати, хто роздягнувшись, а хто в одязі, знявши тільки чоботи, повдягалися на ліжках, а Лакута подався до Романа Шухевича — коменданта, як його називали, і правої руки Оберлендера.

Шухевич сидів біля столу, заставленого пляшками шнапсу, тарелями з ковбасою, смаженою рибою, огірками.

Кожен наливав собі скільки хотів, їли, кидаючи недоїдки просто на стіл, ніхто не звертав на це уваги, розмовляли, не слухаючи один одного, поки нарешті пан Роман не підвищив голос, закликаючи до порядку.

Мовив коротко й вагомо, як і належить людині, котра має конкретну владу:

— Маємо навести порядок у місті, й робитимемо це, панове, всіма засобами. Почнемо з інтелігентів, прошу я вас, різних професорів і докторів, і я закликаю вас бути нещадними.

— Списки! — вигукнув хтось. — Прізвища й адреси!

Шухевич переможно підніс над головою звичайнісінький телефонний довідник.

— Ось вам списки! — помахав ним у повітрі. — Тут позначено: професор, доктор… То прошу вас не церемонитися…

Кілька, телефонних довідників лежало на столі, й Лакута встиг ухопити одного. Послинивши пальця, швидко гортав сторінки. Невже нема? Але ж у професора університету має бути телефон. Ось сторінки на літеру «В»…

Валявський…

Виявляється, тут є четверо Валявських, та серед них лише один Євген, і позначено: «проф.»

Отак, шановний професоре, нарешті ми побачимося ще раз, якщо не втекли з червоними.

Засмоктало під ложечкою: невже втік? Ні, цей професор не може вчинити так підло, позбавивши його, Зіновія Лакуту, солодких хвилин помсти…

Лакута згадав, як колись професор Валявський примусив його двічі складати екзамен із стародавньої історії, ще й глузував, читав мораль, дивувався, як можна не знати елементарних істин, адже кожній інтелігентній людині відомо про Юлія Цезаря більше, ніж йому, студентові другого курсу університету.

А Лакута ковтав ці образи, руки й ноги тремтіли від люті, та що міг вчинити студент професорові, ще й такому відомому, як Євген Валявський?

Дурні однокурсники захоплювалися ним, бігали на всі його лекції, аплодували; ну, добре, знає, скільки ран завдали Цезареві і що тільки остання виявилася смертельною, що з того, коли невідомо тобі, скільки і як шмагатимуть тебе «соловейки» з чоти Лакути, якого ти так необачно зрізав на екзамені.

Лакута підняв чоту по тривозі, наказав вишикуватися, обійшов стрій, вглядаючись в обличчя солдатів.

— Сьогодні побавимося, хлопці, — пообіцяв, — відведемо душу.

— Руки сверблять! — вигукнув хтось.

— Думаєш, у мене не сверблять? — зареготав Лакута. — Ходімо, хлопці, машина чекає.

Автомобіль загальмував на вулиці Арцишевського біля довгого чотириповерхового будинку.

У супроводі двох солдатів Лакута піднявся на третій поверх, подзвонив у квартиру праворуч. Довго не відчиняли, чотар почав грюкати підборами в двері, коли нарешті почулося човгання і старечий голос запитав:

— Хто?

— Влада! — відповів Лакута впевнено. — Відчиняй, бо зірвемо двері!

Він і справді почував себе зараз владою, бо міг робити, що завгодно: вбити чи помилувати, розстріляти, повісити, відшмагати батогами, й це сповнювало його втіхою, підносило у власних очах, бо що в порівнянні з ним якийсь жалюгідний університетський професор?

Стара відчинила двері, стояла й дивилася злякано, мабуть служниця, бо була в цератовому фартусі й тримала в руках ганчірку.

— Пан професор удома? — запитав Лакута.

— Хворі вони, — відповіла служниця, відступивши. — Кашляють і температура.

— Кашляють, кажеш? — зрадів чотовий.

Отже, професор не втік, тут, на місці, і зараз вони побачаться.

Цікаво, чи впізнає?

Лакута грубо відштовхнув служницю й рушив коридором, чуючи за спиною впевнені солдатські кроки.

Попереду світилися скляні двері, чотовий штовхнув їх коліном, чудом не вибивши скло, й потрапив до професорського кабінету.

Всі стіни аж до стелі займали стелажі з книгами, біля вікна стояв величезний стіл із зеленою лампою, а в глибокому фотелі сидів професор Валявський. Він щось читав, відклав книгу й подивився на Лакуту уважно, без роздратування, яке, здавалося, мала б викликати у кожної, тим більше хворої людини безцеремонність відвідувачів.

Лакута зупинився посеред кабінету, поправив на грудях автомат і застиг, втупившись у Валявського. Чекав, що професор пополотніє, відсахнеться, запитає зрештою, чого з’явилися сюди люди у військовій німецькій формі.

А Валявський тільки дивився, тримаючи книгу, й легка посмішка торкалася вуст.

Мовчання затягувалось, і перший не витримав Лакута.

— Ну? — запитав зловтішно. — Як ся маєте, пане професоре? Не впізнали мене?

— Чому не впізнати? — Професор поклав книгу на стіл і схрестив руки на грудях. — Якщо не помиляюсь, студент другого курсу Зіновій Лакута…

Він сказав це спокійно, немов чекав Лакуту, ніби призначив йому зустріч, переекзаменовку й зараз запитуватиме про Юлія Цезаря.

Лакута мимовільно переступив з ноги на ногу, нерішуче й прохально, ніби знову став студентом. Але автомат висів у нього на грудях, справжній «шмайсер» з повним магазином патронів, він не витратив ще жодної кулі, а міг стріляти чергами й зараз зрізати цього самовпевненого чоловіка, що схрестив руки на грудях і не зводить з нього погляду.

— Колишній студент, пане професоре, — уточнив для чогось Лакута.

— Бачу.

— А якщо бачите, — зірвався раптом на фальцет Лакута, — то прошу встати!

Професор, взявшись старечими венозними руками за бильця крісла, підвівся.

Лакута не чекав, що Валявський отак відразу виконає його наказ, і ця слухняність знов надала йому впевненості. Однак нараз професор ступив крок до нього й мовив з почуттям власної гідності:

— Я можу встати і, можливо, виконаю інші ваші накази, пане колишній студенте. Бо я людина слабка й ніколи не відзначався хоробрістю. Проте чомусь мені не дуже лячно, може, тому, що я досить пожив на цьому світі, а може, й тому, що взагалі соромно лякатися таких мерзенних і нікчемних типів, як ви.

Лакута відступив, даючи дорогу солдатам.

— Взяти! — наказав.

Він дивився, як солдати підштовхують старого прикладами карабінів, як виводять з кабінету сиву людину в домашній куртці, й не відчував задоволення, навпаки, здавалося, що цей клятий професор ще раз узяв гору, як тоді на екзамені.

У дворі біля машини стояло ще шестеро чоловіків: молодих і літніх, сивих, лисих і з буйними чупринами.

Хлопці підштовхнули до шереги Валявського, тепер їх стало семеро, всі професори.

Лакута знав по університету тільки двох, Валявського й Крепса, доктора юридичних наук, інших узяли солдати в цьому домі — великому, комфортабельному, де охоче селилася професура.

Лакута зняв з грудей автомат, не без торжества побачивши, як зблід Крепс, зблід і відступив, наче в нього вже стріляли. І справді, дав би зараз довгу чергу, та чи варто: попадають, і ніякого тобі задоволення.

Плюнув собі під ноги, й нараз з’явилась ідея, Лакута сам подивувався із своєї винахідливості. Пройшовся вздовж шереги, презирливо дивлячись на вчених.

— Професори називаєтесь… — мовив, зсунувши брови. — Не професори, а свині, прошу я вас! Бачите, що в під’їздах робиться? Бруд і сміття, і зараз я вас навчу, як дотримуватися чистоти. Оцю браму вилижете язиками, так, язиками, якщо не схотіли вчасно підмести. Прошу починати, шановне панство!

Чотовий зареготав, на душі стало гарно й справді весело, дивився, як солдати підштовхують професорів до брами, й реготав. Прикладами змусили опуститися на коліна і язиками вилизувати керамічну підлогу.

А над ними з автоматом стояв Зіновій Лакута й проказував крізь сміх:

— Оце вам не плескати язиками з кафедри! Ось для чого вам язики, панове професори, і нарешті у вашому домі стане чисто. А сміття, прошу я вас, підбирайте губами, не соромтеся, шановне панство, беріть губами й випльовуйте в урну!

Валявський зупинився, озирнувся й зустрівся поглядом з Лакутою. Той підвівся й склав руки на грудях.

— Мені соромно, — мовив він якось аж урочисто, — і соромно не тому, що я і мої колеги скорилися грубій силі, соромно, що такі покидьки ходили по університету і я чогось навчав їх. Нічого не навчив, і мені соромно за самого себе, а тепер ви можете стріляти, бо я більше не принижуватимусь!

Професор стояв і дивився, як Лакута підводить автомат, певно, смерть для нього була б зараз полегшенням, і чотовий збагнув це.

Відступив розгублено. Нараз гнів залив йому груди, він повів автоматом і уявив, як кулі розриватимуть сукно домашньої куртки Валявського, однак останньої миті втримався.

Дістав з кабіни пляшку шнапсу й випив за одним духом половину, шнапс обпік йому шлунок, Лакута почекав трохи й ковтнув ще, та алкоголь не брав його — не відчув ніякої полегкості.

Думав: хоча б раз побачити страх на обличчі Валявського, страх і смертельний жах, невже професор не боїться смерті? А може, до кінця не усвідомлює, як вона близько, і сприймає його, Лакуту, як хлопчика, котрий тільки лякає?

Знову лють підступила до серця, і Лакута кількома ковтками спорожнив пляшку.

До бурси їх, вирішив, там, у підвалах, побачивши, як розстрілюють людей, їхній жах і жадобу життя, може, Валявський порозумнішає й хоч раз попроситься.

Хоч раз…

У підвалі Лакуту радісно зустріли товариші, ротні й чотові.

— Скількох привіз? — запитав Шухевич.

— Сімох…

Лакута розповів, як прибирали в нього браму професори. Хлопці реготали, слухаючи його оповідь, і Лакута відчув, що гарний настрій знову повертається до нього.

— Давай сюди своїх професорів, — наказав нарешті Шухевич, — розберемося. На Вулецькій горі хлопці прорубали виложбини, потім туди їх!..

— Навіщо? — не збагнув Лакута.

— Невже не розумієш? Щоб постріли не відлунювали.

— Не все одно?

— Ну, знаєш, для населення…

— То можна тут, у підвалі.

— А ти відаєш, скільки їх?

— Так, — погодився Лакута, — там зручніше. Привели його персональних, як він висловився, професорів, і Лакута почав допит.

— Прізвище? — запитав у Крепса.

Професор не відповів, знав, що все одно не минути смерті, стояв мовчки, і тільки на обличчі з’явилися жовті плями.

— Лічу до трьох… — Лакута бачив цікаві очі товаришів, йому кортіло показати себе.

— Один… два… — ляснув постріл, і Крепс заточився. Упав не зразу, дивився на Лакуту, жив ще секунду чи дві, потім ноги в нього підігнулися, видихнув повітря й опустився на підлогу акуратно, наче присів.

— Ще один! — схвалив Шухевич.

— І так буде з кожним! — ствердив Лакута.

ДОКУМЕНТАЛЬНЕ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

«Через якийсь час з будинку бурси вивели групу професорів, чоловік 10–15, під конвоєм. Четверо з них несли скривавлений труп молодої людини. Як я дізнався пізніше від служниць професорів Островського й Грека, це був труп молодого Руффа, сина відомого хірурга доктора Руффа, який жив разом з дружиною і сином на квартирі Островського. Сім’ю Руффів забрали разом із ксьондзом Коморницьким та іншими гостями з квартири Островських. Молодий Руфф був убитий під час допиту, коли з ним стався епілептичний припадок.

Я пізнав трьох з чотирьох професорів, які несли труп молодого Руффа. Це були професори: Вітольд Новицький — завідуючий кафедрою паталогічної анатомії медінституту, професор Володимир Круковський з політехнічного інституту, відомий спеціаліст по нафті професор Роман Пілят та ще, здається, математик професор Стожек. Цю групу вивели через подвір’я за той будинок, в якому ми спочатку перебували. Вивели їх, як мені здалося, в напрямку так званої Кадетської гори.

Минуло ще 20–30 хвилин. Раптом звідти, куди повели професорів, я почув залп з кількох гвинтівок. Не пам’ятаю, було два або три залпи чи тільки один».

(Із спогадів члена-кореспондента Польської Академії наук Францішека Гроєра. Газета «Вільна Україна» від 5 грудня 1959 року).

— Ну а тепер твоя черга! — поманив до себе Валявського Лакута. Він уперше назвав професора на «ти». Потихеньку озирнувся, щоб побачити, як зреагувало товариство, побачив тільки щиру зацікавленість і підбадьорливі посмішки.

Валявський зрозумів усе. Стояв, схрестивши руки на грудях, з відсутнім поглядом, наче був десь далеко й бачив не обличчя катів, а щось зовсім інше.

Лакута підійшов до Валявського на крок, наставив автомат.

— Що скажете на прощання, професоре? — запитав, дивлячись пильно: невже в ці останні секунди не побачить жаху, смертельної туги в очах приреченого?

Валявський звів на нього очі, спокійні очі мудрої літньої людини, й відповів розважливо, ніби виважив усі слова й був певен у їхній вагомості:

— Мені навіть плюнути на вас, пане колишній студенте, не хочеться…

Лакута здригнувся й натиснув на гашетку. Побачив, як відкинулася голова професора, інстинктивно відступив на крок, — щось бризнуло йому на обличчя, обтерся рукавом, дивуючись, звідки на ньому кров.

Максим дивився на Зіновія Лакуту.

«Постарів, — відзначив, — та, певно, не від переживань — криваві видіння не сняться йому».

Що ж, доля змилостивилася над Лакутою. Деякі з його товаришів загинули від партизанських куль, інші полягли під Бродами, коли Радянська Армія розгромила есесівську дивізію «Галичина», до складу якої ввійшло чимало колишніх нахтігалівців, треті наклали головою в бандах УПА…

А пан Зіновій Лакута стоїть посеред номера розкішного готелю «Регіна-Паласт», і ноги його тонуть у м’якому килимі.

Рутковський ледве утримався від іронічної посмішки. Був певен, що готель найнято на добу, а то й менше, на кілька годин, щоб справити враження, морально вплинути на нього, Максима Рутковського.

Така показуха взагалі в стилі бандерівців. Старий піжон Ярослав Стецько полюбляє модні смокінги, лаковані туфлі й краватки-метелики, напускає туману, зупиняючись зі своєю Мухою у фешенебельних готелях, не за свій рахунок, звичайно. І Лакута йде слідами шефа: краватка-метелик, розкішний, не по кишені номер, цікаво, навіщо весь цей маскарад?

Лакута відступив, запрошуючи Рутковського сідати.

— Щасливий познайомитися з новим поповненням української еміграції, — мовив чемно, але стримано. Махнув рукою Луцькій, і та вийшла з кабінету, причинивши за собою двері.

Лакута сів у крісло навпроти Рутковського. Помовчав трохи, відверто вивчаючи Максима.

Видно, перше враження було позитивне, бо вільніше відкинувся на спинку крісла й почав без будь-якого вступу:

— Маю деякі пропозиції для керівництва радіо «Свобода» й хотів би через шановного пана довести їх до відома полковника Джека Лодзена.

— Чому б вам не звернутися безпосередньо до керівництва? — Вже в перших словах Лакути Максим уловив якийсь підступ і вирішив поводитися якомога обережніше.

— Мені відомо, що пан добре знайомий з полковником Джеком Лодзеном…

— Полковник — цілком офіційна особа, і вхід до нього не заказаний нікому.

— І все ж я хотів би побалакати перше з шановним паном. Так би мовити, в консультативному плані.

Рутковський подумав, що, можливо, їхня розмова фіксується на плівці — сидить Стефа поруч у кабінеті й дивиться, як крутяться магнітофонні бобіни, — і відповів так, як вимагали їхня професійна етика та численні настанови по радіостанції.

— Я можу розмовляти з вами тільки як приватна особа. До того ж мушу попередити, що зміст нашої розмови стане відомий полковникові Лодзену.

— Це мене влаштовує.

— Тоді я уважно слухаю вас.

Лакута трохи помовчав, ніби збирався з думками. Почав дещо монотонно:

— Шановний пан не перший місяць працює на радіостанції і має знати, наскільки залежить успіх її діяльності від інформації, яка надходить різними каналами.

Рутковський кивнув. Взагалі вирішив більше мовчати — найкраща позиція в його становищі.

— То я пропоную радіостанції списки інформаторів нашої служби безпеки…

Максим ледь-ледь поворушився в кріслі. Розмова почала набирати цікавого характеру. Якщо в цього типа справді є якісь списки, то, певно, сам не знаючи цього, він натрапив на найзацікавленішу особу.

— Звідки вони у вас? — запитав коротко.

— Ви, певно, розумієте, що означають такі таємниці й чого вони варті!

— Я не можу сам визначити ступінь вартості вашої пропозиції. Але для доповіді полковникові Лодзену потрібно хоча б у загальних рисах знати, що саме ви пропонуєте.

Лакута закурив, глибоко затягнувся й зиркнув на Рутковського спідлоба.

— Усім відомо, — почав він розважливо, — наскільки цінними для збирання інформації є родинні стосунки. І найяскравіше підтвердження цього — хоча б випадок з нами, пане Рутковський, Якби не поїздка пана Сенишина до Києва, не безпосередній контакт із вами, сидіти б шановному панові в Києві аж до кінця днів своїх.

Рутковський подумки облаяв цього самовпевненого бовдура: знав би він, які саме причини сприяли тому, що він, Максим Рутковський, сидить тут, у розкішному номері «Регіна-Паласт», проковтнув би власного язика.

— Маєте рацію, — кивнув. — І що ж з того?

— А те, — мовив Лакута вагомо, — що, коли до соціалістичних країн їде наша людина, яка має там близьких родичів, вона може одержати цінну інформацію. Список таких людей я й пропоную панові Лодзену. Абсолютно надійних людей.

— Абсолютно надійних? — хитро примружився Рутковський. — Але ж пан Лодзен може одержати список…

Лакута зневажливо помахав сигаретою в повітрі.

— Хочете сказати, що наша розмова нікому не потрібна й розвідка недаремно платить нам гроші! І досить тільки цитьнути на пана Стецька, як він руки вгору й, будь ласка, ось усі наші списки й документи… Так?

Рутковський не відповів. Та й що міг відповісти, коли цей старий пройдисвіт точно вгадав хід його думок?

— Я бачу, ви саме так і подумали! — трохи підвищив голос Лакута. — Та є одне «але»… У пана Стецька нема ніяких списків, не мав їх до останнього часу і я. Бо, якщо б мав раніше, раніше й запропонував би їх вам. Бачите, я про все кажу відверто, та й чого мені критися? Справа в тому, що недавно помер мій батько, він був одним з помічників Лебедя. Батько не довіряв нікому, трохи навіть збожеволів на конспірації — виявляється, він зберігав деякі документи. А я, перебираючи папери, натрапив на списки.

Рутковський подумав трохи й мовив:

— Списки агентури тридцятирічної давнини… Багато хто повмирав, інші перейшли в нову віру…

— Звичайно, — погодився Лакута. — Списки інформаторів служби безпеки потребують певного уточнення і, ясна річ, утрусяться. Але уявляєте, яку вони мають цінність!

— Ваші умови?

Лакута назвав таку суму, що Рутковський од несподіванки ледь не підскочив у кріслі.

— Але ж ви самі казали, що списки потребують уточнення… — зробив спробу заперечити Рутковський.

— Я передаю вам списки, і все.

— Завтра вранці я поставлю до відома полковника Лодзена, — пообіцяв Максим і запитав: — Але чому ви не звернулися безпосередньо до нього?

— У вас ще мало досвіду, мій друже! — задоволено реготнув Лакута. — Полковник Лодзен — особа офіційна, і я якоюсь мірою також. Референт у пана Стецька, якщо хочете знати. І негоже офіційній особі йти до іншої офіційної особи з такою пропозицією, адже полковник може просто наказати: списки на стіл. І матиме рацію: гроші задарма не платять, ну помажуть мені руку, кинуть кілька сотень, а я плювати хотів на них, може, це мій останній шанс у житті, інші он як руки нагріли!.. — Збагнувши, що сказав зайве, затнувся й нервово закурив. Вів далі вже розважливо: — А так моя пропозиція має неофіційний характер. Міг я пожартувати з вами? І чи розмовляв узагалі?

«Отже, наша бесіда не записується», — зробив висновок Рутковський.

Наче вгадавши хід його думок, Лакута сказав:

— Ми розмовляємо віч-на-віч, і я хотів би запропонувати шановному панові невеличкий бізнес: п’ять процентів з угоди, якщо це вас влаштовує? Більше не дам ні цента, і не торгуйтеся, п’ять відсотків — нормальна ціна, і бізнес є бізнес… Комісійні…

Рутковський навіть почервонів: уперше в житті йому зовсім відверто й без тіні сумніву запропонували хабаря. А втім, тут хабар називається інакше, як сказав Лакута: комісійні?

Але як бути?

Від комісійних ніхто не відмовляється, проте як розцінить його поведінку полковник Лодзен, коли дізнається про хабаря?

З другого боку, якщо відмовитися, Лакута може його запідозрити…

Відповів ухильно:

— Ми ще матимемо можливість розв’язати цю проблему.

— Я сказав: п’ять процентів, і ні долара більше.

— Гаразд. Ви залишите свій телефон?

— Зможете знайти мене через панну Стефу.

— Чудово.

— Ще б пак! — Нараз губи Лакути скривила хтива усмішка, і Максим вирішив, що поставить цього старого індика на місце, якщо почує ще хоч одне нетактовне слово. Мабуть, Лакута прочитав щось на Максимовому обличчі, бо одразу змінив тон: — Панна Стефа дуже сумлінно ставиться до своїх обов’язків і багато знає, проте, сподіваюсь, зовсім не обов’язково розповідати їй про нашу… — він пошукав слова, — про нашу домовленість.

— Звичайно.

Рутковський зробив спробу підвестися, проте Лакута зупинив його, поклавши руку на плече, й покликав голосно:

— Панно Стефо, ходіть сюди, прошу я вас, бо ми вже знудилися за діловими розмовами й треба трохи розважитись.

Луцька дістала з бару дві пляшки, Рутковський встиг помітити, що більше там не було, і це підтверджувало його здогад відносно короткочасного перебування Лакути в номері люкс.

Стефа налила віскі в кришталеві келихи, по вінця наклавши туди льоду, запитала:

— Все гаразд?

— Пан Рутковський згодився передати полковникові Лодзену мої пропозиції щодо деяких передач. — Лакута ковтнув віскі. — Ми знайшли спільну мову з моїм молодим другом.

Луцька блиснула очима, й Рутковський збагнув, що вона не повірила жодному слову Лакути. Ще б пак, знімати такий номер заради півгодинної розмови про зміст передач «Свободи!»

Але Стефанія більш нічим не виказала себе, тільки запитала:

— Я ще потрібна панові?

— Якщо маєте інші плани…

— Пан Максим запросив мене повечеряти, — збрехала дівчина, бо Рутковський зовсім не збирався другий вечір підряд проводити зі Стефою. Хотів виїхати за місто й покласти до тайника перші здобуті на РС матеріали. Тепер же мав відкласти цю операцію аж на два дні.

Лакута залишився, а вони пішли. Рутковський пропустив у дверях Стефу й побачив, як від сусіднього номера по коридору швидко пішов якийсь чоловік.

Максимові здалося, що він десь бачив його. Метнувся був слідом за ним, щоб випередити, але Стефанія схопила за лікоть, запитала:

— Куди ти?

Максим притишив ходу, і чоловік повернув за ріг.

Рутковський подумав, що, певно, він помилився: встиг на якусь мить побачити профіль незнайомця. Але відчуття того, що він колись зустрічався з ним, не минало.

— Химерія, та й годі… — пробурмотів.

— Ти чого? — зазирнула йому в очі Стефа.

— Чоловік наче знайомий.

— Пусте, — заперечила. — Що в тебе з паном Зіновієм?

— Він же сказав.

— Ну дивись.

— Почекай трохи.

— Дуже прошу, будь обережним.

— Що зі мною станеться?

— Пан Зіновій такий… — затнулася. — Ну, все може…

— Перебільшуєш, люба, дещо можемо й ми.

— Моє діло — попередити. — Максим відчув, що Стефа напружилася. — Будь розумним.

— Буду, — пообіцяв він і засміявся.

Уранці Рутковський подзвонив Лодзенові.

— Яка ще нагальна справа? — буркнув полковник, проте згодився прийняти Максима. Він зрозумів суть справи буквально з півслова й запитав:

— Скільки хоче цей негідник?

Максим назвав суму.

Полковник поплямкав губами.

— Ого! — мовив.

— Лакута не поступиться.

— А хитрий! — нараз пожвавішав полковник. — І все ж ми повинні упевнитися в справжній цінності списка. Зробимо так: нехай назве підряд десять прізвищ. Розумієте, підряд, а не в розкидку, десяток своїх людей у нього може бути й так, а список складений або за абеткою, або за груповим принципом. Тут йому нас не пошити в дурні: доручимо перевірку своїй людині. І знаєте кому, — посміхнувся полковник, — вашому братові.

— Юрію?

— Мені потрібна людина розумна й ділова.

— У нього ж справи…

— У всіх у нас справи, однак, коли йдеться про вищі інтереси!.. — мовив полковник з пафосом, а закінчив зовсім прозаїчно: — Крім того, ми йому добре заплатимо.

Рутковський подумав, що все складається добре: Юрій довіряє йому й про наслідки перевірки він дізнається з перших уст.

— А Сенишин упорається? — запитав.

— Не хвилюйтеся, — запевнив полковник, — справа не дуже складна, й ми постараємося допомогти панові Сенишину.

Під час обідньої перерви Рутковський подзвонив Олегові й умовився про зустріч на завтра. Вона відбулася на шосе, що вело до Гарміш-Партенкірхена.

На сорок першому кілометрі Максим з’їхав на узбіччя, підняв капот і удав, що порпається в моторі. Нарешті побачив білий «пежо». Олег їхав не швидко, кілометрів сімдесят на годину, він навіть по зиркнув на Максимів «фіат», проминув не зупиняючись.

Рутковський перечекав кілька хвилин і, впевнившись, що Олегові ніхто не вчепився в хвоста, рушив за ним.

«Пежо» стояв метрів за двісті від шосе в густому підліску.

— Щось трапилося? — Олег навіть забув привітатися.

— Не хвилюйся.

— Ми ж домовилися: зустрічі лише в крайньому разі.

— Так і є — нагальна справа.

Олег відчинив дверцята «пежо».

— Сідай.

Максима трохи здивували такі заходи перестороги, однак заперечувати не став.

Олег увімкнув радіо і лише тоді повернувся до Рутковського.

— Треба зв’язатися з Центром, — пояснив Максим і розповів про події останніх двох днів.

— Центр буде поінформований, — пообіцяв Олег.

Рутковський у душі трохи образився: чекав, що Олег хоч якось висловить своє ставлення до його, Максимового, вміння зорієнтуватися в обставинах, ну, не хвалитиме, він же не дитина, але хоча б кілька підбадьорливих слів…

А замість цього сухе: поінформую Центр…

Він передав Олегові копії документів, той мовчки заховав їх і лише тоді сказав:

— Зараз ти вийшов на передній край, тож дуже прошу: будь обережним. І от що, цей Лодзен, наскільки нам відомо, свого не впустить. Пиріг у Лакути великий, а Лодзен не такий дурень, щоб віддати свій кусень. Якщо дізнається, що ти взяв комісійні, діятиме впевненіше. Але не перегни палицю, списки мусимо мати за всяку ціну.

— Наче я цього не розумію! Чекатимемо наслідків Юркової поїздки. На завтра у мене призначено зустріч з Лакутою, і, гадаю, Сенишин на тому тижні почне перевірку списків.

— От гад!

— Ти про Юрка?

— Він теж, але я про Лакуту.

— Ти б побачив його: уособлення респектабельності.

— А стань на дорозі — вжене кулю, не задумуючись.

— Якщо б знав, на кого працює… — тихо засміявся Рутковський.

— Йому наплювати — на кого! Аби платили гроші.

— Так, стара свиня, продасть і матір.

— Ну, бувай. — Олег увімкнув мотор, а Максим стояв і дивився, як вибирається з лісу «пежо». Думав: приємно знати, що в цьому величезному чужому місті ти не один і завжди друг прийде на допомогу. А в тому, що Олег — друг, не сумнівався ні на хвилину.

Рутковський не чекав цього дзвінка й щиро здивувався, та факт лишався фактом: дзвонив Воронов і запрошував до себе в готель. Він тільки вчора приїхав з Парижа й неодмінно хотів зустрітися.

Максим знав Воронова ще по Києву. Знав, правда, умовно: його, зеленого юнака, університетського літстудійця, старші й досвідченіші товариші затягли колись на квартиру Воронова. Знали, що той полюбляє товариство, особливо студентське, по від того, щоб слухати хвалебні епітети на свою адресу, часто розчулюється, терпляче ставиться до віршів і оповідань початківців, а іноді навіть розщедрюється на пляшку чи дві галасливому й бідному гурту.

Воронова читали, свого часу один з його романів зажив великої популярності.

Незадовго до зустрічі з Вороновим Рутковський надрукував у журналах кілька оповідань, вважав, непомічених, бо критика обійшла їх, і був щиро здивований, коли Воронов, почувши його прізвище мовив доброзичливо:

— Читав і подобається.

Цього було досить, щоб швидке на оцінку студентське товариство оголосило Рутковського талановитим і мало не генієм, Максим розумів усю недоречність цієї гіперболізації, та все ж було приємно, і про Воронова він завжди згадував з приязню.

Працюючи у видавництві, Рутковський дізнався, що Воронов фактично перестав писати, тепер його прізвище зустрічалося лише під різного роду антирадянськими заявами та петиціями і здебільшого в компанії з людьми примітивними, сірими, але галасливими й войовничо настроєними. Потім Воронов виїхав за кордон до якихось родичів, оселився в Парижі й почав працювати в російському емігрантському журналі. Радіо «Свобода» кілька разів передавало інтерв’ю з ним.

Порозмовлявши по телефону з Вороновим, Рутковський пішов до Кочмара. Знав, що в таких випадках мусить неодмінно інформувати начальство.

— Воронов у Мюнхені? — здивувався пан Роман. — Оце співробітнички! Воронов приїхав у Мюнхен, а я дізнаюсь про це біс його зна від кого!

Рутковський ображено підвівся, та Кочмар зупинив його:

— Вибачте, пане Максиме, я мав на увазі зовсім інше. Але зрозумійте й мене: Воронов міг би виступити в нас на прес-конференції. І він запросив вас до себе? — перепитав недовірливо.

— Саме тому я й насмілився потурбувати вас.

— Про що мова! Йдіть не задумуючись. Але чого Воронов приїхав до Мюнхена? — Кочмар уже крутив телефонний диск. — Пане Лодзен? Чули, до нас прибув Олександр Воронов. У нього зустріч в емігрантських колах. Треба скористатися з цього… До речі, Воронов запросив до себе Рутковського. Цілком поділяю вашу думку… — Шеф поклав трубку і обернувся до Максима. — Спробуйте домовитися з Вороновим про виступ на радіо. В крайньому разі — невеличке інтерв’ю.

Рутковський уже прийняв рішення.

— Я не піду до нього сам, — твердо сказав він.

— Чому?

— Щоб потім з мене не зробили козла відпущення. Хтозна, про що він хоче розмовляти зі мною.

— Але ж Воронов давно знає вас. Дружня розмова.

— Все одно, сам не піду.

— Візьміть Карплюка.

— Щоб Воронов показав мені на двері через десять хвилин?

— Кого ж ви хочете?

— Мартинця.

— Мартинця… Мартинця… Світ клином на ньому зійшовся, чи що?

— Мартинець Воронову сподобається. Тим більше, що обидва полюбляють випити.

— Я б не радив, а втім, беріть, кого хочете, — погодився нарешті пан Роман, — і завтра вранці чекаю на вас з відомостями. Звичайно, приємними.

Воронов зупинився у готелі далеко не першорядному, номер у нього, хоч і двокімнатний, був темний і пошарпаний. Він здивовано й неприязно зиркнув на Мартинця — інший на Івановому місці міг би й розгубитися, та Мартинця рідко чим можна було збентежити: сам собі присунув стільця й розвалився, розглядаючи господаря.

Максим відрекомендував Івана, як «нашого земляка й нинішнього співробітника станції, шанувальника таланту, який дуже хотів познайомитись», і Воронов трохи відтанув, навіть подав Мартинцеві руку.

Підкреслюючи те, що він приймає гостей без претензій, Воронов вийшов до них у домашній куртці й попросив поводитися вільно. Іван зрозумів це по-своєму: роздивився пляшки й налив усім віскі, розбавивши трохи содовою.

Воронов хильнув, завагався трохи й допив до половини, відставив склянку, але з жалем, і Рутковський зрозумів, що той із задоволенням допив би до кінця. І все ж Воронов поборов себе, дещо безцеремонно огледів Максима й мовив, скрушно похитавши головою:

— Хто б міг подумати, що ми зустрінемося тут, так далеко від благословенного міста нашого!

Рутковський знизав плечима, немов згоджуючись, що й справді шляхи людські несповідимі…

— А я нудьгую, — вигукнув Воронов надривно, — і ночами мені сниться Софійський собор!

І знову Максим промовчав, подумавши, що Воронов сам обрав цей шлях і свідомо проміняв Софію на Нотр-Дам. Чого ж нарікати?

Фальшивий пафос Воронова вгадав Мартинець і по простоті душевній заперечив:

— Чого вже вам переживати, Олександре Миколайовичу? Раніше треба було думати про жахливі сни. Наскільки мені відомо, могли б і досі гуляти по Володимирській гірці.

Це прозвучало грубувато, Воронов зиркнув на Рутковського, ніби шукав підтримки, але Максим вирішив не втручатися, тим більше, що Мартинець, зрештою, мав рацію.

— Ви, юначе, не знаєте, що таке муки творчості, — мовив Воронов жалібно. — І до чого вони можуть довести.

— Ну, вас вони довели до Парижа, — зареготав Мартинець.

Видно, з Вороновим давно вже ніхто не розмовляв у такому тоні, бо він застиг з розкритим ротом, нараз очі в нього заблищали, він підвів руку, і Максимові видалося, хотів показати Іванові на двері, однак в останній момент передумав чи усвідомив безжальну правоту Мартинця.

— А в цьому щось є! — схопив він склянку і, вже нікого не соромлячись, допив до кінця. — Справді, кожен з нас одержав те, чого хотів!

Він стояв посеред темнуватого номера з порожньою склянкою в руці, в розстебнутій домашній куртці, із зсунутою набік краваткою — чорнявий, з різкими, видовженими рисами обличчя, лише зовні він нагадував Рутковському колишнього Воронова — тоді він був метром, а тепер шукав у них співчуття. Звичайно, ніхто б не посмів у ті роки розмовляти з ним так, як Мартинець, тоді у Воронова знайшлися б слова й тон, щоб одразу осмикнути, поставити нахабу на місце.

І ще Рутковський подумав, що не тільки на обличчі Воронова додалося зморщок, певно, він сам якось душевно зморщився і всох.

Воронов підсів до Максима. Після віскі очі у нього заблищали й сам він підбадьорився. Запитав, дивлячись із приязню, як на близьку й приємну людину:

— Чув я про ваш крок, Максиме, в Парижі чув, от і вирішив при нагоді побачитись…

Воронов явно чогось не договорював чи соромився запитати, Максим інтуїтивно догадувався, чого саме хоче він від нього, та не міг грати у піддавки, чекав, коли Воронов запитає відкрито.

— А ви, кажуть, працюєте в журналі? — Максим підсунувся до Воронова. — Цікаво?

Воронов якось дивно пересмикнув плечима. Видно, згадка про журнал і його роботу в ньому була не дуже приємною, Максим знав, що Воронову доводиться робити багато чорнової роботи, це принижувало його гідність, але найголовніше полягало в тому, що мало не одразу він почав конфліктувати з видавцями — мав усталені літературні смаки, з якими вони не хотіли рахуватися.

— Журнальна робота завжди важка, — поскаржився Воронов, — та що поробиш: треба заробляти на хліб насущний.

— До речі, щодо хліба насущного… — Рутковський вирішив, не відкладаючи, виконати замовлення Кочмара. — Мій шеф просив вас виступити по радіо.

— Так, так… — Воронов постукав уже зовсім старечими, з висохлою шкірою пальцями по бильцю крісла. — Мабуть, доведеться погодитися, бо на журнальні заробітки не порозкошуєш.

— Здається, ви знайомі з паном Кочмарем?

Рутковський побачив, як Воронова пересмикнуло. Але він одразу взяв себе в руки й відповів спокійно:

— Знайомий, і передайте, що радий буду побачитися.

— Пишете щось ново? — поцікавився Мартинець. Він поставив запитання просто в лоб, мабуть, цього не слід було робити, Рутковський відчував це, бо, зрештою, за цим стояло все й цим визначалося все: смисл позиції Воронова — адже в перших інтерв’ю після виїзду за кордон він мотивував свій вчинок браком там, у Радянському Союзі, сприятливих умов для творчості.

— У моєму віці працюється вже не так… — ухилився від прямої відповіді Воронов.

— А я читав у… — Мартинець назвав паризький журнал, — що у вашому романі досліджується філософія зрадництва. Це повий твір чи чергова редакція старого?

І знову Мартинець влучив у болюче місце. Воронов, не відповідаючи, налив собі віскі, випив одним ковтком, трохи посидів, схиливши голову, і відповів дещо не до ладу:

— Я не збирався спеціально аналізувати філософію зради, хоча на деяких аспектах цього питання робиться акцент. — Видно, він збагнув, що відповідь прозвучала як банальний вислів не менш банального рецензента, бо посміхнувся гірко й додав зовсім іншим тоном: — Людина в літературі потребує всебічного дослідження… Краще розкажіть про себе, Максиме, — раптом попросив. — Я вже старий, і мені не пишеться, а вам?

Рутковський уважно подивився на Воронова. Не може він не знати, як і що мусить відповісти на це запитання письменник, який хоч трохи поважає себе.

— Я працюю на радіо, — відповів ухильно, — й воно забирає надто багато часу та енергії.

— Новий ритм життя, — пробуркотів ніби про себе Воронов, — нові враження… А писати можна, коли нема іншого виходу, коли ці враження заполонили тебе й вихлюпуються образами.

— Чому ж? — заперечив Мартинець не без єхидства. — Можна ще писати, коли платять пристойні гонорари. На задані теми. Спробуйте видати тут позитивний роман про радянську дійсність! А дзуськи… Критикуйте скільки хочете, а навпаки — ніколи.

— Маєш рацію, — підтримав Рутковський.

— А скільки радянських письменників понаписували позитивного про Захід! — торжествував Мартинець.

— Мабуть, частка істини у ваших словах є, — не дуже охоче погодився Воронов.

— Так, є! — не без апломбу заявив Мартинець. — І, якщо бути відвертими, чого ми втекли сюди? По гонорари! Кожен не міг не знати, скільки приблизно й за що тут платять.

Воронов скривився.

— У вас усе навиворіт, — роздратовано кинув він.

— І кожен одержує в міру своєї зрадливості. — Мартинця вже ніхто не міг зупинити. — Від Солженіцина, який нагріб біс його зна скільки грошей, до…

— Воронова, так ви хотіли сказати?

— Не заперечую.

— Але ж я тут нічого не заробив.

— По Савці й свитка…

Воронов спалахнув:

— Я не дозволю!..

— Але ж тут свобода слова, — єхидно заперечив Мартинець, — і ви приїхали саме заради неї.

— Дехто ототожнює свободу слова із свободою образи, — скривив губи Воронов.

— А я вважав вас, Олександре Миколайовичу, терпимішим. І, якщо відверто, духовно вищим.

— Шкода, що помилилися.

— Так, шкода, — зовсім серйозно ствердив Мартинець.

Рутковський вирішив, що настав час втрутитись і йому.

— То як буде з нашою передачею? — запитав. — Може, у вас є нове оповідання чи уривок з роману?

Воронов усміхнувся сумно.

— Я вже казав: не пишеться…

— І я собі не уявляю, як можна братися за перо, — погодився Максим. — Чесно кажучи, пробував, і щось навіть написав. Почитав і відклав: не подобається.

— Але ж ви молодий і маєте думати про майбутнє. Це в мене все в минулому й важко увійти в новий ритм. А вам потрібно, не вікувати ж на радіо.

— Так, звичайно, але письменник, мабуть, повинен мати не тільки письмовий стіл. Навіть найбільший в світі, — посміхнувся Максим, згадавши свою мрію. — Примушувати себе?

— Ну, кожна робота, хочете цього ви чи ні, завжди якийсь примус.

— Звичайно, і все ж, коли порожньо на серці…

— Любий мій, — присунувся разом із стільцем до Максима Воронов, — дивіться на мене й вчіться — я старий шкарбан і дурень, трохи випив і тому відверто кажу вам це, — так от, я дурень, а чого приїхали сюди ви?

Очі у Воронова блищали, він справді був відвертий, і Рутковський зрозумів, чому в цієї людини виникло бажання зустрітися з ним: захотілося виговоритися, вилити душу, потерзати себе, зрештою, виправдати й свою духовну порожнечу, й творчий занепад; завжди можна знайти щось, аби реабілітуватися, звинуватити у своїх невдачах когось, незалежні від тебе обставини, якусь вищу силу, котра не дає тобі випростатися й заявити про себе на весь голос.

А якщо придивитися, то причина в тобі самому, в безвіллі, чи в звичайних лінощах, або, як трапилося з Вороновим, у духовній зраді самого себе, бо як іще інакше можна назвати його вчинок?

Рутковський не відповів Воронову. Та й що він міг відповісти: він-то знав, чого приїхав сюди, а якось виправдовуватися, аргументувати свої вчинки не бажав, усе одно будь-які слова його прозвучали б зараз фальшиво, а фальшивити не хотілося — він мав право хоча б на це.

Та й Воронов, як виявилося, не вимагав од нього відповіді. Сидів, спершись руками на спинку стільця, і говорив швидко, наче боявся, що його переб’ють, не дадуть вилити все, що лежало на душі:

— Мені вже не повернутися назад, і я шкодую, що вчинив так, картаю себе, і не тому, що відчуваю матеріальну скруту, мені просто важко, й ностальгія мучить мене. Я став творчим імпотентом, перестав відчувати слово, а що може бути страшнішим для письменника? Якщо кожного дня стикаєшся з чужими людьми, якщо бачиш чужі фізіономії, коли нема з ким серйозно погомоніти, пожартувати, посидіти мовчки, яке ж це життя?

Мартинець налив у склянку трохи віскі, подав Воронову, і той жадібно ковтнув. Облизав зашерхлі губи, похитав головою і сумно промовив:

— Бачите, єдина втіха в спиртному…

Мартинець не витримав, щоб не підколоти:

— Говорили ви, Олександре Миколайовичу, гарно й красиво, та що це за манера слов’янська: топтатися по собі й відчувати від цього втіху? А після цього спокійно випити чаю з тістечками. До того ж обов’язково із свіжими тістечками.

Воронов спохмурнів: сподівався, що його зрозуміють зовсім не так, пожаліють і виправдають.

— Ви надто раціоналістично мислите, юначе, — ображено процідив він.

— Звичайно, як я можу інакше? Та й ви зараз домовляєтесь про гонорар на нашій станції.

— Таке життя, — зітхнув Воронов.

— От я й кажу: всі ми полюбляємо красиві слова, а коли доходить до діла…

— Отже, — перебив його Рутковський, — що мені передати Кочмареві?

Воронов підвівся, трохи походив по кімнаті, удаючи, що роздумує. Нарешті відповів:

— Я дам вам оповідання, невеличке оповідання, недавно написане. І нехай хтось із ваших кореспондентів запише розмову зі мною. Передайте панові Кочмареві, що я роблю це з величезним задоволенням.

Ці його слова так не в’язалися з попередніми патетичними тирадами, що навіть Мартинець розгубився.

— Ого, — вигукнув він, — а ви знаєте, що робите!

— Так, знаю, — несподівано швидко погодився Воронов. — Було б нерозумно не скористатися з послуг вашої фірми. Тим більше, що вона непогано платить і має тенденції до зміцнення та розширення.

— Незважаючи на численні протести громадськості, — промимрив Мартинець.

— Поки існують різні розвідки, — махнув рукою Воронов, — і яструби в американському сенаті, вам ніщо не загрожує. Це правда, що радіостанції модернізуються й розширюватимуться?

— Ходять чутки, — ухильно відповів Рутковський.

— Чого ж так делікатно: чутки… — засміявся Мартинець. — Факти свідчать про інше: ми одержали гроші на нові потужні передавачі.

ДОКУМЕНТАЛЬНЕ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

«Ці дві радіостанції ведуть передачі шістнадцятьма мовами на Радянський Союз і шістьма мовами — на Польщу, Болгарію, Угорщину, Румунію й Чехословаччину — з початку п’ятдесятих років… За вказівкою президента Картера від 22 березня минулого року дві радіостанції купують одинадцять нових передавачів, головним чипом для того, щоб парирувати глушіння. Кошти на чотири з цих передавачів були виділені в минулорічному бюджеті, й зараз вони будуються поблизу Мюнхена. Фінансування інших семи передавачів відкладено до нового року…»

(Газета «Нью-Йорк таймс» від 25 січня 1978 року).

— От бачите… — схвалив Воронов.

— Приємно? — запитав Мартинець.

— Письменник існує для того, щоб його читали, — відповів Воронов. — Чи передавали по радіо. Нам потрібна аудиторія, чи не так, пане Рутковський?

Максим підвівся. Воронов сп’янів, почав повторюватися й верзти нісенітницю, а нема нічого гіршого за п’яне базікання людини, особливо, коли вона вважає себе інтелектуалом, претендує на оригінальність думки й вимагає, щоб слухали тільки її.

Зрештою, все кінчається елементарним і банальним: «Ти мене поважаєш?» — може, висловленим не саме цими словами, та річ не в словах, головне — зміст однаковий.

Воронов зробив спробу затримати їх, однак не дуже наполягав, видно, Мартинець залив-таки йому добряче сала за шкуру.

— Ну й тип! — голосно вигукнув Іван, коли вони вийшли на вулицю.

— Подивись краще на себе… — не витримав Рутковський. — Обоє рябоє.

— Звичайно. — Мартинця важко було вивести з рівноваги. — Та я от де, — показав, — на долоні, а він, гад повзучий, слова красиві каже, а як до корита, то по вуха! Та ще й жвакає…

— Усі ми з одного корита, — заперечив Рутковський сумно. — І всі жвакаємо в міру своєї зіпсованості, чи не так? Як ти вважаєш?

— Сам сказав: у міру зіпсованості! — підхопив Мартинець. — А твій Воронов — розтлінний тип.

— Він такий же мій, як і твій, — рішуче відмежувався Рутковський.

Наступного дня Рутковського покликав до себе Кочмар.

— Що там сталося з Вороновим? — запитав.

— З Вороновим? — знизав плечима Максим. — Нещастя?

— Та ні, слава богу, все гаразд: трохи запив, але до вечора, сподіваюсь, протверезійте. Про що ви вчора з ним розмовляли?

— Я ж доповідав вам уранці, пане Романе, про літературу.

— А Мартинець?

— І він.

— Ви мені, шановний, — нараз розсердився Кочмар, — очі не замилюйте. Сам Мартинець казав сьогодні про якусь дискусію. А Воронов учора дзвонив Лодзенові й скаржився.

— Якщо Мартинець сам щось казав, чого ж ви, пане Романе, в мене питаєте?

— А того, що ви мусите інформувати мене про все.

Цього тільки бракувало Рутковському: стати Кочмаревим інформатором!

Він сухо й твердо відповів:

— Я знаю, пане Романе, що входить в коло моїх службових обов’язків, і не збираюсь робити більше. — Він міг собі дозволити таку відповідь — мав за спиною Лодзена й чхати хотів на Кочмара.

Але пан Роман у гніві втратив почуття реальності.

— А власне сумління? — мало не загорлав. — Що ви, шановний, думаєте про це?

— Ви мали можливість пересвідчитися, що я завжди обдумую свої вчинки.

— Але якого біса я мушу дізнаватися про безглузду дискусію з Вороновим від когось?

— Я не вбачаю в ній нічого безглуздого. Нормальна розмова.

— Але ж ви з Мартинцем загнали Воронова в глухий кут!

— Наша розмова була цілком приватною.

— Ви — працівник радіо «Свобода», і приватних розмов у вас не може бути.

Тепер Кочмар почав заганяти Рутковського в кут, Максим відчув це й відступив, однак відступив з гідністю.

— Є моменти, — спробував пояснити, — коли мають торжествувати об’єктивні істини. У нас була творча дискусія…

Кочмар вискочив з-за столу, різко відчинив двері.

— Покличте Мартинця, Кетхен, — наказав.

— Ставка віч-на-віч? — усміхнувся Рутковський.

— Називайте це, як хочете, але я не дозволю розводити у себе в редакції демократію!

— І все ж ми репрезентуємо вільний світ… — почав обережно Максим.

— Демагогія!.. Ми боремося з комунізмом, і кожний вияв симпатії до ворожої нам соціалістичної системи я розцінюю як зрадництво.

Тепер Максим відчув під собою твердий грунт.

Останні настанови керівництва станції орієнтували не на печерну ненависть до всього радянського, рекомендувалося бути гнучкішими, дещо навіть хвалити, підтримувати, але обов’язково наголошувати, що тут, на Заході, все краще.

Рутковський хотів нагадати про це Кочмареві, але двері розчинилися, й до кабінету зазирнув Мартинець.

— Викликали? — запитав.

Кочмар, що стояв посеред кабінету, мов надутий капшук, раптом наче випустив з себе повітря: втягнув черево, перехилився в бік Мартинця й мовив мало не улесливо:

— Заходьте, будь ласка, маємо з’ясувати кілька питань.

«Ого, — подумав Рутковський, — а цей Кочмар небезпечніший, ніж видається. Отак миттю перелицюватися!..»

Видно, Мартинець щойно з кимось жартував: весела усмішка ще не зійшла з його уст, він зайшов до кабінету, нарешті стер усмішку з обличчя й сказав:

— Слухаю вас, пане Кочмар. Хоча я догадуюсь, про що йдеться…

— Хлопчисько! — втратив самовладання Кочмар, і Мартинець негайно скористався з цього.

Навіть ваше високе службове становище, — в його тоні явно прозвучали знущальні нотки, — не дозволяє вам ганьбити і ображати простих смертних. Тим більше при свідках.

— Ми ще встигнемо розібратися з цим, — у тон йому відповів Кочмар. — До мене дійшли чутки, що ви вчора недостойно поводилися з письменником Вороновим.

— А чи не припускаєте ви, пане Романе, що Воронов недостойно поводився з нами?

— Це його діло. Як на мене, то я виставив би вас за двері.

— А Воронов почастував нас кавою.

— Ви хочете сказати?..

— Я нічого не хочу сказати. Я тільки констатую факт, пане Романе. До речі, навіщо ви користуєтесь чутками, покликали б мене й одразу б одержали свіжу й вірогідну інформацію.

— Ось я й хочу її одержати. Чого ви знущалися з Воронова?

— Ми поводилися дуже тактовно.

— Ви самі казали, що знущалися…

— І це вже встигли донести, — поскаржився Іван Рутковському. — От народ: не встигнеш подумати, а вже гикається. Так от, пане Романе, Воронов не та людина, з якою можна гратися в піжмурки, і ви це маєте розуміти краще, ніж ми.

— А в зв’язку з тим, що я справді розумію краще, ніж ви, мушу попередити: якби не згода Воронова дати нам інтерв’ю, ви мали б серйозний клопіт.

— Здається, ви погрожуєте нам, шефе?

— Я ніколи й нікому не погрожую, просто попереджаю. До речі, у вас два запізнення на роботу. Якщо буде третє…

— Звільните мене?

— Неодмінно.

— Сумніваюсь! — Мартинець явно розізлився й погано контролював себе. — Ви пошкодуєте…

— Докори сумління не дуже переслідуватимуть мене.

— Вони зовсім не переслідували б вас. Та не думайте, що тільки ви маєте досьє на кожного з нас.

Кочмар підскочив і замахав руками, тепер він скидався на задерикуватого півня, готового до бою.

— Що?.. Що ви цим хочете сказати?

— Дрібні шахрайства, до яких ви вдаєтеся з допомогою Катрі Кубійович.

Кочмар переступив з ноги на ногу, стиснувши кулаки. Здавалося, він зараз кинеться на Мартинця. Одначе стримався й лише показав рукою на дворі.

— Ідіть, — гримнув він, — ідіть геть, Мартинець, бо я не терплю шантажу!

Рутковський посунув слідом за Мартинцем, проте Кочмар зупинив його. Почекав, поки за Іваном зачиняться двері, мовив докірливо:

— Бачите, до чого призводять необачні рішення.

Рутковський розумів, що підтримувати Мартинця йому зараз небезпечно. З суто людської точки зору це було не дуже порядно, але ж, посварившись із Кочмарем, він міг поставити під удар усю справу.

До того ж, хто такий зрештою Мартинець? Сучий син, бабій, базікало, пройда, який зрадив Вітчизну заради красивого життя.

Відповів Кочмареві ухильно:

— Не можу до кінця погодитися з вашою думкою, шефе, хоч тепер розумію: нам не треба було лізти зі своїми запитаннями до Воронова.

— От! — підняв короткого, ніби обрубаного пальця Кочмар. — А що я вам весь час і втовкмачую! Нехай це буде вам наукою, пане Максиме. Сподіваюсь, ви зробите правильні висновки з нашої розмови.

— Уже зробив.

— Я завжди знав, що у вас є голова на плечах, пане Максиме. Не те, що в декого… — Махнув рукою, відпускаючи Рутковського.

Насувалася гроза, і Сопеляк, у якого був підвищений тиск, хапався за груди й скаржився, що помирає.

Обідали за одним столом: Рутковський, Сопеляк, Карплюк і Мартинець, з’їли салат, несмачний протертий суп і ласували великими, на всю тарілку, відбивними з підсмаженою картоплею й зеленим горошком.

Рутковський, зважаючи на Сопелякову хворобу, замовив лише три кухлі пива, пан Віктор тільки ледь скривився й нічого не сказав, але вигляд у нього став по-дитячому ображений, здавалося, він от-от запхинькає, і Мартинець не витримав і сказав:

— Недавно розмовляв я з одним лікарем. Гарний лікар, молодий і прогресивний, має добру клієнтуру… То він казав, що баварське пиво лікує мало не все. Дехто твердить, що воно шкідливе для нирок і тиску — не вірте, у пиві зовсім мало алкоголю, зате дуже багато стимулюючих речовин. Якщо не зловживати, то на здоров’я кожному.

— Невже? — зрадів Сопеляк. — Я завжди вважав: медицина не сказала ще останнього слова…

Рутковський приніс іще кухоль.

— Пийте, поки нема пані Валерії, — порадив, — бо вона, по-моєму, не в курсі сучасних медичних досягнень і може неправильно витлумачити це.

Червоний ніс-гудзик Сопеляка змокрів од щастя й масної відбивної, він мало не вмочував його у пивну піну, пиво стікало у нього по вусах на бороду, але Сопеляк не помічав нічого, припавши до кухля. Нарешті, одірвавшись од пива, підчепив виделкою великий шмат свинини, для чогось покрутив, розглядаючи, узяв у рот і почав жувати, дивлячись на всіх щасливими очима.

Швидко впоравшись із відбивною, Сопеляк чемно подякував і почимчикував з буфету.

— Побіг до пані Валерії, — повідомив Карплюк, хоч усі й без нього знали це. — Одержувати чергові цінні вказівки.

— Там цілковитий матріархат, — згодився Мартинець. — Ця стара карга добряче загнуздала його.

Карплюк висунув шию з коміра й запропонував:

— А чи не випити нам ще по кухлю, спека страшенна.

— Чому ні, вип’ємо, — підтримав пропозицію Мартинець, і Карплюк, зібравши порожні кухлі, попрямував до стойки.

На столі лежала тека, Карплюк, підводячись, зачепив її ліктем, і з теки випав папірець. Мартинець хотів покласти його назад, та, прочитавши рядок, зиркнув услід Карплюкові, наче хотів сказати щось, але затнувся і, кліпаючи очима, втупився в папірець. Читав, ворушачи губами, і обличчя в нього поступово витягалося й набирало здивованого виразу, він скидався на школяра, якого незаслужено шпетить учитель.

Прочитавши, Мартинець двома пальцями з відразою кинув папірець на стіл, вигукнув:

— Ні, ти прочитай, Максиме, ти тільки прочитай, що пише цей падлюка!

Рутковський швидко пробіг очима надруковані на машинці кілька абзаців. Карплюк інформував службу охорони станції про вчорашню розмову в їхній кімнаті, під час якої Мартинець нібито не вельми поштиво відгукнувся про керівництво РС.

Тобто на столі лежав донос, вульгарний донос, яким, власне, важко було б когось здивувати на станції. Але це був щасливий випадок, коли донощика спіймали на гарячому.

А сам донощик спокійно прямував від стойки з трьома кухлями пива, до кінця висунувши довгу шию з коміра й благодушно похитуючи головою.

Карплюк поставив кухлі, сів і лише тоді побачив папірець із своїм підписом. Простягнув руку, щоб схопити, але Мартинець накрив аркуш долонею.

— Будьте ласкаві пояснити свій вчинок! — просичав Іван загрозливо.

Карплюк втягнув шию в комір, він втягнув її зовсім, здавалося, тепер у нього по було шиї, наче голова лежала на комірі, маленька голова із зляканими кліпаючими очима.

— Донос! — підвищив голос Мартинець, і з-за сусідніх столиків стали цікаво позирати на них. — Ви написали донос, як вам не соромно!

— Який донос? — нарешті витиснув із себе Карплюк. — Просто запис нашої бесіди… На пам’ять, значить, я зовсім не хотів…

— І адресували цей запис службі охорони просто так, з цікавості?

— Звичайно, ви не повірите мені, я можу навіть попросити пробачення, але це справді якесь непорозуміння…

— Ні, — жорстко заперечив Мартинець, — тут усе зрозуміло, і донос є донос! — Він підняв над столом папірець, Карплюк зробив спробу вихопити його, та Мартинець відсмикнув руку й помахав папірцем, привертаючи загальну увагу. — Цей пан, — тицьнув він пальцем у Карплюка, — донощик, тож прошу обминати його десятою дорогою і оголосити йому бойкот. Ось доказ: ця кляуза написана щойно. Бачите, панове, підпис і дата, прочитати?

— Не треба, благаю вас, не треба!.. — На Карплюка шкода було дивитися: він посірів, очі його налилися слізьми. Якби Рутковський не знав про магнітофон, вмонтований у Карплюковий стіл, може, й поспівчував би — таким розчавленим і зовсім знищеним він був.

Мартинець пустив папірець по руках.

Читали, смакуючи подробиці, а Карплюк, так і не висунувши з коміра шию, задкуючи, залишив буфет. Після перерви він не з’явився на своєму робочому місці, а Мартинця викликав Кочмар.

Іван вийшов з кабінету шефа через кілька хвилин з гордовито піднесеною головою й сказав Катрі Кубійович так, щоб почули всі:

— Пробачався… Пробачався за те, що тримали цього пройду Карплюка. Його вже звільнено.

Щоправда, згодом з’ясувалося, що Карплюка не звільнили, а перевели, не бажаючи скандалу, до якоїсь філії станції, та все ж про інцидент у буфеті розмовляли ще довго і, ясна річ, найбільше обурювалися Карплюковим вчинком ті, хто постійно писав доноси.

Але що поробиш: не спійманий — не злодій!

Мартинець запропонував Рутковському відсвяткувати перемогу над «чорними силами реакції», як він велемовно охрестив Карплюка. Сама по собі пропозиція не була оригінальною: Мартинець, як правило, всі значні й незначні події відзначав у барах та ресторанах, і Рутковський іноді складав йому компанію, але сьогодні він мусив провести черговий сеанс копіювання карток, тому рішуче відмовився.

Розалінда трохи припізнилася, прийшла прибирати о пів на сьому; вона вже роззнайомилася з Рутковським, і, поки прибирала, вони базікали на різні теми. Колись Розалінда розповіла Максимові, що влаштуватися на роботу в Мюнхені навіть прибиральницею дуже важко, і вона потрапила на РС тільки завдяки тому, що її дядько давно служив тут вахтером.

Сьогодні Розалінда довго скаржилася Рутковському на чоловіка, котрий ніяк не може просунутися по роботі й приносить додому менше марок, ніж вона.

Жінка сіла біля Максимового столу, тримаючи в руках поролонову губку, й зовсім забула, що мусить прибирати ще дві кімнати. Правда, Рутковський тепер пристосувався до ритму роботи Розалінди: він діставав із сейфів потрібні матеріали до приходу прибиральниці й, коли вона переходила до кімнати Катрі Кубійович, починав знімати з них копії.

Ризику в цьому майже не було. Розалінда, закінчивши прибирати кабінет Кочмара, переходила до кімнат на протилежному боці коридора, в найгіршому випадку вона могла зазирнути до Максимової кімнати, щоб запитати щось, але це майже виключалося: яка німкеня дозволить собі зайвий раз потурбувати працюючу людину?

Виливши Максимові душу, Розалінда нарешті пішла до Катриної кімнати, у дверях вона зупинилася й зробила ввічливий кніксен, цей кніксен завжди розчулював Максима — Розалінді за тридцять, має двох дочок, а присідає, як дівча. Рутковський навіть уявляв собі картину: Розалінда тримає дочок за рученята й вони присідають утрьох, усі круглолиці, рожеві, з пухкими губами й ямочками на підборіддях…

— Бувайте, Розаліндо! — помахав він рукою й одразу забув про прибиральницю, заглибившись у роботу.

Максим умів миттєво відключатися від усього стороннього. Ще в Києві колеги дивувалися з цієї його здатності. У видавничій кімнаті їх сиділо четверо, не без того, щоб співробітники не погомоніли між собою, багатьом це заважало, а Максим, коли заглиблювався в рукопис, не чув нічого.

Копіювання документів не вимагало розумового напруження, це була здебільшого механічна робота, і Максим, звикнувши й пристосувавшись до неї, думав у цей час про щось зовсім інше.

Уявив, як повернеться до Києва. Коли це буде, може, через рік чи три, ніхто не знає, проте колись таки відбудеться, й він знову підніметься на Володимирську гірку й побачить дніпрову широчінь чи піде в травні до ботанічного саду. Так, до ботанічного саду треба ходити саме в травні, коли цвіте бузок.

Тут, на дніпрових схилах, найбільший у Європі бузковий сад, сотні дерев і кущів, десятки сортів, і, коли розцвітає все це бузкове буйство, либонь, не буває більшої в світі краси. Бузкові китиці — білі, червоні, лілові, сині — усіх кольорів і відтінків на тлі небесної блакиті, над золотими банями Видубецького монастиря, над дніпровим безмежжям, і здається, в людини виростають крила, й вона очищається духом…

А потім він пройде по Хрещатику від Бессарабки до площі Жовтневої революції, зайде до «акваріума», — в там така скляна кав’ярня, він запросить туди друзів, вони стоятимуть за довгим столом і базікатимуть про що хочуть…

Рутковський узяв з сейфа нову порцію документів. Подумав, що десь у кінці літа в нього відпустка. Можна поїхати до Австрії чи Італії… Але слід дочекатися повернення Юрія. Сенишини вирушають за кордон через кілька днів. Тижня Юркові вистачить, щоб виконати Лодзенове завдання, ну, найбільше двох тижнів, потім, якщо Сенишинів вояж завершиться успішно, Лакута передасть списки Лодзенові, треба, щоб вони пройшли через Максимові руки, це — умова гри, інакше й розпочинати її не було сенсу.

Схоже, що полковник довіряє йому, а проте все може статися, невже Лодзен вирішить обійтися без посередника?

Почулися голоси. Максим відірвався од роботи, обережно визирнув у двері. Побачив у кінці коридора двох вахтерів і з ними людину в цивільному. Отже, несподівана контрольна перевірка приміщення.

Максимові було відомо, що такі перевірки час від часу провадяться, і він був готовий до них. Вахтери знали, що Рутковський затримується на роботі, з ними він погомонів би, і все, але третій у цивільному!.. Певно, із служби охорони, він може запідозрити щось, обшукати приміщення — і тоді…

Максим швидко заховав папери, замкнув шухляду, метнувся до сусідньої кімнати й став за шафу. Звичайно, вахтери лише зазирнуть у приміщення і, не побачивши нікого, підуть далі. Аби не замкнули двері…

Стояв і чекав.

Голоси наближалися, нарешті грюкнули двері.

— Нікого… — сказав знайомий Максимові вахтер.

— Іноді тут затримується пан Рутковський, — доповів другий.

— Чому? — Певно, це запитав працівник служби охорони.

— У нього є дозвіл пана Кочмара.

— Ну… ну… — мовив той невизначено.

Замок клацнув, і голоси затихли.

Максим вийшов із своєї схованки.

Отже, він у мишоловці, бо двері, що ведуть до коридора, замикаються тільки зовні, і нема надії, якщо не підняти галасу чи не подзвонити до служби охорони, вийти з кімнати.

А якщо справді подзвонити до служби охорони? Сказати, що затримався на роботі, не помітив часу, тобто так, як є насправді…

Ні, категорично виключене. Не такі в службі охорони дурники, щоб не поцікавитися вмістом портфеля Рутковського, не обшукати його, кімнату, обов’язково знайдуть копіювальну апаратуру, мікрофотоапарат, а це провал.

У Рутковського затремтіли руки: треба ж так вклепатися!

Але насамперед спокій: слід проаналізувати ситуацію, невже не знайдеться виходу?

Рутковський переклав із шухляди до сейфа документи, навів порядок на столі, повісив на місце ключі й замкнув головний сейф. Обійшов усі кімнати, уважно оглядаючи їх. Ні, здається, нема виходу і він справді опинився в мишоловці. — Можна було б спробувати вибратися з приміщення через вікно, але вікна загратовані, а ключі від замків до сталевих грат зберігаються в скляній шафці.

А якщо розбити скло шафки й відімкнути грати?

Рутковський негайно відкинув цей варіант. Звичайно, в такому разі він сам врятується. Кімнати їхні на першому поверсі, вилізти на вулицю неважко, але це буде цілковитий провал. Єдине, що лишиться тоді, — дзвонити Олегові і з його допомогою тікати з ФРН. Тікати, коли не закінчене копіювання секретних документів РС, коли тільки-тільки заварилася каша із списками Лакути, а тікати доведеться, бо служба охорони станції моментально встановить, хто останній лишався в кімнатах.

І хлопці з цієї служби одразу вийдуть на нього, почнуть розслідування, а це — кінець.

Отже, треба забути про існування ключа від грат.

А якщо спробувати?..

Максим присунув до вікна стілець. Став на нього. У верхній частині грати трохи розширюються, можна відчинити вікно, просунути руку між сталевими прутами й викинути апаратуру. А вранці, коли відчинять кімнати, пояснити свою присутність так: мовляв, увечері випив у буфеті, потім зайшов до сусідньої кімнати, задрімав і не почув, коли замкнули двері.

Але все одно почнеться розслідування.

Навіть якщо не знайдуть його «техніку», в що важко повірити, бо навколо будинку газон, а він не зможе далеко закинути її, служба охорони знов-таки стежитиме за ним, і не один місяць, а це також рівнозначно провалу.

Так, у службі охорони працюють не дурні… А тут надзвичайна подія: людина цілу ніч провела в секретному відділі…

Звичайно, все обнюхають, роздивляться, і шансів у нього майже нема…

Максим сів, випив води, трохи розслабився. Вирішив, що треба почати все спочатку. Тільки з чого ж почати? Варіант з вікном відпадав, іншого виходу нема…

Єдине, на що можна сподіватися, — пунктуальність Сопеляка.

Як правило, Сопеляк перший приходить на роботу за п’ять чи десять хвилин до початку. Він сидить у сусідній кімнаті праворуч. Прийде, сяде за стіл, розкладе папери. У цей час можна вийти до нього. Удати, що тільки-но прийшов і потрапив до своєї кімнати через приймальню Кочмара, зазирнув до Сопеляка, щоб привітатися.

Рутковський уявив себе на місці Сопеляка. Так, навряд чи Сопеляк щось запідозрить. Принаймні якісь шанси на рятунок є.

А якщо раніше прийдуть Синявський чи стара карга Надія Вирган?

Погано, дуже погано… Вони сидять у Максимовій кімнаті, Синявський одразу почує смалене, в нього нюх розвідника, кажуть, він служив у абвері, негайно побіжить у службу охорони…

Вирган теж ніколи не запізнюється і теж донесе. Спочатку поцікавиться, чому це пан Рутковський сидить у замкненій кімнаті, а потім — до Лодзена.

Щоправда, почувши клацання замка в приймальні, можна вискочити до кімнати Сопеляка, а звідти вже зайти в свою. Мовляв, ненароком переплутав ключі, взяв від Сопелякової кімнати й зайшов через неї…

Ні, такий номер ні з Вирган, ні з Синявським не пройде. Єдина надія — пунктуальність Сопеляка.

Рутковський уявив пана Віктора, діда Хема з червоним носиком-гудзиком: Сопеляк був йому зараз надзвичайно симпатичний, навіть пані Валерія видалася мало не красунею.

Вирішив: якщо Сопеляк прийде першим і все минеться, поведе його разом з дружиною до ресторану й замовить усе, що захочуть.

Ні, подумав одразу, не вчинить він цього, коли навіть усе минеться, бо така щедрість тут не в пошані, Сопеляк запідозрить його і, хтозна, може, й згадає передчасну-появу Рутковського на роботі. Бо, чесно кажучи, Максим не відзначався особливою службовою запопадливістю: запізнювався на хвилин п’ять-десять і рідко коли приходив завчасно.

Рутковський простелив на підлозі галети, загорнувся в плащ, підмостив під голову якісь папки. Спати. Бо в його становищі нічого кращого не лишалося.

Крутився й не міг заснути. Лише вранці сон здолав його, задрімав на дві чи три години, але о восьмій уже сидів за столом.

Сидів напнутий, як струна, й чекав, коли клацне замок у дверях…

У яких?

Невже пан Сопеляк підведе його?

Ну, хороший, добрий, найкращий пане Вікторе, ну, хіба ти не можеш прийти на кілька хвилин раніше, всього на п’ять чи шість хвилин?..

Мабуть, пан Сопеляк почув ці Максимові благання. Замок клацнув тихо, навіть дуже тихо, у дверях праворуч, з кімнати долинули м’які кроки Сопеляка.

Рутковський почув, як калатає у нього серце. Тепер вичекати хвилину чи дві. Аби не прийшли Вирган чи Синявський. Дивився, як біжить на циферблаті секундна стрілка.

Швидше, швидше…

Коли стрілка оббігла два кола, підвівся навмисно повільно, зазирнув до Сопелякової кімнати.

Пан Віктор гортав якісь папери й не побачив його. Рутковський просковзнув поміж письмовими столами.

— Моє шанування, пане Вікторе! — мовив голосно й бадьоро. — Ви, як завжди, рання пташка.

Сопеляк усміхнувся ласкаво. Він усім всміхався ласкаво, а особливо солодко тим, хто йшов угору.

Цей Рутковський, дивись, через півроку чи рік стане заступником Кочмара, і до нього треба посміхатися щиро.

Сопеляк зібгав у кулаці бороду, щоб Рутковський краще побачив вираз його обличчя, — приязний і запобігливий.

— А ви, пане Максиме, сьогодні, бачу, теж не забарилися.

— Ех, пане Сопеляк… — Рутковський багатозначно глянув на колегу. Знав, що Сопеляк над усе полюбляє секрети, і вирішив зіграти на цьому. — Розповім вам, але це таємниця…

— Звичайно, пане Максиме, все залишиться тільки між нами, слово честі.

— Розумієте, вчора ввечері познайомився з дівчиною і прогуляв цілу ніч. У неї… А вона тут неподалік мешкає, додому вже не було сенсу вертатися.

— І гарна дівчина? — Вузенькі Сопелякові очі зблиснули цікавістю.

— Дуже.

Сопеляковим обличчям майнула хмара.

— Тепер вам, — зітхнув він, — усе легко дається. Гроші, дівчата…

— Не кажіть нікому.

— Їй-богу… А ви справді загуляли. Навіть… — затнувся він.

Рутковський насторожився.

— Що навіть?

— Е-е, пусте. Ви завжди — взірець акуратності, а сьогодні неголений.

— Справді. — Максим з удаваною відразою провів долонею по щоці. — Звідки ж у дівчини бритва? Знаєте, скажіть Кетхен, що я в бібліотеці, тут перукарня за рогом, за двадцять хвилин можна встигнути.

— Якщо вона повірить.

— Вам, пане Вікторе, не повірити не можна. А з мене коньяк.

— Усі завжди тільки обіцяють…

— Точно.

— Ну, скажу, скажу.

Рутковський просковзнув порожнім коридором до туалету. Визирнув з-за непричинених дверей і, побачивши, що мимо поважно прочвалав Синявський, зітхнув з полегкістю й побіг до перукарні.

Ну запізниться на кілька хвилин… Кетхен знатиме, що він у бібліотеці, вона не донесе на нього Кочмареві — вже звикла до дрібних Максимових презентів.

Іван Мартинець сидів на відкритій веранді невеличкого ресторанчика «Струмок», що притулився над самою дорогою на Зальцбург. Відвідувачів було мало: він з Гізелою та ще кілька проїжджих, які поставили свої машини на асфальтованому майданчику під рестораном.

Усі сиділи на відкритій веранді, тільки двоє кремезних чоловіків у замшевих шортах пили пиво в залі. Стояла літня спека, і лише іноді легкий вітерець гойдав верхівки сосен, що обступили ресторанчик, глиця сипалася на столи.

Один з чоловіків, що пив пиво, показав кельнерові два пальці, і той приніс повні кухлі.

— І сиру, — наказав чоловік. — Свіжого.

Кельнер пішов по сир, а чоловік, вмочивши губи в піну, мовив невдоволено:

— Можемо до ночі просидіти, й нічого. Дівка у нього файна, скажу я тобі, з такою дівкою я б тут не сидів…

Другий зареготав.

— У вас, пане Йосипе, губа не з лопуцька.

— Губа в мене й справді не з лопуцька, — похмуро погодився Йосип. — А що з того? Як були ми з тобою, Богдане, на побігеньках, так і залишились.

— Нічого собі, скажу вам, побігеньки! — Богдан непомітно намацав у кишені руків’я пістолета. — Ми з вами, пане Йосипе, виконавці, й виконавці неабиякі, з нами ще рахуються, і я певний, що завжди комусь знадобимось. Абисьми живі були.

— О-о! Абисьми живі були — це ти точно врізав, Богдане, поки сила є, нами й цікавляться. А потім?

— На пенсію, пане Йосипе.

Йосип скрутив величезну дулю, тицьнув під самісінький ніс Богданові.

— Бачив, дурню? Ти що, член профспілки?

— А ви зараз грошенята заощаджуйте.

— З нашою роботою тільки заощаджувати!..

— Я ось що думаю! — Богдан озирнувся і, впевнившись, що поблизу нікого нема, мовив притишено: — Треба нам з вами, пане Йосипе, свій момент ловити. Бо справді, на чужого вуйка працюємо, по лезу ножа ходимо, а за віщо? Кількасот марок, тьху, прошу я вас!..

— Не плюйся, Богдане, й вони на дорозі не валяються.

— Не валяються, — погодився Богдан. — Та набридло. Цей Лакута у люксі шнапс і коньяк дудлить, а ми по коридорах вештаємось…

— Макітра в нього варить краще, ніж у нас, Богдане.

— По кажіть, просто більше щастя має.

— Щось ти крутиш, Богдане. Не подобається це мені. Я з Лакутою в «Нахтігалі» служив, рука у нього знаєш яка!

— Була, пане Йосипе, була, прошу я вас, в нього рука, а тепер один спомин.

— Ну кажи, куди цілиш?

— Чекайте, пане Йосипе, обмізкувати цю справу ще треба, поп’ємо пива, а потім побалакаємо, бо часу в нас досхочу.

— Чого-чого, а часу справді… — погодився Йосип. — Краще були б гроші.

Кельнер приніс тонко нарізаний сир. Йосип узяв шматочок, кинув до рота, пожував.

— Хіба це сир? — зітхнув Богдан. — У пас у горах відкраєш півкіла овечого, ото їжа. А тут дві сосиски — сніданок…

— На один зуб.

— Ми з вами, пане Йосипе, от що зробимо: купимо завтра м’яса, баранини, поїдемо до лісу, розкладемо вогнище й на шпичках, прошу я вас…

— На шпичках смачно, — ковтнув слину Йосип.

Нараз він витягнув шию в бік веранди.

— Що там? — засовався на стільці Богдан.

— Шляк би його трафив! — вилаявся Йосип. — Весь час під ногами крутиться…

— Хто?

— Сиди спокійно, не повертайся. Отой тип приїхав, що ми побавились.

— Рутковський?

— Еге ж.

— Тікати треба, може впізнати.

— Машину лишимо на стоянці, а самі за струмок. Там я лавицю нагледів. У кущах, і нас не видно.

— Щось цей Рутковський часто в нас на дорозі трапляється.

Богдан лишив гроші на столі, й вони обережно, щоб не побачили з веранди, спустилися крутими сходами до виходу.

За струмком стояла дерев’яна лава, Йосип вмостився зручно, простягнувши ноги, а Богдан сів на краєчку, щоб спостерігати стоянку, де припаркувалися червоний «фіат» Рутковського й канарковий «пежо» Мартинця.

…Рутковський одразу помітив Мартинця з Гізелою: ця пара сиділа осторонь, на самому краю веранди під соснами. Помахав рукою й побачив, як розпливлося в усмішці обличчя Мартинця.

— Хелло, Іване! — вигукнув Рутковський. — Привіт, Гізело, я радий бачити вас. — Він сів і огледів пляшки на столі. — Ти знову присмоктався, Іване? Дорога важка, суцільні крутани…

— А ми з Гізелою заночуємо. Тут у хазяїна є дві кімнати, обидві вільні, випий, можеш також заночувати.

Рутковський похитав головою.

— Не випадає.

— Як знаєш…

— Ну, кажи, чого кликав? — Сьогодні на радіостанції був вихідний день, Максим збирався поїхати в гори порибалити, але подзвонив Мартинець і призначив зустріч у «Струмку».

— Чекай, — покрутив головою Мартинець, — я трохи хильну, друже, а ти пий каву чи мінеральну воду, бо ти — уособлення всіх на світі чеснот, а ми з Гізелою порочні й розпусні, правда, бебі? — Він виголосив усю цю тираду українською, Гізела, звичайно, нічого не зрозуміла, тільки догадалася, що йдеться про неї, грайливо хитнула головою й поплескала Івана по щоці. — От бачиш, — вигукнув Мартинець зловтішно, — вона згодна, що розпусниця, і точно — вона курва, а я…

— Ти п’яний, Іване, і якщо хочеш розмовляти зі мною…

— Я п’яний! Що ти розумієш… Я дурний, це точно, — постукав себе кулаком по лобі, — дурнішого бути не може, і я закликаю тебе в свідки.

— Тобі видніше, — знизав плечима Рутковський, і це не сподобалося Мартинцеві: одне діло, коли лаєш себе сам, і зовсім інше, коли хтось.

— От і ти вже проти мене… — образився він.

— Якби я хотів тобі поганого, не приїхав би.

— Так, ти — друг, — погодився Мартинець, — і я хотів порадитися з тобою.

— То й радься.

Мартинець на хвилину замислився. Ковтнув води з фужера й почав розсудливо і напрочуд тверезо:

— Наді мною чорні хмари — не відчуваєш?

— По-моєму, ти сам дав Кочмареві привід.

— А що, сидіти мовчки?

— Слухай, Іване, навіщо нам гратися в піжмурки? Ти сам хотів цього, так? Хотів. От і маєш: за таке вільне життя треба платити, а плата сам бачиш яка! То чого ж бідкаєшся?

— Бо я — людина!

— І тобі не смішно?

— Чом мав би сміятися? Не до сміху.

— Я знаю, чого ти хочеш. — Рутковський розізлився, говорив жорстко й з притиском: — Ти хочеш, щоб з тобою всі панькалися. Який гарний цей Іван Мартинець, не витримав утисків, кинув той світ, нещасний він, дивіться на нього, моліться на нього, платіть йому найвищі ставки, улещуйте його!

Обличчя Мартинця потемнішало.

— Ну, ну, що далі? — скреготнув зубами.

— А далі все як на долоні. Героєм тебе не визнали й найвищих ставок не платять. Ти починаєш розчаровуватися в цьому світі й кличеш мене на допомогу, щоб я виправдав тебе.

Мартинець зсунув брови, схопився за стіл, здавалося, ще мить, і він перекине його на Максима. Одначе стримався, мовив, з ненавистю дивлячись на Рутковського:

— Потрібен ти мені! Чистеньким хочеш лишитися? Давно дивлюся на тебе, руки боїшся забруднити. А вони в тебе такі ж брудні, як і мої, зрозумів ти, чистоплюй?

Він починав подобатися Рутковському, цей Іван Мартинець, та хіба можна було бодай натякнути про це?

— І чого ти хочеш від чистоплюя? — запитав.

— Нічого.

— Вважатимемо, що я зробив приємну прогулянку де «Струмка», щоб випити чашку кави…

— Як хочеш, так і вважай.

— Ви сваритеся, хлопці? — втрутилася Гізела. — Я ж бачу, ви сваритеся, чого?

— Ми не сваримося, Гізело, — відповів Мартинець, — ми просто з’ясовуємо стосунки.

— Що вам з’ясовувати?

— Справді, що? — Іван одразу охолов. Згорбився й випив горілки. — Мабуть, ти маєш рацію, Максиме.

Рутковському стало трохи соромно за свій спалах.

— Давай обговоримо твою справу. Для цього кликав?

— Мені здається, що Кочмар хоче розправитися зі мною.

— Є факти чи просто інтуїція?

Мартинець подумав.

— Скоріше інтуїція. Відчуваю, ніби за мною стежать.

— За кожним з нас трохи стежать. А з Кочмарем, звичайно, в тебе по може бути миру, й рано чи пізно він з’їсть тебе. Навіщо казав, що маєш на нього досьє?

— Вирвалося.

— Ех, дурню! Вирвалося… Хто за тебе заступиться?

— Я й хотів порадитися. У мене проти Кочмара є досить вагомі факти. По-перше, він приписує собі робочі години. Дрібне, але шахрайство. Далі, комбінації з преміальними. У мене записано, скільки й кому він недодав.

Рутковський швидко обміркував сказане Мартинцем. Звичайно, Івана шкода. Та що буде, коли він стане на бік Мартинця? У конфлікті між начальством і підлеглими американці завжди на стороні начальства, надто в таких випадках.

— Як хочеш, Іване, — сказав Максим, відвівши очі, — а я тобі не помічник.

Дивно, але Мартинець не образився. Відповів спокійно:

— Тобі видніше. Хочеш випити?

— Хочу. Але знов-таки не маю права.

— Ну-ну…

Рутковський підвівся, не дивлячись на Мартинця, але відчуваючи його іронічний погляд.

— Бувайте, — кивнув і пішов не обертаючись.

Йосип задоволено гмикнув:

— А пан Рутковський, здається, збирається їхати?

— Най їде під три чорти.

— Прищучимо, пане Йосипе, без німкені тільки, прошу я вас.

— І ти туди ж?

— Аякже, прошу ласкавого пана. Що пан Кочмар казав? Тільки тамтого молодика! Він зникне, ніхто не поцікавиться: ні родичів, ні спадкоємців, ні друзів… А за німкенею потягнеться: мати, сестри, племінники… Де поділася? Тут поліцейського розслідування не уникнути, а нащо воно нам?

— Пан Кочмар казав: з поліцією все полагоджено.

— Якщо одного Мартинця… Мені німкені не шкода, та не можна.

— Не можна, то й по можна… — почухав потилицю Йосип. — Бачиш, той на червоному «фіаті» поїхав.

— Бог з ним, пане Йосипе, може, ще й доведеться зустрітися.

— То що ти надумав з Лакутою?

— Грішми пахне, й великими.

— Брешеш.

— Великими, кажу, пане Йосипе, і прогавити ніяк не можна.

— Гадаєш, Лакута сторгувався?

— Не гадаю, а певен.

— Хитрий ти, Богдане.

— Може, останній шанс, пане Йосипе.

— А як?

— Ще не знаю, прошу пана. Але певен: йде дуже велика гра. Я тамтого вечора пана Лакуту додому відвозив. Під газом пан Зіновій був, значить, і підтримувати доводилося. А жінка в нього знаєте яка?

— Світ такої суки не бачив…

— Атож, стерво, і пана Лакуту не дуже поважає. Лаятися почала, а він їй і каже: добру справу залагодив, до кінця життя стане…

— Не може бути! До кінця, казав?

— Еге ж. От я й подумав…

— Знати б, коли одержить гроші!

— Дізнаємось.

— Як?

— Без нас не обійдеться. Бачите, навіть тоді до готелю кликав, а тепер, коли грошима запахло, й поготів.

— Атож.

— Тільки не дай боже, пане Йосипе, щоб запідозрив. Ніц не вийде тоді, той пан Лакута хитрий і обережний.

— Чекай, Богдане, бачиш, той фраєр виходить.

— Чого ж не бачити, пане Йосипе, ходімо до нього?

— А німкеня де?

— За ним чимчикує.

— Невже поїдуть?

— Куди їм їхати?..

Мартинець спустився з веранди й домовився з господарем про ночівлю. Кімната виявилась маленькою, зате ліжко було велике, на півкімнати, м’яке, й білизна пахла свіжістю.

Гізела швидко роздяглася, пірнула під ковдру, покликала Івана:

— Іди до мене, любий.

Якщо б не покликала, пішов би, і принаймні сьогоднішній вечір склався б для Івана Мартинця щасливіше, та якийсь біс протиріччя вселився в нього: був роздратований і гнівався на весь світ.

— Подихаю свіжим повітрям.

— Не надихався? Я замерзла.

— Грійся сама! — кинув грубо й пішов похитуючись.

Постояв трохи біля дверей. Чомусь хотілося плакати.

Йому давно вже не було так сумно, жив, як у чаду: Гізела, Бетті, Герда, Лізхен — дівчата й віскі, дівчата й джин, дівчата й шампанське — ось і все життя.

Вбивав у собі й спогади, й бажання, й докори сумління. Бо ніяк не міг забути дніпрового простору й лаври над ним, золотої бані, яка наче віддзеркалюється у вічних дніпрових водах — це видіння переслідувало його, бо знав, що ніколи вже не побачить рідного міста й ніколи не купатися йому в Дніпрі.

Оце «ніколи» найбільше мучило його, не міг змиритися з цим, тому й заливав гіркоту спиртним, марнував життя з дівчатами.

Іван закурив і пішов до лави, що стояла на березі струмка. Хотілося самотності, вона роз’ятрювала душу, та чомусь цей душевний біль водночас і заспокоював, певно, тому, що в такі хвилини відчував себе людиною, яка ще може чогось досягти в житті.

Мартинець сів на лаву й загасив щойно запалену сигарету. Дивився на зорі, на місяць, що сходив з-за дерев, і відчував свою мізерність і нікчемність у цьому нескінченному світі. Знову захотілося плакати, але поруч хтось сів — запахло пивом і тютюном.

Мартинець скоса глянув і впізнав типа у замшевих шортах, який пив пиво в барі. Хотів підвестися, та чоловік запитав його:

— Сигарета є?

— Прошу… — Іван поліз до кишені, чоловік присунувся до нього близько-близько, дихнув перегаром, Мартинцеві стало гидко, він відсахнувся, та хтось вдарив його по голові, й Іван знепритомнів.

— Спритно ти його, — похвалив Йосип. — З першого разу.

Богдан заховав під сорочку залізну трубу, обтягнуту гумою.

— Та вже насобачився, — відповів. — Пошукайте, пане Йосипе, в кишенях, бо якщо нема ключів…

— Куди вони подінуться? — Йосип хутко обмацав кишені піджака Мартинця, витягнув автомобільні ключі. — Підганяй сюди машину, не барися.

Богдан сторожко роззирнувся довкола: з веранди їх не могли бачити, тільки бармен стовбичив за широким ресторанним вікном.

— Підтримай його, — прошепотів. — Аби не впав.

— Швидше.

Канарковий «пежо» загальмував біля лавки через хвилину, і Йосип, упевнившись, що бармен читав газету й нічого не бачить, затягнув Мартинця в машину.

— Давай, — видихнув хрипко. — Я тебе дожену.

«Пежо» з місця набрав швидкість, а Йосип метнувся до потужного сірого «мерседеса». Він догнав «пежо» одразу за «Струмком», ішов, вчепившись у хвіст і вимкнувши фари.

За кілька кілометрів, де дорога в’юнилася поміж горами й ліворуч від неї починалася прірва, Богдан зупинив «пежо». «Мерседес» приткнувся до узбіччя мало не впритул. Богдан вийшов з машини, огледівся.

— Здається, тут, пане Йосипе? — запитав скоріше для годиться, бо зупинився в точно визначеному раніше місці.

— Тут, — пробуркотів Йосип і перетягнув усе ще непритомного Мартинця на переднє сидіння.

— Ну, з богом! — Богдан зняв машину з ручного гальма, викрутив кермо ліворуч. — Взяли!

«Пежо» неохоче й важко зрушив з місця. Поступово набираючи швидкість, перетнув шосе й звалився в прірву.

— Слава тобі, господи, — перехрестився Богдан, — з благополучним закінченням вас, пане Йосипе.

— Не забудь завтра вранці зателефонувати Кочмареві.

— Не забуду. З нього ще тисяча марок, а за тисячу марок я будь-кому горло перегризу.

— Ну, до цього не дійде, він людина поважна й завжди розраховується точно.

— За виконану роботу, — додав Богдан.

— А ми своє діло зробили… — Йосип для чогось обтер руки об шорти й попрямував до «мерседеса».

Про загибель Мартинця на станції погомоніли день — два й забули: не треба водити машину п’яним, особливо гірськими дорогами.

Ніхто не сумнівався в офіційній версії — нещасливий випадок, крім Рутковського. Але Максим мовчав. Мовчав на роботі, нічого не сказав і поліцейському інспекторові, котрий вів розслідування.

Кочмар кілька днів поглядав на Максима підозріливо, але Рутковський нічим не виказав себе, поводився, як і належить у таких випадках: сумував, проте не дуже — хіба можеш у молоді роки до кінця усвідомити всю трагічність смерті? Тим більше, що нарешті до Мюнхена повернулися Юрій з Іванною, і Максим був заклопотаний списками Лакути.

Лодзен приїхав до Сенишиних разом з Рутковським у перший же вечір після їхнього повернення. Курив одну за одною сигарети й був явно збуджений.

— Списки — це чудово! — повторював він. — Дехто з інформаторів погодився працювати з нами, і справа ця перспективніша, ніж уявлялося. Молодець, пане Сенишин, ми не забудемо вас.

Юрій з Іванною пішли до кухні, і Рутковський, скориставшись з цього, сказав Лодзену:

— Списки що в Лакути… І невідомо…

— Нічого, будуть у нас. — Полковник посерйознішав. — Увечері зв’яжіться з Луцькою, нехай попередить Лакуту. Завтра треба зустрітися з ним. Ви почали цю справу, вам і кінчати. — Нагнувся до Максима, сказав тихо, ніби його могли почути з кухні: —Вранці з’ясуємо деталі…

Увечері Рутковський подзвонив не тільки Луцькій, а й Олегові. Вони зустрілися в раніше визначеному і досить сумнівному ресторанчику Швабінга й розробили точний план завтрашньої операції.

Наступного дня, ледь Максим устиг сісти за свій стіл, до кімнати зазирнула Катря Кубійович і, округливши очі, повідомила:

— Вас, пане Рутковський, просить містер Лодзен.

У кімнаті запала тиша, і Максим відчув, як усі погляди схрестилися на ньому: співробітники радіостанції знали, що вранці полковник займається поштою або вирішує найважливіші справи, і якщо викликає когось, то не заради того, щоб дати звичайну вказівку…

Рутковський підвівся повільно, поправив краватку, умисно недбало знизав плечима. Навіть запитав у Катрі нахабно:

— Не казав чого?

Очі Кетхен ще більше округлилися, вона замахала руками, й Максим вийшов з кімнати, знаючи, що всі розмови тут точитимуться тепер лише навколо цього дивного виклику.

Полковник Лодзен дістав із сейфа невеличкий плаский портфель, відімкнув його й поклав на стіл. Підкликав Рутковського, відкрив портфель.

— Тут шістдесят дві тисячі доларів, — сказав буденним тоном, ніби йшлося про чергову зарплатню Рутковського. — Але візьмете розписку з цього шахрая за сімдесят п’ять. — Лодзен гостро зиркнув на Рутковського, той збагнув, що до чого, однак нічим не виказав ані свого здивування, ані збентеження.

— Слухаюсь, пане полковнику, — тільки й відповів. Найважче лишилося позаду, і Лодзен одразу повеселішав.

— Де призначено зустріч? — запитав.

— Там же, в «Регіна-Паласт».

— О котрій годині?

— О дванадцятій.

— Поїдете самі?

— Вважаю, так буде краще.

— О’кей, — швидко погодився полковник, і Рутковський ще раз пересвідчився, що Лодзен, звичайно, не випустить готель з поля зору.

Максим узяв портфель, полковник дружелюбно поплескав його по плечу, попередив:

— Чекаю на вас не пізніше першої.

— Я не затримаюсь.

Рутковський пішов, помахуючи портфелем. Мав надію, що агенти із служби охорони станції ще не взяли його під свій нагляд саме зараз, коли до зустрічі з Лакутою лишалося три години і є час розкрутити все так, як домовилися з Олегом.

Червоний «фіат» був припаркований з самого краю стоянки: Рутковський приїхав сьогодні трохи раніше, щоб зайняти саме це вигідне місце.

Максим рвонув машину, озирнувшись, чи не рушив хтось навздогін. Одразу повернув праворуч. Маршрут цей він вивчив дуже добре, знав усі круті й несподівані повороти і переслідувачів помітив би негайно.

— Здається, ніхто не сів йому на хвіст…

Поворот ліворуч, потім праворуч у завулок, знову праворуч — позаду нікого…

Рутковський зупинився біля таксофону, набрав номер і почув Стефин голос.

— Доброго ранку, люба, — мовив, — як ся маєш?

— Щось трапилося? — Голос Стефи був тривожний.

— Ні, все нормально, тільки ось що: зателефонуй Лакуті — зустріч переноситься в готель «Зелений папуга».

— Чого?

— Береженого й бог береже.

— Можливо, це й правильно.

— П’ятдесят сьомий номер.

— Час той же?

— О дванадцятій.

— Гаразд.

Рутковський зітхнув з полегкістю: тепер списки не пройдуть повз його руки. Він згадав, як подивився на нього Лодзен, коли наказав узяти з Лакути розписку на сімдесят п’ять тисяч. Отже, пан полковник збирається покласти до кишені тринадцять тисяч доларів. Тому й робить усе нишком, тому й доручив йому, Максимові, одержати списки: упевнений в його відданості, та й, зрештою, хто повірить якомусь жалюгідному емігрантові, якщо він насмілиться виступити проти полковника розвідки?

Тепер сам бог велів і йому взяти з пана Лакути свої п’ять процентів комісійних. Приблизно три тисячі доларів, вони на дорозі не валяються, і ніхто тут ні за що б не відмовився від таких грошей.

Рутковський поїхав до «Зеленого папуги». П’ятдесят сьомий номер йому порадив узяти Олег. Кімната якраз на розі, виходить вікнами на дві вулиці, з балкону проглядаються всі підходи до готелю. Та й коштує не так уже й дорого, разів у п’ять дешевше, ніж у «Регіна-Паласт».

Максим присунув стільця до вікна, зайняв зручну позицію за шторою й закурив. Тепер найголовнішою його зброєю було терпіння. Тепер усе йшло своїм звичаєм, і він ніби став деталлю відлагодженого й накрученого механізму.

Першою приїхала Луцька, і Рутковський віддав належне діловому сприту й пунктуальності панни Стефи. Щоправда, в пунктуальності він міг переконатися й раніше, про діловий сприт теж чув, але не думав, що саме Луцька контролюватиме їхню сьогоднішню зустріч з Лакутою.

Стефанія поставила машину не на стоянці навпроти готелю, а на бічній вулиці, й Рутковський що раз оцінив Олегову передбачливість: одне з вікон номера виходило якраз туди, й він міг стежити за діями Луцької. Власне, поки що вона не виявляла активності: не виходила з «фольксвагена», сиділа й курила, бо з вікна автомобіля йшов дим.

Так минуло чверть години.

Пів на дванадцяту Луцька вийшла з машини й зупинилася біля газетного кіоска. Купила газету, почала переглядати її, і тут до Стефанії підійшов високий і кремезний чоловік у темно-сірому костюмі.

Рутковський одразу впізнав його: есбіст Богдан! Це він разом з Йосипом закручували зашморг на його шиї. Тепер Максим пригадав: Богдан був і в «Регіна-Паласт» — метнувся від сусіднього номера, коли Рутковський із Стефою виходили від Лакути.

Отже… Отже, Богдан і Йосип — поплічники Луцької, і, певно, це вона влаштувала йому перевірку зашморгом!

Стефанія перемовилася з Богданом кількома словами й пішла до готелю. Богдан сів біля кіоска на лавку, удав, ніби читає журнал.

Максим гадав, що Луцька підніметься до нього на п’ятий поверх, проте час минав, а ніхто не стукав. Виходить, чекає на Лакуту в холі.

Пан Зіновій приїхав о дванадцятій годині і п’ять хвилин у старому «форді». Приїхав з шофером, той поставив машину неподалік від входу, а Лакута зайшов у готель.

Рутковський лічив хвилини. Ось пан Зіновій побачив Луцьку; один чи разом ідуть до ліфта, ось ліфт піднімається на п’ятий поверх.

П’ятдесят сьомий номер — четверті двері по коридору: підходять, стукають…

Він помилився секунд на сім-вісім: постукали, і зайшов сам Лакута. Високий, усміхнений, ввічливий.

Пан Зіновій огледівся і, впевнившись, що в номері, крім Рутковського, нікого нема, зітхнув з полегкістю.

Максим запропонував Лакуті стілець, а сам замкнув двері. Діловито спитав:

— Списки привезли?

— Так.

— Можна глянути?

— А гроші?

Рутковський кивнув на плаский портфель, що стояв на столі.

Пан Зіновій трохи повагався й витягнув із спідньої кишені піджака акуратно складені аркуші, подав Рутковському. Максим розгорнув їх повільно, насилу стримуючи тремтіння рук. Одразу зрозумів, що автентичність списків по викликає сумнівів: старий газетний папір, трохи потертий на згинах, пожовклий…

Цим списком займатимуться органи безпеки, а пан Лодзен нехай будує рожеві замки…

Максим поклав аркуші до чорної шкіряної теки. Відімкнув портфель, висипав пачки грошей просто на стіл.

— Лічіть, — запропонував. — Тут п’ятдесят вісім тисяч дев’ятсот доларів.

— Має бути шістдесят дві тисячі.

— Ви забуваєте про п’ять процентів комісійних.

— Невже?

— Гадаю, в шановного пана ще нема склерозу.

— Ну, добре… — В холодних Лакутиних очах загорілися зелені вогники. Присунувся до столу, тонкими пальцями почав перебирати гроші. — Я візьму ваш портфель.

— Будь ласка.

Лакута швидко лічив пачки й кидав до портфеля. Ворушив губами й нічого не бачив навколо. Обличчя в нього загострилося й волосся, принаймні так видалося Максимові, стало сторч.

Закінчивши рахувати, пан Зіновій замкнув портфель, заховав ключ до гаманця, а портфель затиснув під пахвою. Якось жалібно всміхнувся Рутковському й підвівся.

— Прошу передати полковникові, — він уже заспокоївся й знову став колишнім Лакутою, статечним і трохи пихатим, — моє вітання й найкращі побажання.

— Хвилинку… — Максим поклав на стіл папірець. — Прошу розписатися.

Подав Лакуті ручку.

Пан Зіновій зиркнув недбало, та, побачивши цифри, скоса подивився на Рутковського хитрим оком. Зрозумів усе одразу, бо запитав не криючись:

— Решта панові Лодзену?

— Не знаю, так наказано.

— Кожен влаштовується, як може, — зітхнув Лакута й розписався не вагаючись.

Рутковський відімкнув двері, і пан Зіновій, чемно вклонившись, пішов.

Максим встав із-за столу, визирнув у вікно.

Лакута не затримався в готелі, поспішав, бо, вийшовши з Луцькою, тут-таки розпрощався з нею й підкликав свій зелений автомобіль. Він сів на переднє сидіння, ззаду вмостився Богдан, «форд» повернув у бічну вулицю, а Луцька, постоявши трохи, пішла до свого «фольксвагена».

Рутковський не став чекати ліфта, збіг сходами, міцно тримаючи чорну шкіряну папку. Примусив себе притишити крок лише на вулиці, роззирнувся: наче нічого підозрілого.

«Фіат» завівся з півоберта. Максим проминув бічну вулицю, через три квартали побачив біля мийної Олега — той стояв на самісінькій бровці тротуару; Рутковський пригальмував, і Олег ускочив у машину мало не на ходу.

— Порядок… — Максим передав Олегові чорну папку. — Здається, все обійшлося.

Олег, не відповідаючи, дивився назад.

— Так, — ствердив нарешті, — хвоста нема. — Зручно влаштувався на сидінні, витягнув мікрофотоапарат, розгорнув теку. Гортав сторінки, фотографуючи. Закінчивши, склав списки назад у теку, поклав поруч Максима. Той висадив його на тихій вулиці, зиркнув на годинник — треба було поспішати до Енглішер Гартен.

Лодзен нервував. Походжав довгим кабінетом і курив сигарету за сигаретою. Секретарка знала, що він чекає на Рутковського, й пропустила Максима до кабінету одразу.

Полковник кинув сигарету до попільниці, не загасивши.

— Ну що?.. — запитав. — Що сталося, відповідайте?

Рутковський мовчки пройшов до столу, поклав чорну теку.

— Ось списки, — сказав. — І все гаразд.

Полковник швидким рухом розкрив теку, почав гортати сторінки, уважно розглядаючи. Заспокоївся, зиркнув спідлоба на Рутковського, потім на годинник.

— Усе добре, що добре кінчається… — пробуркотів він і запитав без будь-якого переходу: — Розписка?

Рутковський подав її, полковник лише зиркнув скоса, заховав розписку разом із списками до сейфу, закурив і навіть запропонував сигарету Максимові. Лише після цього запитав:

— Де ви були?

— Їздив по списки, — удав, що не зрозумів, Рутковський.

Отже, полковник вирішив не гратися з ним у піжмурки, й зараз почнеться допит. Наступні Лодзенові слова підтвердили його здогад.

— Я послав працівників служби охорони до «Регіна-Паласт», щоб у разі потреби підстрахувати вас. Але ж…

Максим насмілився перервати полковника:

— Саме з міркувань безпеки я в останній момент переніс зустріч до готелю «Зелений папуга». Якби знав, що служба охорони підстраховуватиме мене!.. Подумав: шістдесят тисяч, з такими грішми жартувати не можна… Цей Лакута міг бовкнути комусь — і плакали наші гроші. Я вже не кажу про списки.

— Ви могли попередити мене.

— Не хотів зайвий раз тривожити.

— У таких випадках самодіяльність неприпустима, й вам треба було негайно поставити мене до відома. Можу вибачити вас тільки тому, що ви діяли вперше. До речі, коли Лакута приїхав до готелю?

— П’ять хвилин по дванадцятій.

Рутковський знав, що тут його позиції непробивні. Полковник, звичайно, перевірить його відповіді й упевниться, що між «Зеленим папугою» і Енглішер Гартен Максим ніде не затримався ні на хвилину.

— І коли ви виїхали з готелю сюди?

Цього запитання Рутковський чекав: саме тому і взяв Олега в машину.

— Хвилин через п’ятнадцять. Поки Лакута полічив гроші…

— Отже, було двадцять на першу?

— Так, двадцять чи двадцять п’ять.

— А зараз за десять перша. П’ять хвилин ми розмовляємо з вами, виходить, від готелю «Зелений папуга» ви їхали сюди двадцять хвилин?

— Так, — ствердив Рутковський.

— Куди заїжджали?

— Ось воно що!.. — вдав ображеного Максим. — Але ж, пане полковнику, ви можете доручити службі охорони проїхати від «Зеленого папуги» сюди найкоротшим шляхом і пересвідчитесь, що швидше ніхто не дістанеться.

— Звичайно, перевіримо! — Лодзен посміхнувся жорстко. — І не намагайтесь обдурити мене, це вам дорого коштуватиме.

Рутковський зрозумів, що виграв цю гру. Звичайно, нюх розвідника підказує Лодзену: із зміною готелей щось негаразд, але чи варто зараз ускладнювати становище? Почати глибоке розслідування — кинути тінь на так вдало проведену операцію. Крім того, хтось може пронюхати про солідний куш, який полковник поклав до власної кишені.

Ні, вирішив Лодзен, усе це дурниці, просто Рутковський ще недосвідчений і не знає всіх правил, заведених у розвідці. Та й звідки йому знати? Зелене хлопча, що з нього візьмеш?..

— Ідіть і працюйте, — відпустив він Максима. — До кінця робочого дня прошу не залишати приміщення.

Увечері, коли Рутковський виходив зі станції, вахтер попросив його пройти до окремої кімнати. Двоє агентів служби охорони ретельно обшукали Максима, вибачились і відпустили. І в машині хтось побував: пачка «Кенту» лежала на щитку не зовсім так, як залишив її Рутковський.

Робили обшук і на квартирі.

Слава богу, Рутковський передбачив усе і передав одержані від Лакути гроші Олегові. Причепитися полковникові Лодзену не було до чого.

— Ти можеш зараз приїхати до Сенишиних? — Стефин голос звучав тривожно.

— Звичайно.

Чесно кажучи, Максимові хотілося побайдикувати після вчорашнього напруженого дня. Але він відчув: щось сталося, Луцька даремно не дзвонитиме.

— Не барися.

— Виїжджаю.

Стефанія трохи подихала в трубку, видно, хотіла щось додати, однак нічого не сказала й дала відбій.

Луцька з Іванною пили каву. Стефа спокійно привіталася з Максимом і, відставивши чашечку, так само спокійно повідомила:

— Вчора вбито Лакуту…

— Лакуту? — непідробно здивувався Максим. — Невже?

— Його задушили у власній машині в лісі неподалік від Гарміш-Партенкірхена.

Рутковський збагнув усе одразу: Богдан і Йосип… Їхній почерк. Дізналися про гроші й пограбували Лакуту.

Вдаючи здивованого, він запитав:

— І для чого потрібно було вбивати Лакуту? Такий статечний і розважливий пан.

— Ти бачив його останнім… — багатозначно мовила Стефанія.

— Ну й що?

— Мені здавалося, ваші справи…

— Може, ти підозрюєш мене?

— Підозрювати буде поліція.

— Через двадцять хвилин після того, як Лакута пішов, я був на Енглішер Гартен. До речі, перед цим бачив, що ви з паном Зіновієм роз’їхалися в різні боки.

— Стежив?

— Дивився у вікно.

— Це той Лакута, що в Стецька? — втрутилася Іванна. — Які в тебе справи з ним?

Рутковський посміхнувся: знала б вона, завдяки чому довелося їй з Юрієм виїжджати з Мюнхена. Відповів ухильно:

— Пан Зіновій передав полковникові Лодзену якісь папери. Я був простим зв’язковим.

— Таким уже й простим! — кинула на нього гострий погляд Луцька.

— Яке це має значення? Головне — зв’язковим! — Максим подумав, що слід негайно подзвонити Лодзену: почнеться розслідування, і поліція може докопатися до списків Лакути. А це небажано з усіх точок зору.

— Ти не передавав панові Зіновію нічого такого, чим могли спокуситися грабіжники? — запитала Луцька. — Звари нам ще кави, — попросила вона Іванну. Коли та пішла, Стефа додала: — Може, якісь коштовності?

— Грабіжникам у наш час в основному потрібні гроші.

— Ти заплатив панові Зіновію?

— Невже це так важливо, люба?

Стефанія закопилила губу.

— Виходить, я була останнім пішаком у вашій грі!

— Ти ніколи не будеш останнім пішаком, — майже щиро запевнив її Рутковський.

Стефа зиркнула підозріливо: чи не кепкує, та не помітила й тіні іронії в Максимових очах.

— Чого це? — все ж запитала.

— Бо вродлива й розумна. До речі, Лакута поїхав сам?

— Звичайно.

— Ну… ну…

— Що ти маєш на увазі?

— Могла б бути зі мною відвертішою.

Луцька подумала трохи й мовила зовсім спокійно:

— Ага, я й забула, що ти стежив через вікно.

— І все бачив, — ствердив Рутковський.

Стефанія зиркнула запитливо, певно, їй дуже хотілося довідатися, що саме бачив і знав Максим, але вона нічого не прочитала на його обличчі.

— Хто повіз Лакуту? — запитав Рутковський.

— Якби знала…

— З одним із них ти розмовляла перед нашою зустріччю з паном Зіновієм.

— Невже він? — жахнулася Луцька. Вона жахнулася так натурально, що, якби Максим не знав усіх обставин, обов’язково повірив би Стефанії.

— У мене нема ніяких сумнівів, — ствердив він.

Луцька блиснула очима:

— Тоді справа набирає зовсім несподіваного повороту.

— І ти знаєш це значно краще за мене, — відповів Рутковський.

Луцька довго мовчки дивилася на Максима, наче хотіла довідатися, до якої межі вона може бути відвертою. Нарешті сказала тихо:

— Мабуть, буде краще, коли про це вбивство знатиме якнайменше людей.

— Твоя правда, люба.

— Чому ти переніс місце зустрічі? Й так несподівано?

— Щоб позбутися зайвих свідків. Загинув Лакута, а міг і я.

— Невже?

— Якщо хочеш знати, у мене була велика сума грошей.

— Які ти передав панові Зіновію?

Рутковський вирішив не критися перед Луцькою: все одно вона дізнається.

— Грабіжники могли напасти на мене, тому я й переніс зустріч до «Зеленого папуги».

— І про це знали тільки Лакута, я і…

— І ще двоє?

— Так.

— І цих двох зараз нема в Мюнхені?

— Звичайно. І скільки вони?..

— Шістдесят тисяч!

— Марок?

— Доларів.

— Ого!

— Бачиш, вони знали більше, ніж ти.

Обличчя Луцької скривилося од люті, Рутковський вперше побачив її такою негарною.

— Нікуди вони не дінуться, — мовила вона впевнена. — Ми покараємо їх. А пан Зіновій!.. Боже мій, прикидався таким чесним, а сам — за шістдесят тисяч… Що він продав тобі?

— Звідки в мене шістдесят тисяч?

— Кому ж тоді?

— При нагоді запитаєш у пана Лодзена.

— Розвідці?

— А хто ж іще може платити такі гроші!

Луцька на мить замислилася.

— Розвідка задарма не платить, — мовила вона нарешті, й Рутковський подумав, що Стефанія зовсім не оригінальна. — То що могло бути в Лакути?

Максим лише знизав плечима, й Луцька проказала з гіркотою:

— Все навколо продається, боже мій, нема нічого святого! — Вона хотіла ще щось додати, але в цей час Іванна принесла піднос із кавником і чашечками.

— Дзвонив Юрій, — сказала Іванна, — зараз приїде.

Сенишин справді приїхав дуже скоро. Надів домашню куртку, налив собі келих коньяку.

— Сидите, як на поминках, — зауважив він.

— Поминки і є, — ствердила Луцька.

— Це ти про Лакуту?

— Так.

Юрій розуміюче зиркнув на Рутковського.

— Тепер мені ясно… — почав він багатозначно, однак, побачивши застережливий Максимів жест, затнувся.

— Що? — Повз увагу Стефанії не пройшло Юрієве збентеження.

— Що треба бути гранично обережним.

— Відкрив Америку, — махнула рукою Іванна. — Щоб я не бачила в тебе готівки.

— А ти рідше чіпляй свої коштовності.

— І це називається коштовностями?! — розпачливо вигукнула Іванна. — Два персні й перлинове намисто!

— Знаєш, скільки коштує одне намисто?

— І знати не хочу.

Луцька презирливо скривила губи. Вона не визнавала майже ніяких прикрас і носила тільки скромний перстень з дешевим камінцем.

— Ви знаєте новину? — спробував перевести розмову на інше Юрій. — Днями до нас прилітає із Сполучених Штатів пан Щупак.

— Модест Щупак? Кульгавий Диявол? — перепитала Луцька.

— Ви знаєте його?

— Звичайно.

Рутковський насторожився. Він чув про Щупака — одного з помічників керівника служби безпеки УПА Миколи Лебедя. Після війни Лебідь осів у Сполучених Штатах, а Щупак пригрівся біля нього.

— Хто такий пан Щупак? — запитав Максим умисно недбало.

— О-о, це розумний чоловік, — запевнив Юрій.

— Так, він даремно не прилетить, — процідила крізь зуби Стефанія. — Щось пронюхали угаверівці.

Рутковський подумав, що раптові відвідини Модестом Щупаком Мюнхена, можливо, пов’язані із списками Лакути, проте не став забивати собі цим голову. Справу вважав для себе закінченою, власне, мусив подзвонити лише Лодзену, бажано зараз, на другому поверсі є телефон…

Скориставшись із того, що Іванна зі Стефою почали гортати якісь ілюстровані паризькі журнали мод, а Юрій подався до саду, Рутковський швидко піднявся на другий поверх, причинив за собою двері й набрав номер Лодзена.

На щастя, полковник був дома. Вислухавши Рутковського, відповів коротко:

— О’кей, пане Максиме, новина справді неприємна, та все в наших руках. Не хвилюйтеся.

Іванна зі Стефою навіть не помітили кількахвилинної Максимової відсутності. Він підсів до них — чому б і йому не помилуватися паризькими красунями в модних туалетах.

Луцька мешкала в маленькій однокімнатній квартирі потемнілого од часу будинку. В кімнаті стояла тахта, сервант, шафа й крісла. Що тумбочка з магнітофоном.

Рутковський сидів на тахті, підмостивши під бік подушку, й дивився, як клопочеться Стефа.

Луцька рухалася повільно і водночас якось осмислено — не робила зайвих рухів, не метушилася, як переважна більшість жінок, здавалося, що вся її поведінка, навіть рухи, підпорядковані якійсь вищій меті.

Був суботній ранок, і вони збиралися поїхати в гори. Рутковський надибав невеличку річечку, де ловилася форель. Минулого разу вони зі Стефою, зловивши кілька рибин, смажили їх на шпичках над вогнищем, і Стефа запевняла, що саме в такий спосіб приготована риба смачніша за подану під різними соусами в ресторані Сенишиних.

Минув тиждень після вбивства Лакути. За цей час Максим кілька разів бачився зі Стефою й почав помічати в ній якісь зміни. Точніше, не зміни, вона ставилася до нього так само, але іноді Рутковський ловив на собі Стефин пильний погляд, ніби дівчина хотіла щось запитати й не наважувалася.

Максим дивився на Луцьку й думав, що, мабуть, він усе ж тільки тішить себе думкою, що знає її. Вважав, що Стефанія майже не має від нього секретів, і раптом ота зустріч біля готелю «Зелений папуга».

Луцька й два бандити із служби безпеки: Богдан і Йосип. Чи випадково вони перевіряли його? І чи не була ця акція інспірована Стефанією?

Стефа принесла Максимові склянку крутого чаю, сіла на край тахти й дивилася, як він п’є.

І знову Рутковський побачив у її очах запитання. Дівчина нахилилася до нього й запитала тихо — здавалося, зазирала Максимові в душу й читала його думки:

— Я не байдужа тобі?

Вона питала про це Максима вперше, взагалі він давно чекав від неї такого запитання, та начебто весь хід їхніх стосунків давав на нього абсолютно вичерпну відповідь.

Однак Стефа все ж запитала, і Рутковський, відставивши чай, обняв дівчину.

— Ти нічого ніколи не кажеш мені, — поскаржилася Стефа. — Ну, хоча б ті слова, які подобаються жінкам.

— Я вважав, що ти значно розумніша за інших, і словесний мотлох…

— Усі жінки люблять ніжні й красиві слова, — усміхнулася Стефа загадково. — Це все одно, що пестити жінку…

— Ти — найвродливіша в світі.

— Я знаю це, — відповіла Луцька зовсім серйозно, — і найрозумніша.

— Так, найрозумніша, — погодився Максим.

— Але навіть найрозумніша жінка може ставити найбезглуздіші запитання.

— Давай…

Стефа випросталася з його обіймів.

— Ти знаєш, — мовила, — як жінки ловлять чоловіків?..

— Догадуюсь. Але, по-моєму, я не той човен, до якого слід сідати. Може потонути.

Стефанія спритно витягнула з пачки сигарету, закурила, кілька разів затягнулася й одразу розчавила сигарету в попільниці. Недокурок стирчав якось самотньо, й червона помада на прикушеному фільтрі скидалася на криваву пляму.

— Можеш і потонути, — мовила Стефанія рішуче. — Особливо без мене.

Ця самовпевненість не сподобалася Рутковському. Він знав, що рано чи пізно така розмова мала відбутися, після неї вони або розійдуться, або ж невизначеність триватиме, як і раніше.

Нараз одна думка сяйнула в Максима. Вона видалася йому не такою вже й безглуздою, принаймні потішною, в усякому разі стосовно до нього, і він сказав, обережно добираючи слова, щоб не образити дівчину:

— Здається, ти, люба, належиш до жінок, які самі обирають собі чоловіків…

Луцька відповіла одразу, не замислившись ні на мить:

— Так.

— І ти обрала мене?

— Хіба це погано?

— По-моєму, я не належу…

— А ти не припускаєш, що мені видніше?

— Чого ж, може й так.

— А якщо так…

Рутковський не витримав і зареготав весело. Луцька трохи образилась.

— Смішно?

— Просто ситуація кумедна.

— Невже? А я гадала… Дивна манера в чоловіків переводити на жарт те…

— Пробач, Стефо, я не хотів тебе образити. Але ж усе так несподівано.

— Мені буває тоскно й самотньо. — Луцька поправила зачіску. Цей її жест не дуже-то й свідчив про душевне сум’яття, проте в ньому була якась зворушливість і беззахисність.

Максим пообіцяв:

— Ми повернемося до цієї розмови.

Стефанія похитала головою.

— Ти так не думаєш, — відповіла вона, ніби крапку поставила.

І все ж якась крихта надії збереглася в ній, бо сказала не зовсім впевнено:

— Ми ще встигнемо порозумітися, однак мені все одно гарно з тобою. Пий чай, бо охолоне.

Чай і справді трохи охолов, Максим ковтнув і відставив склянку. Він відчував незручність, якусь провину перед Стефою, хоч характер їхніх стосунків не давав підстав для таких почуттів. Все це трохи дратувало його, бо розумів і хисткість своєї позиції, зрештою, все переплуталось у нього, і Максим запитав трохи різкувато:

— І все-таки, чого ти хочеш?

— А нічого. — Стефа рвучко підвелася.

Максим подумав, що йому не так уже й погано в цій кімнаті. Правда, все ще не звик до свого мюнхенського буття й знав, що мине скільки завгодно років, але він все одно не звикне, не змириться з тим, що постійно мусить лицемірити й брехати, це виснажувало його, ночами він часто не спав, був огидний сам собі й боявся одного: чи зуміє колись очиститися, забути, стати самим собою?

Знав: щось прилипне, лишиться, і вже не бути йому колишнім Максимом, який пишався тим, що ніколи в житті й нікому не зробив підлоти. Правда, був певен: все, що робить тут, необхідне і йому, і багатьом іншим, зрештою, його народові, і Максимові друзі й товариші не засудять його, зрозуміють і підтримають.

Рутковський зітхнув і поцілував теплу Стефину долоню.

— Будемо збиратися, люба? — запитав він.

Луцька підвелася легко, взагалі була якоюсь легкою і жвавою, сповненою життя. Максим ніколи не бачив її розгубленою чи млявою.

— Вудки в машині? — запитала.

— Заїдемо по них.

— Я зварю кави й наллю в термос.

— Не клади багато цукру.

— Кажеш, наче не знаю твоїх смаків. — Пішла на кухню, але телефонний дзвінок зупинив її.

Апарат стояв у передпокої, Стефанія завернула туди й взяла трубку.

— Хто, хто? — запитала. — Який пан Модест?

Модест! Десь Максим уже чув це незвично ім’я. Так, так, Модест Щупак, оунівський діяч із Сполучених Штатів, саме про нього згадував днями Юрій Сенишин.

Але що потрібно Щупакові від Луцької?

— Ну гаразд, — сказала Стефанія, — якщо справа така нагальна, то я приїду… — Вона озирнулася на Максима, знизала плечима, показуючи, що нічого не може вдіяти. — Хоча… Звідки ви дзвоните? То, дуже прошу, приїжджайте до мене, адресу знаєте? Так, я розумію, не треба вибачень. — Поклала трубку й підійшла до Рутковського: — Зараз до мене приїде один старий шкарбан. Якась невідкладна справа, проте, сподіваюсь, це ненадовго. А ти їдь тим часом по вудки.

Рутковський нехотя підвівся. Подумав, що відвідини Щупака не випадкові. Та й сам його спішний приліт до Мюнхена підозрілий. Щось задумали оунівські діячі, і слід дізнатися, що саме.

Повільно зав’язав краватку і, скориставшися з того, що Стефа пішла до ванної переодягатися, залишив на тумбочці свого годинника. Потім витягнув із шкатулки в передпокої запасного ключа від квартири.

Зазирнув до ванної, попросив:

— Не дуже барися.

— Я його швидко виставлю, — пообіцяла Стефа.

— Чекатиму на вулиці.

— Добре.

Максимів «фіат» стояв у завулку. Рутковський відійшов убік, щоб Луцька часом не побачила його з вікна, закурив сигарету.

Чекати довелося недовго, біля Стефиного під’їзду зупинилося таксі. З нього виліз кремезний літній чоловік з ціпком, пішов, ледь накульгуючи, до парадного. Сумнівів не було: Модест Щупак, або Кульгавий Диявол, — так назвала його Стефа, коли почула про прибуття пана Модеста до Мюнхена. Тоді ж Рутковський обережно, поцікавився в Кочмара, хто такий Щупак? Той лише похитав головою й повторив Стефині слова: Кульгавий Диявол. Виявляється, так напинали Щупака в СБ за хитрість і підступність, його боялися навіть колеги по службі безпеки, по кажучи вже про зверхників різних рангів, Щупакове серце не знало милосердя, за найменшу провину він визнавав лише одне покарання — смерть і, кажуть, полюбляв особисто виконувати вироки.

Щупак зник у парадному, й Рутковський пішов до машини. Перед очима стояло Щупакове обличчя: брусуваті, наче рублені сокирою, риси, калмицькі запалі очі під вузькими бровами, важке підборіддя…

Кульгавий Диявол…

Рутковський шугнув до парадного, вибіг, перестрибуючи через сходинки, на третій поверх. Приклав вуха до дверей, прислухався. Зрештою він нічим не ризикує: якщо Стефа із Щупаком помітять його, скаже, що забув годинника й повернувся по нього.

Обережно відімкнув двері, зазирнув до передпокою.

У вітальні гомоніли. Рутковський переступив через поріг, не замкнув за собою двері, тільки причинив їх, стояв, спершись об одвірок, і слухав.

Щупак із Стефою, як і передбачав Максим, розташувалися в Кріслах біля журнального столика, звідти вони не могли побачити його, а він чув кожне їхнє слово. Слухав, притримуючи рукою двері, готовий вислизнути з квартири будь-якої миті.

— Я потурбував тебе, Стефо, тільки тому, що приїхав сюди у справі невідкладній. — Це голос Щупака.

— Звичайно, пане Модесте, — відповіла Стефанія, — я зрозуміла це відразу й запросила вас сюди, бо в моїй квартирі можна говорити вільно. Ми з вами в різних організаціях, і в нас на Цеппелінштрасе…

— Так, у вас там мікрофон на мікрофоні, а наша розмова цілком конфіденціальна. Ти працюєш у Стецька, він ворогує з Лебедем, але це нам не завадить. Тільки я сподіваюсь…

— Ви могли б про це й не говорити.

— Я впевнений в тобі, Стефо, однак специфіка нашої роботи вимагає такої суворої конспірації, що зайве нагадування ніколи по зашкодить.

— Чолові діячі національного руху вже мали не одну нагоду перевірити мене на ділі!

«Ого, — подумав Рутковський, — виходить, Стефа співробітничає з секретними оунівськими службами й користується там довір’ям. А втім, що тут дивного? Бачив же я її з Богданом, і перевірка зашморгом — таки її рук діло».

Щупак заперечив:

— У нас нема претензій до тебе, Стефо, і мій приїзд сюди — найкращий доказ цього.

— Можете розраховувати на мене, пане Модесте.

— Не чекав іншої відповіді.

— То я слухаю вас.

— Звичайно, ти розумієш, що ОУН і служба безпеки завжди мали довірених людей…

— Агентуру?

— Були у пас найсекретніші агенти, і список цих агентів в одному примірнику зберігався у самого Лебедя. Були й списки відданих нам людей, інформаторів, співчуваючих…

— Стривайте, пане Модесте, чи не пов’язаний ваш приїзд сюди із вбивством Лакути і його контактами з полковником Лодзеном? — запитала Стефа.

— Я завжди знав, що розуму тобі не позичати. Він щось продав американцям?

— Продав, і ми довідалися про це через своїх людей у розвідці.

— Що?

— Не поспішай, Стефо. Один із списків наших інформаторів пропав. Він зник у перші повоєнні роки. Зберігався в родича пана Зіновія, його дядька Івана Лакути. Радянська служба безпеки вистежила його, пан Іван загинув, відстрілюючись, на якомусь хуторі, і вважалося, що списки спалив сам Іван Лакута. І раптом через стільки років вони потрапляють до Лодзена. А півроку тому помер брат Івана Лакути, батько пана Зіновія…

— Отже, — розпачливо вигукнула Луцька, — списки були у батька Зіновія Лакути, і він, розбираючи батькові папери, знайшов їх.

— Думаю, це сталося саме так.

— І продав Лодзенові?

— На свою голову.

— Ви не вийшли на слід Богдана і Йосипа?

— Ще ні, але далеко вони не втечуть.

— Шкури!

— Справа не в них.

— У списках? Але ж я зрозуміла, що вони в американців. У надійних руках, і ви все одно передали б їх розвідці.

— Так то воно так, але є одна невеличка деталь, — заперечив Щупак. — Панові Лебедю відомо, що до Лакутиних списків був підколотий що один дуже важливий аркуш. Сім прізвищ, семеро наших довірених людей, відомих тільки Іванові Лакуті, і у чотирьох з них зберігаються коштовності розформованих куренів.

— Кажіть уже правду, пане Модесте! Розбитих і знищених… Яке це тепер має значення?

— Має, і дуже велике. Американці мусять повірити, що ми зовсім не розбиті й знищені, а тільки тимчасово пішли в підпілля. Збагнула?

— Наче вони нічого не розуміють…

— Розвідка все розуміє, а політикам очі замилити не завадить. Однак повернемось до списків. Цих сім прізвищ Лакута не передав Лодзенові.

— Він вів переговори з Лодзеном через…

— Я знаю, через кого, і якщо тобі важко…

— Чому важко? Через Максима Рутковського. Він працює у них на радіостанції, і ми зустрічаємось.

— Що це за один?

— Моя інформація може бути не зовсім об’єктивною, — завагалася Луцька.

— Я вірю в твій розум.

— Богдан із Йосипом перевіряли його.

— І він витримав перевірку?

— Ви ж знаєте Богдана.

— Так, аргументи вагомі. Але додатковий список міг прилипнути до його рук.

— Звідки Рутковський міг знати, про кого йдеться?

— І дурному ясно: окремий список…

— Логіка в цьому є, — ствердила Стефанія. — Однак для чого Рутковському списки, якщо він не працює на якусь розвідку?

— Може, розраховував продати? Тому ж Лодзенові?

— Звідки він міг знати про коштовності?

— Про це не знав ніхто, крім Лебедя та Івана Лакути. Пан Зіновій міг подумати, що це список резидентів, і притримати його. Через деякий час, певно, сподівався продати полковникові за значно більшу суму.

— А скільки там?.. Ну… коштовностей?

— Там, Стефо, шалені гроші. Якщо збереглися… Припустимо, частину з них хлопці витратили, не без того, проте мало щось і лишитися. Якщо знайдемо списки, поділимося…

— Це гроші нашої організації. ЗЧ ОУН…[3] мені б не хотілося…

Щупак відповів жорстко:

— Забудьмо зараз про організації. Коли пахне грішми, не до них. Багато маєш із Стецька? Коли б він дбав не про себе, а про організацію… Одне слово, про коштовності ніхто не повинен знати: пан Лебідь, я і ти, більше ніхто. Треба знайти список, оце найголовніше.

— Гадаєте, він у пані Мирослави?

— Ти добре знаєш її і повинна залагодити цю справу.

— Як?

— Скажеш, що наша організація мусить ознайомитися з паперами пана Зіновія.

— А якщо вона не схоче показати?

— Покаже, бо інакше… Їй відомо, що ми робимо з неслухами. Завтра підеш до неї.

— Завтра неділя, й ми…

— Пані Мирослава у від’їзді й повертається завтра. А якби треба було б, то ти пішла б і сьогодні.

— Завтра, то й завтра.

— І ні слова Рутковському. Чомусь не подобається він мені. Та може статися…

— Що?

— Усе може статися, Стефо, і, сподіваюсь, ти не дуже журитимешся.

— Все, що стосується Максима, я вирішуватиму сама.

— Домовились. Я мушу йти, таксі чекає на мене.

Максим вислизнув з передпокою, обережно, щоб не клацнув замок, причинив двері, швидко збіг сходами. Підняв капот своєї машини, вдав, що копирсається в моторі.

Через дві—три хвилини з будинку вийшов Щупак. Сів у таксі, яке чекало на нього, й поїхав. Мало не відразу з’явилася Луцька. Максим помахав їй замащеною рукою.

— Не було контакту, — поскаржився він, — ледве знайшов пошкодження. Дай ключі, треба помити руки.

Годинник лежав серед Стефиної біжутерії, Рутковський сховав його й акуратно вимив руки. Поклав до шкатулки запасний ключ, спустився на вулицю; Стефа сиділа за кермом і явно нетерпеливилася: адже мали ще заїхати по вудки.

— Що цей старий шкарбан хотів від тебе? — ліниво поцікавився Максим.

— Пусте. Міг почекати й до понеділка. Звичайна канцелярська бюрократія, — відповіла ухильно.

— Чим старіша людина, тим більшої ваги надає своїм маленьким справам.

— Угу… — підтвердила Луцька. — Нема чого робити, тільки час забирають.

Вони приїхали на своє місце біля струмка опівдні. Стефа заходилася розкладати вогнище, а Максим, прихопивши вудки, подався рибалити.

Відійшов за кілометр, приготував вудки, але не закинув, сів під деревом, обіпершись об шерехатий стовбур. Сидів і пригадував розмову Луцької із Щупаком.

Думав, як заволодіти ще й цим Лакутиним списком. Певно, доведеться звертатися до Лодзена. Так, йому самому до списка не дотягнутися. Лодзен — єдиний варіант.

Вирішивши це, Рутковський закинув вудку й мало не одразу витягнув велику форель. Клювало добре, й за годину Максим спіймав близько десятка сріблястих рибин.

Стефанія, побачивши вилов, заплескала в долоні. Вона швидко почистила рибу й почала смажити, а Рутковський простягнувся на килимку, стежив за вправними Стефиними рухами й згадував почуту розмову.

Що сказав Щупак?

Здається, так: «Усе може статися, Стефо, і, сподіваюсь, ти не дуже журитимешся?»

Це про нього, Максима Рутковського, і тільки дурневі незрозуміло, про що йдеться…

А як відповіла Стефанія?

«Усе, що стосується Максима, я вирішуватиму сама».

Тобто Луцька фактично погоджується із Модестом Щупаком і тільки обумовлює свою позицію.

А завтра вона піде на квартиру до вдови Лакути по список резидентів… Найважливіший документ пана Зіновія…

Стефанія, звичайно, не покаже йому список: вона вже відчула запах великих грошей, ось тобі й «ідейний» оунівський боєць — досить було Щупакові розповісти про коштовності, де й поділася її ідейність…

Але ж вродливе бісеня, он сидить на маленькому стільчику біля вогнища в квітчастому купальнику, перевертає на сковорідці рибу й позирає на Максима лукаво, наче нічого й не сталося, наче й не було чотири години тому розмови з Кульгавим Дияволом, під час якої вона зрадила Рутковського.

Стефанія немов прочитала Максимові думки, зиркнула скоса й усміхнулася; хіба може так ніжно посміхатися жінка, яка щойно зрадила?

Потім вони сиділи і їли рибу, пили вино, Стефа чаркувалася з Максимом і зазирала йому в очі якось здивовано, наче вперше бачила.

Рутковський розумів — Стефа виважувала, що їй важливіше і, певно, дійшла висновку: одне одному не завадить, де оті ефемерні оунівські скарби, може, все вже пішло за вітром, адже ж люди, яким довірили їх, також не дурні — шукай десь в Аргентіні чи Австралії хоч сто років!

А Максим сидить поруч, і нікуди від цього не дінешся, вона сама обрала його, вже звикла до нього, навіть трохи кохає…

Після обіду Максим викупався в холодній воді й запропонував одразу повертатися до міста.

Стефанія здивувалась, адже нікуди не поспішали, але Рутковський послався на невідкладні справи, про які буцімто забув. Він одвіз Луцьку й зателефонував Лодзенові додому.

Полковник не прийшов у захоплення від Максимового дзвінка, він збирався до ігорного дому в Бад-Візе, до того ж які можуть буті нагальні справи в суботу? Рутковський не відступав, і Лодзен нарешті згодився прийняти його. Він зустрів Максима холодно й непривітно, але, дізнавшись про причину відвідин, захвилювався й сам.

— Кажете, дружини Лакути сьогодні нема вдома, й вона повернеться тільки завтра? — перепитав.

— Так, і Луцька збирається відвідати її вранці.

— Як ви дізналися про це все?

— У мене ключ від квартири Стефанії, я зайшов до передпокою і почув розмову. Вони так захопилися, що не звернули уваги на клацання замка.

Полковник подумав трохи і, наказавши Максимові зачекати, вийшов з вітальні. Хвилин за п’ять чи трохи більше він повернувся видимо задоволений.

— Зараз ви поїдете додому, — наказав Максимові, — десь через годину чи півтори по вас заскочать працівники з нашої служби охорони. Вони — майстри своєї справи і відімкнуть будь-який замок. Поїдете з ними, хлопці не знають української, та й взагалі можуть не розібратися в паперах Лакути. Зате спеціалісти по обшуках. Словом, командуйте ними, як хочете. А список дістаньте. Це і у ваших інтересах, — додав він багатозначно.

Задоволений, що так швидко вирішив цю справу, полковник поїхав до Бад-Візе, а Рутковський подався додому.

Працівники служби охорони не примусили довго чекати на себе. Були вони чимось схожі один на одного, мабуть, служба накладає відбиток і на людську зовнішність — два кремезних молодики, коротко підстрижені, товстопикі, самовпевнені. Вони посадили Рутковського на заднє сидіння потужного «форда», спроможного наздогнати будь-яку машину, їхали мовчки, наче підкреслювали свою зверхність і виключеність.

Максим теж мовчав, і вони доїхали до будинку Лакути, перекинувшись словом чи двома, не більше… Зрештою, це влаштовувало Рутковського, бо про що розмовлятимеш з такими громилами?

Як і казав Лодзен, молодики були знавцями своєї справи. Два замки на дверях квартири Лакути клацнули майже одночасно, один з агентів нечутно ковзнув усередину, Максим хотів був рушити за ним, проте другий затримав його й пропустив лише після того, як перший визирнув з передпокою й подав знак, що можна заходити.

Квартира Лакути була брудною й погано вмебльованою. Складалася вона з двох кімнат, одна правила за спальню — в ній стояло широке незастелене ліжко, шафа з одягом та білизною й старе пошарпане трюмо. Друга кімната слугувала кабінетом і вітальнею водночас: письмовий стіл з розкиданими паперами приткнувся до серванта, а далі півстіни займали стелажі з книжками, теками, списаними від руки й на машинці паперами.

Максим підійшов до стелажа й став перебирати папери, але його не зовсім ввічливо попросили не лізти не в своє діло, мовляв, нехай пан Рутковський сідає в крісло й нічого по робить, принаймні спочатку, поки воші зорієнтуються.

Орієнтуватися агентам довелося недовго: швидко обдивилися вітальню-кабінет і витягнули з правої тумби письмового столу невеличкий залізний ящик-сейф.

Максим подумав, що на місці Лакути зберігав би список бандерівських резидентів десь у книжці або серед другорядних паперів, шукай тоді цілу ніч… Однак пан Зіновій, виявилося, мислив примітивніше. Люди Лодзена пововтузилися з сейфом лише кілька хвилин. Перебравши його вміст, залишили гроші, обручку й золотий годинник, а Максимові дали бумажник і перев’язану шпагатом паку листів та якихось паперів. Рутковський заходився коло них, а молодики почали обдивлятися шухляди письмового столу. Нараз один з них прислухався й нечутними кроками метнувся до передпокою. Рутковський подивився йому вслід без особливого інтересу, бо його увагу привернув клаптик пожовклого газетного паперу в бумажнику. Такий самий папір він уже тримав у руках, і тоді на ньому були надруковані списки інформаторів. Розгорнув і справді побачив сім прізвищ. Поклав на коліна, вдаючи, що розбирає інші папери; насправді читав і перечитував список, запам’ятовуючи прізвища й координати бандерівських резидентів. Міг би непомітно заховати його і потім переправити до Центру, але, ще їдучи сюди, вирішив: цього не варто робити, слід прислужитися Лодзенові й зміцнити свої позиції на РС. Треба було врахувати й такий факт: Луцька, не знайшовши списку і в той чи інший спосіб дізнавшись про перебування Максима на квартирі Лакути, обов’язково запідозрить його, може запідозрити й Лодзен, тож навіщо підставляти свою голову? Нехай полковник тішиться думкою, що роздобув списки цінних агентів, нехай сподівається на гроші й коштовності, через кілька днів Центр знатиме прізвища резидентів і вже подбає про те, щоб знешкодити їх…

Рутковський ще раз уважно перечитав прізвища й помахав папірцем, підкликаючи агента.

— Ось, — мовив він урочисто, — ось цей список! Я знайшов його.

В цю мить до кімнати зазирнув другий молодик.

— Тривога, — махнув він рукою. — Повернулася стара карга й треба ушиватися.

— Хто повернувся? — не збагнув Рутковський.

Замість відповіді перший агент схопив ящик-сейф, швидко поклав назад бумажник і папери, перев’язавши їх мотузком. Другий агент засунув шухляди письмового столу, забрав у Рутковського папірець із списком, підштовхнув до передпокою.

— Швидше! — наказав.

Перший тихо відчинив вхідні двері, визирнув. Зробив знак, що можна йти, і потягнув за собою Максима. Той нарешті збагнув, що додому повернулася дружина Лакути, мабуть, вона намагалася відімкнути двері, не зуміла й пішла по допомогу.

Вони спустилися на перший поверх і вийшли з парадного, мало не наштовхнувшись на жінку, яку супроводжував літній чоловік у картатій сорочці з короткими рукавами.

Жінка подивилася на них уважно, але не зупинилась, один з агентів чемно поступився їй дорогою і впевнено попростував до машини. Максим з другим агентом почекали, поки він піджене «форд», і сіли в автомобіль.

— Чудово… — пробурмотів перший агент. — Я не думав, що ми так швидко впораємось.

Рутковський простягнув руку.

— Дайте сюди список, — попросив він.

— Навіщо він тобі? — В голосі агента було невдоволення.

— Хочу ще раз пересвідчитися, чи справді той.

Агент подав папірця. Максим увімкнув світло і, не поспішаючи, прочитав ще раз список.

— Ну? — нетерпляче запитав агент.

— Порядок, — засміявся Рутковський і віддав папірець. — Нема ніякого сумніву.

Тепер Максим був певен, що точно запам’ятав прізвища й координати резидентів, та про всяк випадок заплющив очі, відкинувся на спинку сидіння й ще раз повторив у пам’яті прочитане.

Ще раз і ще…

— Доброго ранку, пані Мирославо. — Луцька пошукала, де поставити мокру парасольку, і приткнула її між вішалкою й пилососом. — Погода зовсім зіпсувалася. Як доїхали?

— А я повернулася ще вчора ввечері. Слава богу, бо довелося б добиратися під зливою. Проходьте, панно Стефо, у мене ще не прибрано, не звертайте уваги. Снідали?

— Не турбуйтеся, пані Мирославо, я у справах.

— До такої старої, як я, без справ уже не заходять. Я почастую вас кавою, не відмовляйтеся, голубонько, кращої кави не вип’єте ніде, і навіть покійний пан Зіновій визнавав це. Хоч який вередливий був, а мою каву полюбляв, царство йому небесне.

Стефанія пройшла до вітальні, огледілася.

— Каву потім, — мовила, — а зараз давайте поговоримо.

— Сідайте, дорогенька. — Пані Мирослава присунула гості стільця, сама примостилася на дивані. — Слухаю вас.

— Я за дорученням організації, — одразу поставила крапку над «і» Луцька. — У пана Зіновія був один документ, який належить організації. І ми мусимо знайти його.

— Ну, моя люба, — скривилася пані Лакута, — тепер тут усе належить мені, і я б не хотіла, щоб чужі люди своїми руками…

— І ви вважаєте мене чужою? — образилася Стефанія.

— Яка ж ти мені родичка?

— Я прошу дозволити передивитися папери пана Зіновія.

— А коли я не захочу?

— Я ж сказала: тут зберігається важливий документ організації…

— А йдіть ви під три чорти з усіма вашими організаціями!

— Не забувайтеся, пані Мирославо.

— А хто вбив Зіновія? Бандити з ваших…

— Ми знайдемо їх і покараємо, бо вони справді бандити.

— Інші не ліпші.

— Я б не радила вам, пані Мирославо, говорити зі мною в такому тоні.

— А це вже моє діло.

— А якщо ваше, то пригадайте, що пан Зіновій був причетний до секретів організації. І мушу вам нагадати…

— Не лякай!

— А я не лякаю, просто попереджаю.

Видно, пані Лакута й сама зрозуміла, що зайшла далеко, бо мовила примирливо:

— Ну добре, що тобі треба?

— Я ж сказала, у пана Зіновія зберігався один документ, точніше список…

— У нього тут цього мотлоху…

— Я пошукаю.

— Шукай, люба, тільки навряд щось знайдеш.

Луцька підійшла до стелажа, зняла кілька книжок, почала гортати.

Пані Мирослава забрала у неї книжку, взяла за корінець, потрусила.

— Роби отак, мила, бо тиждень шукатимеш.

Не чекаючи відповіді, пані Мирослава попрямувала до кухні. За кілька хвилин вона принесла кавник і печиво, несхвально подивилася на Стефанію й запросила до кави.

Сівши за журнальний столик, Луцька присунула до себе чашечку й запитала:

— Може, допоможете нам, пані Мирославо? Організація не забуде вас.

— А-а, — махнула рукою, — обіцянка — цяцянка, он Зіновію теж усе обіцяли, а що? Пшик, чистий пшик, і мені доведеться зараз десь влаштовуватись…

Луцька поставила чашку, взяла пані Лакуту за руку, міцно стиснула.

— Я не жартую, — мовила вона, не зводячи з неї погляду. — Мені важко назвати якусь суму, та коли пощастить, ви одержите від п’яти до десяти тисяч марок.

— А коли ні?..

Луцька розвела руками. Пані Мирослава трохи подумала й згодилась:

— Добре, моя мила. По-моєму, Зіновій тримав найважливіші документи отут, у сейфі. — Вона витягнула залізний ящик з-під письмового столу, дістала із сумки ключ, відімкнула. Показала бумажник і перев’язані мотузком папери. Взяла папери, дивлячись на них трохи розгублено. Нарешті сказала нерішуче: — Я зв’язувала їх не так… На тому тижні складала папери й зв’язала їх навхрест. А тепер їх перев’язано один раз.

Стефанія схопила паку, нервово зірвала мотузку, почала перебирати папери. Пальці ледь тремтіли, розгортаючи складені аркуші. Перебравши, запитала:

— Хто, крім вас, мав доступ до сейфа?

— Ключ один, і я завжди ношу його в сумці.

— Ви точно пам’ятаєте, що перев’язали паку навхрест?

— На склероз іще не хворію… Стривай… — Пані Мирослава почала швидко висовувати шухляди письмового столу. — Дивись, і в столі нишпорили… Тут, бачиш, у мене порядок був, лежали зошити, а згори конверти, я сама поклала купкою, а тепер розкидані.

— Виходить, за вашої відсутності хтось побував у квартирі?

Пані Лакута закліпала очима.

— Як же це?..

— Ви нікому не лишали ключі?

— Ні, люба, нікому. Тепер такі люди пішли, й не помітиш, як пограбують!

— А ключі пана Зіновія?

— Тут, у шухляді… — Пані Лакута витягнула з письмового столу два ключі на ланцюжку. — Ось вони, від мешкання. Замки в нас з секретом, навіть я вчора відразу не змогла відімкнути. По слюсаря ходила.

Луцька насторожилася.

— По якого слюсаря?

— Звичайного слюсаря. Вчора приїхала пізно, по одинадцятій, хочу відімкнути двері, а горішній замок не працює, заїло. Довелося йти по слюсаря.

— І він відімкнув?

— Так.

— Одразу?

— Розумієш, моя мила, чоловіки до цієї техніки краще прилаштовані.

Луцька трохи подумала й запитала:

— Коли поверталися із слюсарем, нікого не зустріли? Може, хтось виходив з парадного? Чи на сходах?

— Яке це має значення?

— Має, пані Мирославо, має.

— Ну, виходили якісь…

— Скільки їх було?

— Здається, троє.

— А точніше?

— Троє. Я ще подумала, у когось із сусідів гостювали, бо раніше їх не бачила.

Луцька покопирсалася в сумочці, витягнула фотографію Рутковського.

— Цей був серед них?

Пані Лакута придивилася, тримаючи його у витягнутих руках. Відповіла:

— Файний хлоп і, здається, був.

— Здається чи точно?

— Був. Я ще запам’ятала: у сірому костюмі.

— Але ж ви поверталися вночі, темно…

— А в нас перед під’їздом ліхтар. Біля самих дверей.

Луцька заховала фотографію. Обличчя в неї витягнулося, й очі потемнішали.

Виходить, до неї тут побували троє, і один з них — Максим. Певно, люди Лодзена, і вони випередили її. Також шукали список резидентів, мабуть, знайшли, пані Лакута сполохала їх, й вони у поспіху не встигли навести порядок.

Але звідки дізналися про список? Зрештою могли й не знайти його. Може, він лежить собі в якійсь теці чи книзі…

Луцька заходилася шукати далі. Перевіряла кожну книжку, кожну теку, догадуючись, що це марна праця, та мусила довести її до кінця, хоча б для того, щоб заспокоїти сумління.

Надвечір, перетрусивши останню книжку, Стефанія зателефонувала Щупакові. Призначила зустріч у маленькому ресторанчику неподалік від вулиці, де жив Лакута. Пан Модест, вислухавши Луцьку, посірів. Гнівно стукнув палицею об підлогу й виніс категоричний присуд:

— Твій любчик, і більше ніхто!

— Ви, пане Модесте, казали: про цей список знають лише троє — Лебідь, ви і я…

— Знали до вчорашнього дня.

— Ми розмовляли наодинці.

— Може, проговорилася цьому хлопчиськові?

— Ні.

— І я нікому не казав. Та факт лишається фактом: після нашої розмови троє приходять до мешкання Лакути. Двоє з Рутковським. Люди досвідчені, бо легко відмикають замки на дверях і навіть сейф. Хто вони?

— Я думаю: Лодзенові підлеглі.

— Авжеж, і їх привів твій Рутковський. Очевидно, підслухав нашу розмову…

— Виходить, так.

— Коли список у Лодзена, нам до нього не дотягнутися.

— Так, важко.

— Ну, хлопчик твій, ну, пройда!.. — нараз вибухнув люттю Щупак. — Йому це не минеться!

— Ми умовлялися провести вчорашній вечір разом, але він послався на справи…

— І обвів тебе навколо пальця.

Луцька зсунула брови.

— Отак підступно… — Губи в неї скривилися. — Ніхто ще так не ошукував мене!

Щупак постукав ціпком об підлогу.

— Облишмо емоції, — мовив нараз зовсім спокійно, — і давай тверезо поміркуємо. Припустимо, Рутковський справді якось довідався про пашу розмову…

— Він знав, що ви приїдете до мене. Чув нашу з вами телефонну балачку.

— Е-е, дитино! — вигукнув Щупак. — Так би й казала. Сучасна техніка…

— Так, так… І не поїхав по вудки, ремонтував машину, поки ми з вами домовлялися.

— Лодзенів шпигун! — рубонув долонею повітря Щупак. — Вони випередили нас, і тепер лишається єдиний вихід: ти мусиш побалакати із своїм хлопчиком. Запропонуй йому частку.

— Так, — погодилася Луцька, — і я спробую зараз… — зиркнула на годинник. — Сьогодні неділя, і якщо Максим не поїхав кудись…

— Зателефонуй.

Рутковський, почувши схвильований Стефин голос, одразу запропонував:

— Приїжджай до мене.

Міг не дуже хвилюватися: список бандерівських резидентів уже лежав у тайнику, і Олег мав забрати його нинішнього вечора.

Зустрівшись з Максимом, Стефанія вирішила не церемонитися.

— Ти був учора ввечері на квартирі Лакути? — запитала вона прямо.

Рутковський трохи розгубився. Звідки в Луцької така інформація, і що це може означати?

— Починаєш стежити за мною? — жартівливо запитав він, щоб мати хоч кілька секунд фори. Виходить, Стефанія знає про вчорашній обшук помешкання Лакути. Вона була там сьогодні й не знайшла список.

Але звідки їй відомо про вчорашній візит? Важко відповісти на це, однак заперечувати, мабуть, не слід: все можна звалити на Лодзена.

— Я не жартую, й мені треба знати, був ти у Лакути чи ні? — повторила Стефанія.

— Припустімо, був. — Максим узяв дівчину за руку, але вона відсмикнула її. — Ти не хвилюйся, Стефо, сідай. Взагалі я не маю права відповідати на твої запитання, бо відвідини квартири Лакути — службова таємниця. Але тобі признаюсь: був.

— Що ви шукали там?

— Ось на це запитання…

— Я допоможу тобі: аркуш із списком?

— Ну, якщо ти так поінформована…

— Ти підслухав мою розмову із Щупаком, і я тобі цього не пробачу!

— Я не маю права обговорювати з тобою цю проблему й дуже прошу…

— Ви знайшли список?

— По-моєму, ні.

— Не бреши.

— Мені неприємно вести розмову в такому тоні.

— Думаєш, мені приємно?

— То припинімо.

— Мені потрібен список.

— Стефо, я не розумію…

— Усе ти розумієш. Відповідай, ви знайшли список?

— Не знаю.

— Отже, знайшли. Де він?

— Ти ставиш мене в незручне становище.

— У Лодзена?

— Припустімо.

— Ти бачив його?

— Якщо навіть бачив, яке це має значення?

— От що, Максиме, — сказала Луцька загрозливо, — я не хотіла цього робити, але мушу. У тебе коротка пам’ять, ти забув невеличку подорож за місто на «мерседесі».

— Чого ж, я все добре пам’ятаю. І дякую за організацію приємної прогулянки.

— Вона може повторитися. Тільки тоді все обійшлося легко!..

— Погрожуєш?

— Нагадую.

— А я вважав тебе інакшою…

— Максиме, невже ти такий дурний? Нам, розумієш, нам з тобою потрібен той список!

— Якби ти сказала мені раніше…

— Ти знаєш, чого він вартий?

— Полковник Лодзен не ділиться з підлеглими своїми таємницями. — Максимові хотілося, щоб Луцька впевнилася: все пішло не від нього, а від Лодзена.

Мабуть, Стефанія трохи засумнівалася, бо сказала схвильовано:

— За той список заплатять стільки, що нам вистачить до кінця життя.

— Невже він стільки коштує? — удавано здивувався Рутковський.

Луцька уважно подивилася на Максима: може, й справді він не чув їхньої розмови із Щупаком і Лодзен з інших джерел дізнався про список Лакути?

А якщо Лебідь поінформував ЦРУ? Певно, ні, бо хто ж сам відмовиться від грошей? А Лебідь не міг не знати: якщо американська розвідка вийде на коштовності, вважай, що прилипло до рук, і до яких рук — не вирвеш!

Стефанія вирішила не критися перед Рутковським: коли він підслухав їхню розмову, все одно знає про коштовності, коли ні — може запалитися перспективою збагачення й дістати копію списку.

— Ви передали Лодзенові список людей, у яких зберігаються коштовності наших куренів, — сказала, пильно дивлячись на Рутковського.

— Невже?

— А якщо ти зможеш дістати копію, ми випередимо полковника.

Максим махнув рукою.

— Як же я її дістану? У Лодзена такий сейф і охорона… Все одно, що пограбувати банк.

— Ти мусиш це зробити.

— Я ж не божевільний.

— Граєш з вогнем.

— Знову погрожуєш?

— Ти не знаєш Щупака. Чув, як його називають? Кульгавий Диявол!

— Ну й що?

— Вважай, що ти сам собі підписав смертний вирок.

— І ти з ним згодна?

Луцька підвелася нервово.

— Від мене залежить мало.

— Але ж наші стосунки…

— Так, наші стосунки! — Луцька ступила крок до Максима, підвела на нього сині очі, і в Рутковського на якусь невловиму мить майнула думка, що вся ця розмова примарилася йому.

Але як вона сказала тоді Щупакові: «Все, що стосується Максима, я вирішуватиму сама…»

А зараз тільки прикривається Щупаковим іменем.

— Ти вважаєш мене винним? — запитав Максим.

— Розберемося…

Стефанія пішла не озираючись, не озирнулась і в дверях, хоч Максим хотів цього: сподівався прочитати в її очах присуд собі. А втім, не тішив себе надіями: від Кульгавого Диявола годі чекати добра.

Рутковський зайшов до полковника. Лодзен вислухав його ввічливо й серйозно, і Максим подумав, що, певно, його місія увінчалась успіхом і полковник закличе бандерівців до порядку, проте Лодзен, привітно усміхнувшися, сказав:

— Усе це дурниці. — Він помахав рукою й додав більш категорично: — Пусті погрози, не звертайте уваги.

— Ви ж знаєте їхню службу безпеки й Щупака, — не здався Максим. — І в мене вже є сумний досвід…

— Що було, те загуло, — недбало мовив Лодзен. — Я б на вашому місці не був таким помисливим.

— Вони готові на все, аби тільки мати список резидентів.

— Ні, — заперечив полковник, — Щупак — розумна людина й мусить збагнути: якщо список у наших руках, його карту бито. Тож не хвилюйтеся й працюйте спокійно. Щупак не насмілиться піти проти нас.

Розмова не задовольнила Рутковського. Звичайно, Щупак не насмілиться на відкритий бунт проти розвідки, Лодзен у такому випадку швидко скрутить йому в’язи. Але ж він, Максим Рутковський, лише працівник РС, Щупак це знає, а запевнення Лодзена розпливчасті й непереконливі.

Помізкувавши трохи над ситуацією, Максим вирішив, що має насамперед порадитися з Олегом і подумати про свою безпеку. Для цього він мусив мати розв’язані руки, суворий регламент роботи на РС сковував його. Перше, що він зробив, це пішов до Кочмара й попросив тижневу відпустку.

— Навіщо вам, пане Максиме? — щиро здивувався той. — Через місяць ви йдете в оплачувану…

Рутковський догадувався, що Кочмареві відомо про його зустрічі з Лодзеном. Пан Роман останнім часом ставився до нього, як до рівного, й навіть пригостив колись у буфеті чаркою — жест, зовсім не притаманний шефові. Тому Максим і відбувся туманним поясненням: мовляв, має деякі справи особистого характеру, він говорив уже з полковником, і той порадив звернутися безпосередньо до пана Романа. З іншим Кочмар і не розмовляв би, одразу вигнав би з кабінету, але псувати стосунки з Рутковським не хотів і дозволив йому відпустку.

Максим подзвонив з телефонної будки Олегові, умовився про зустріч і поїхав за місто. На сімдесят другому кілометрі звернув з шосе, тут починався сосняк, грибне місце.

Рутковський сів на килимку, щоб не прогавити Олега. Лісовим путівцем, поблизу якого він зупинився, за весь час проїхали два чи три автомобілі; вони з Олегом обрали місце пустельне, де їх ніхто не міг побачити.

Десь неподалік хтось палив вогнище — в лісі пахло димом. Рутковський чомусь згадав, як розкладали вони вогнища, коли ходили по гриби десь за Броварами чи Конча-Заспою, смажили шашлики, пили пиво. Певно, ліси під Києвом густіші і не такі витолочені, як тут, дихається там вільніше, а дим від вогнищ не такий задушливий. Поворушився, справді чомусь стало важко дихати, наче дим заповнив усе навкруги — ядучий і гіркий.

Білий «пежо» запізнився всього на кілька хвилин. Проїхав не зупиняючись і звернув до молодого лісу, Максим почекав ще п’ять хвилин і, впевнившись, що за Олеговою машиною ніхто не стежить, двічі коротко натиснув на клаксон. Олег не поспішав, Рутковський уже збирався був повторити сигнал, коли почув шарудіння в посадці ліворуч, зовсім не там, звідки чекав Олега.

У лісі було парко, Олег спітнів, він із задоволенням випив півпляшки мінеральної води й ліг на килимку поруч з Рутковський. Лежав горілиць, дивився в небо, слухав шум сосен і, здається, зовсім не чув Максимової оповіді. Проте, вислухавши, сів, обійнявши коліна руками, подумав трохи й мовив зовсім не те, чого чекав од нього Рутковський:

— Погані справи, не подобається все це мені.

— Ти не перебільшуєш?

— Цей Щупак — просто бандит, і логіка у нього бандитська. Важко щось передбачити.

— Ти ж чув: мого долю збирається вирішувати Стефанія…

— Один дідько.

— Ну, в нас же якісь стосунки…

— Луцька переступить через усе. Якщо ти їй не потрібен.

— По-моєму, вона на щось сподівається.

— Це по-твоєму, а тут треба діяти напевно.

— Знати б як…

— Тоді зробимо ось що: завтра ти виїдеш за кордон. Я поінформую Центр, почекаємо, що там вирішать. Можливо, твоя місія на цьому закінчена.

— Чому?

— Лодзен від тебе відмовився. Розумієш, відмовився з легким серцем і буде радий, коли з тобою щось станеться. Зникає зайвий свідок. Тобі відомо, що він поклав до кишені понад десять тисяч за списки, а головне, ти знаєш про бандерівські скарби. Навіщо йому такий поінформований підлеглий?

— Твоя правда, — погодився Максим.

— Це ще не кінець. Припустімо, все обійдеться, Щупак і Луцька змиряться з поразкою й не чіпатимуть тебе. Мине місяць, два, найбільше три, і Лодзену стане відомо, що його сподівання марні: гру із списками програно. А вони побували в твоїх руках…

— Я думав про це, — кивнув Рутковський. — Полковник шукатиме винних, і я стану першим.

— А коли ти так добре все розумієш, збирай речі і тікай з Мюнхена. Завтра чи післязавтра маєш бути за кордоном. Ось тобі адреса пансіонату. Я знайду тебе.

Рутковський із злістю зламав соснову гілочку.

— Прикро, — сказав він. — Прикро кидати тут усе. Така гарна робота, сидіти б і сидіти.

— Угу, — кивнув Олег, — це правда, і, може, в Центрі щось придумають. Але ж ти й так зробив багато. Секретні документи «Свободи», вони знаєш скільки важать? А списки Лакути?

— У мене таке відчуття, ніби я тільки почав. Як на першому курсі інституту.

— Ну, бувай, — підвівся Олег. — У мене ще справи… А ти сьогодні не ночуй вдома. Завтра вранці збери речі і їдь. Відпочивай, поки тебе не знайдуть.

Він зник у сосняку, наче розчинився в ньому, й хвилин через десять білий «пежо», перевалюючись на вибоїнах лісового путівця, майнув за деревами.

До Мюнхена Рутковський повернувся, коли вже смерклося. Хотів переночувати в готелі, але роздумав і поїхав до Сенишиних. Юрія знову нема вдома, а Іванна завжди рада йому, їй також сумно, і вони разом якось перебудуть цей вечір. Подивляться телевізор або підуть у кіно.

Про всяк випадок Рутковський поставив свого «фіата» на сусідній вулиці, навряд щоб Кульгавий Диявол вистежував його, проте береженого й бог береже.

Іванна справді зраділа Максимові, заклопоталася з вечерею, заварила духмяний чай. Вона одразу зрозуміла, що в Максима неспокійно на душі, але ні про що не розпитувала.

Після вечері Максим, пославшись на втому, пішов спати. Заснув напрочуд швидко й спав міцно, без сновидінь. Прокинувся, коли сонце вже зазирало до кімнати, певно, миготливі сонячні зайчики й розбудили його. Швидко одягнувшись, збіг униз, до Іванна вже смажила яєчню. Вона розбила мало не десяток яєць, Рутковський здивувався, навіщо аж стільки, й Іванна пояснила, що дзвонила Стефанія, вона недавно виїхала з дому й зараз буде тут, снідатимуть утрьох.

Побачення з Луцькою не входило в Максимові плани, але, зрештою, він не мав нічого проти зустрічі.

Стефанія приїхала на таксі, вона була в темній кофтині й спортивних штанях, наче збиралася в подорож. Подивилася на Рутковського, ніби щось знала, і, виявилось, таки знала, бо сказала без будь-якої підготовки:

— Вчора я дзвонила Катрі Кубійович, і вона повідомила, що ти взяв тижневу відпустку. Кудись збираєшся?

— Та ні, просто втомився.

— Воно й видно… — В голосі Луцької прозвучала іронія.

Вести розмову в такому ключі Максимові не хотілося, він нічого не відповів, слава богу, Іванна покликала снідати.

За сніданком вони майже не розмовляли. Максим кілька разів ловив на собі Стефині погляди: виходить, учора вона розшукувала його не тільки на роботі, сподівалася, що з’явиться хоча б пізно ввечері додому, мабуть, дзвонила кілька разів і тільки вранці на всяк випадок зателефонувала Іванні.

Іванна пішла на кухню по каву, і Стефанія запитала:

— Що ти сьогодні робиш?

Максим знизав плечима. Луцька зрозуміла це по-своєму й запропонувала:

— Поїдьмо до нашого струмка.

Вона не попросила, а мало не наказала. Рутковський першої миті хотів відмовитись, але, подумавши, погодився, щоправда, застеріг:

— У мене тільки півдня вільні.

— Ти ж у відпустці.

— Все одно, справи.

— Ну, хоч півдня. Їдьмо. — Вона підвелася, навіть не дочекавшись кави, така вже в неї була вдача, імпульсивна, запальна; але Іванна саме принесла кавник і відмовлятись було незручно.

Максим пив не поспішаючи і думав: чого Луцькій захотілося поїхати до струмка? Натура вона не сентиментальна й навряд чи в неї виникло бажання сидіти на березі, слухати плюскіт води, збирати польові квіти або просто лежати горілиць, милуючись хмарами. Отже, виникла якась справа, і Стефа має розмову до нього.

Рутковський запропонував Стефанії сісти за кермо, але вона відмовилася. Це трохи здивувало Максима: Луцька вміла й любила водити машину й дужо добре розбиралася в перевагах нового «фіата» перед старим «фольксвагеном». Зрештою Максим пояснив це тим, що Стефа була трохи збуджена й не хотіла ризикувати.

Їхали містом мовчки, курили й мовчали, Максим скоса поглядав на дівчину.

Луцька трохи відкинула сидіння й напівлежала, торкаючись щокою підголовника, відвернулася од Максима, може, боялася поглядом чи необережним рухом виказати себе, а може, просто втомилася й відпочивала.

З міської колотнечі вибралися нарешті на шосе, не автобан з його великими швидкостями й суворими автомобільними законами, а на старе шосе, колись воно було класною магістраллю, тепер другорядне, й рух на ньому був відповідно менший і повільніший.

«Фіат» легко набрав дев’яносто кілометрів, проте й це не сподобалося Стефанії — повернулася і, певно, хотіла зауважити Максимові, але так нічого й не сказала. У мовчанці вони й доїхали до струмка.

Рутковський поставив машину на галявинці під великим осокором, звідси до річечки вела звивиста стежка, в’юнилася поміж кущами ожини й дикої малини, і Стефанія полюбляла, обдираючи руки, залазити у саму гущавину і ласувати дрібними, але дивовижно смачними ягодами. Вона вистрибнула з машини й побігла не озираючись до води, туди, де вони розкладали вогнище і смажили форель, коли рибальське щастя всміхалося Максимові.

Рутковський замкнув машину і побіг за Стефою; вона стояла й дивилася, як він спускається стежкою, і в її очах Максим побачив чи то докір, чи виклик. Він зупинився поруч, Стефанія схопила його за руку й потягла стежиною вздовж ручая; вище за течією вони колись надибали великі валуни, відшліфовані водою під час дощів, тоді ручай ставав стрімкою гірською річкою, виходив з берегів, вивертав з корінням дерева й ніс із собою мул і каміння. Біля валунів завжди добре ловилася форель; можна було й просто посидіти на холодному камінні, дивлячись на невпинний плин води.

Стефанія опустилася на валун, запитала:

— Навіщо ти взяв відпустку?

— Я ж казав, справи…

— Кудись їдеш?

— Можливо.

— Куди, якщо не таємниця?

Рутковський розвів руками.

— Ще сам не знаю.

— І до цього спричинилися списки Лакути?

— Ні, — відповів упевнено, — це зовсім інша справа.

— Коли повернешся?

— Думаю, через тиждень.

— Я чекатиму.

Стефанія набрала води в обидві жмені, ковтнула, зиркнула на Максима скоса й бризнула на нього.

— Якийсь ти сьогодні дивний, — мовила вона.

— Сама казала: наді мною тяжіє гнів Щупака.

— Все воно вийшло якось не до ладу, — зітхнула дівчина, — й мені шкода, що ти встряв у цю справу.

— Не я, то хтось інший…

— І то правда. Не думай більше про це.

— Просто я весь час пам’ятаю твої слова: підписав собі смертний вирок.

— Так, Кульгавий Диявол — страшний, але я знайду спосіб приборкати його.

Рутковський подумав, що, може, й справді знайде, і його від’їзд за кордон передчасний.

— Добре, — мовив, — я приїду через тиждень, і ми повернемося до цієї розмови.

Стефанія задивилася на сріблясту форель, що вигравала у воді.

— Шкода… — сказала вона, — шкода, що ти не захопив вудки. Сьогодні гарний день, бачиш, і риба ходить.

Десь поблизу на дереві засвистів дрозд, різко закричала горлиця. День справді видався гарний: не спекотний, тихий, і Максимові нікуди не хотілося їхати. Та нічого не вдієш, завтра вранці він уже буде далеко, в маленькому прикордонному містечку.

Стефанія сказала так, наче між ними нічого й не сталося:

— Не затримуйся.

— Постараюся.

Максим підвівся, Стефа взяла його за руку, й вони рушили берегом ручая, перестрибуючи через каміння.

Обминули нагромадження валунів — улюблене Максимове місце: йому подобалося видиратися на них, горішній камінь утворював сідло, тут можна було довго сидіти, милуючись напрочуд гарним краєвидом. Попереду ручай, що ніс свої стрімкі води через кам’яний хаос, дубовий гай на протилежному березі, буйні трави трохи нижче.

Рутковський зупинився. Подумав, що, певно, ніколи більше не сидіти вже йому на валуні й не бачити трьохсотрічних велетнів по той бік річки.

— Зачекай, — попросив він Стефу, — зачекай, я зараз.

Він швидко дістався сідловини, став на неї, щоб далі бачити, повернувся ліворуч — тут починалося чагарникове царство, ген виднілася стежка, що губилася в кущах, ручай і навіть червоний дах його «фіата» віддалік.

Біля машини хтось стояв, а може, це тільки видалося Максимові, бо чоловіча постать одразу зникла. Ні, таки там хтось був, Рутковський не міг помилитися. Випадковий перехожий чи рибалка?

Максим затримався на хвилину; чоловіча постать з’явилася знову, тепер вона віддалялася від машини, пірнаючи в кущі й виринаючи з них. Потім чоловік вийшов на галявину, ішов швидко, і навіть звідси було видно, як він накульгує.

Максим скотився з валунів.

«Невже Кульгавий? — подумав він. — Що йому треба біля машини? Засідка, і влаштувала її Стефа?..»

А Стефанія дивиться весело й відкрито, невже вміє так прикидатися?

Але ж Кульгавий поспішав од машини до шосе, якби засідка, то заховався б у кущах, там така гущавина, що за крок нічого не помітиш.

— Ходімо… — Максим пропустив Стефанію вперед, ішов, не поспішаючи й сторожко вдивляючись у кущі.

Дівчина помітила це, але ніяк не зреагувала: підстрибувала жваво й наспівувала тихесенько:

А коли ми кохалися, сухі дуби цвіли,

А коли ми розлучались, зелені пов’яли…

Нарешті вони вийшли на галявину, біля «фіата» нікого не було.

Рутковський обійшов навколо машини. Ніяких слідів, тільки трава ледь прим’ята, але ж прим’яти її могли й вони із Стефанією, коли виходили з машини.

І все-таки, чому Кульгавий крутився тут?..

— Поїхали? — Луцька нетерпляче взялася за ручку дверцят.

— Чекай… — Одна думка раптом вразила Максима, він обережно відсунув Стефанію і відчинив праві дверцята.

— Ти що? — запитала вона здивовано, але Максим не відповів. Ліг на сидіння грудьми й обдивився замок запалювання, потім зазирнув під переднє сидіння.

Нічого не знайшов, виліз із машини, обтер хусточкою спітніле чоло.

— Загубив щось? — Стефанія сіла в машину, дістала з багажничка гребінець, почала розчісувати скуйовджене вітром довге волосся.

Максим ще раз обійшов «фіат», ліг просто на траву, зазирнув під машину. Нічого не помітивши, підвівся і обтрусився.

Стефанія заховала гребінець, запитала:

— Щось зіпсувалося?

— Зажди…

Максим підняв капот, нахилився, роздивляючись, і зразу відсахнувся злякано.

Ось воно! Кульгавий приходив недаремно.

— Іди сюди, — покликав Максим Стефанію. Виходить, Щупак приготував пастку для них обох, і ніякої засідки Луцька не організовувала.

— Що там? — визирнула з машини дівчина. — Ти ж знаєш, я в тих залізяках нічого не тямлю.

— Швидше!

Луцька відчула щось у його голосі, вистрибнула, нахилилася над мотором з протилежного боку.

— Ось! — Максим тицьнув пальцем у невеличку коробочку, прилаштовану біля замка капота. Від неї тягнулися два дротики.

— Ну й що? — байдуже запитала Стефа.

Рутковський, не відповідаючи, обережно від’єднав дротики. Підважив на долоні пластмасову коробочку, наче в ній були звичайні цукерки.

— Вибухівка, — тепер уже зовсім спокійно сказав він. — Пластикова бомба, розумієш? Досить мені було увімкнути запалення…

Він побачив, як побіліли щоки в Луцької.

— Ти збожеволів! — видихнула дівчина.

— Нас розірвало б разом з «фіатом»…

Максим спробував усміхнутись, але усмішка, певно, вийшла кривою. Додав похмуро:

— Щупак таки справді засудив мене до смерті. От тільки при чому тут ти?

— Щупак?

— Я побачив його з валуна. Випадково.

Очі в Стефанії потемнішали: нарешті вона зрозуміла все. Взяла в Максима коробочку, огледіла уважно.

— Дай її мені, — мовила вона тоном, що виключав заперечення.

— Навіщо?

— Щупакові це так не минеться! — Луцька заховала коробочку в сумку, повісила її через плече. — Їдьмо.

«Фіат» завівся з півоберта, Рутковський виїхав на шосе, роззирнувся, але нікого не побачив.

— Думаєш, він чекав тут? — усміхнулася Стефанія. — Навряд. Старий вовк був певен, що нам не врятуватись, і поспішив від’їхати подалі. Ну, нехай тепер начувається! — погрозливо додала вона.

— Тобі куди? — запитав Максим, наче й не почув Стефиної погрози.

— Завезеш додому.

— Будь обережною.

— Буду… — Стефанія раптом схлипнула зовсім по-дитячому. Та одразу взяла себе в руки, поклала на коліна сумку, поплескала по ній долонею, ніби там лежала не вибухівка, а її косметика. — Хай начувається! — повторила впевнено.

Максим висадив Луцьку біля її будинку й поїхав додому. Піднявся не ліфтом, а сходами і, пересвідчившись, що ніхто не чекає його на сходовій площадці, зайшов до квартири. Взяв із собою тільки костюм, білизну, магнітофон і транзистор, подумав трохи й прихопив подарований Стефою спінінг, гарний спінінг з автоматичною котушкою, обвів поглядом кімнату, яка тепер здавалася йому зовсім чужою, без будь-якого жалю замкнув двері й викликав ліфт.

Рутковський переночував, як і передбачав, у прикордонному містечку. Прокинувся пізно, поспішати не було куди, та й чи не все одно, де вбивати час: у пансіонаті, адресу якого назвав йому Олег, чи тут, у маленькому симпатичному готелі, де простирадла пахнуть лавандою й свіжою гірською водою?

Поснідав. Рум’яна булочка з маслом виявилась дуже смачною, по кажучи вже про міцну каву. Максим попросив свіжі газети, були вже навіть мюнхенські, став ліниво гортати їх.

Реклама… оголошення… пригоди…

Погляд зупинився на набраному великими літерами заголовку:

ВБИВСТВО НА АЛЬТШТРАСЕ

Прочитав замітку й відставив чашку. Невже Стефанія? Прочитав ще раз:

«Сьогодні ввечері на Альтштрасе вбито двома пострілами з пістолета громадянина США Модеста Щупака. Як нам стало відомо, вбитий обіймав одну з керівних посад в організації українських націоналістів — ЗП УГВР. Вбивці вдалося зникнути. Поліція провадить розслідування».

Максим прочитав замітку ще раз. Отже, Стефанія слів на вітер не кидає, й рука в неї справді тверда.

Рутковський згадав красиву руку з довгими ніжними пальцями й червоними випещеними нігтями… Подумав, що тепер йому вже нічого не загрожує і він даремно їде за кордон.

Але Центру видніше, в Центрі розберуться і без нього, й Олег передасть наказ…

Максим розплатився з господарем готелю, завів машину й рушив кривими вуличками міста до річки, за якою височіли порослі лісом схили невисоких гір.

Там був кордон.

МІСТ

ПОВІСТЬ

ДЕНЬ ПЕРШИЙ

Дорош виїхав з міста десь пополудні Житомирським шосе. Хотілося самотності — далі від сімейних клопотів і міської метушні. Він любив їхати не кваплячись: тримав на спідометрі кілометрів шістдесят і не звертав уваги на глузливі погляди власників «Запорожців», яким нарешті вдалося обійти «Жигулі».

Позаду лишилося Святошине, прошурхотів під колесами міст через Ірпінь. Почав накрапати дощ, і Дорош увімкнув «двірники». Було самотньо й гарно, під одноманітний шурхіт «двірників» легко думалось. Думки в такі хвилини швидкоплинні, зникають хутко, не затримуючись, паче автомобільна швидкість впливає і на них, пропадають десь за поворотом, як кілометрові стовпчики. Мабуть, такі хвилини нічим не відрізняються одна від одної, та вони сповнені якогось особливого внутрішнього змісту, у цей час заглиблюєшся сам у себе, в свої переживання, і сам собі здаєшся кращим, ніж ти є насправді, й письмо твоє видається не таким уже й поганим, та й взагалі підмальовуєш усе рожевою і блакитною фарбами.

Навіть дощ, який бив у вітрове скло, не псував Дорошеві настрою, навпаки, була в його монотонності своя принада.

Дорош вдивлявся у чорну мокру стрічку шосе, й перед очима оживали рядки його повісті: він бачив усе, що стоїть за ними, бо нічого не вигадував, більше того, часто не вистачало сил, щоб передати те, що знав, що пережив і чого ніколи не забуде. Бо це була розповідь про його молодість, про дні важкі й тривожні, про силу людського духу й смерть, словом — про війну…

Він автоматично крутив баранку, розминаючись із зустрічними машинами, сигналив, а сам давно вже був там, у тридцятирічній минувшині, — мовби знову переживав усе те, що було з ними тоді…

Вони — це п’ятеро з фронтової розвідки, п’ятеро переодягнених у німецькі мундири, можливо, смертників. І Дорошеві чомусь стало страшно, як було страшно й тоді, та, певно, це було неправдою, бо який же може бути страх, коли сидиш у комфортабельній машині і їдеш через мирне село з універмагом і чайною? Цим п’ятьом він і присвятив свою повість і згадував її, ніби перечитував ще і ще раз. На хвилину закрався сумнів: чи впізнають вони один одного й чи зможуть порозумітись — адже він їде на зустріч, призначену тридцять років тому, скільки води спливло… Потім подумав, як сприймуть вони його писанину — колишні хлопці з фронтової розвідки. Але скоро забув про це, згадував, і все…

ДВОЄ В КАБІНІ

Попереду, розбризкуючи гусеницями багно, сунула «тридцятьчетвірка». Здавалось, вона пливла по баюристій канаві, яку тільки умовно можна було назвати дорогою, пливла повільно, й жерло гармати весь час погойдувалось, ніби шукало чогось попереду, готове першої-ліпшої миті вивергнути вогонь. Брязкіт гусениць, бризки грязюки з-під них, сморід відпрацьованого пального заспокоювали, немов темрява не приховувала нічого страшного, лише насторожувала своєю загадковістю, як насторожує ніч довкола вогнища: мерехтливе освітлене коло, а за ним — чорне безмежжя…

Дорош потер перенісся, відганяючи полохливі думки, за сталевою спиною «тридцятьчетвірки» він почувався надійно. Подумав, що було б добре, якби вона прикривала їх і падалі, та знав: десь за кілометр, а може, й скоріше, танк з’їде на узбіччя, і далі вони поїдуть самі в темряву й невідомість. І все залежатиме тільки від їхньої витримки, винахідливості й, певно, від збігу обставин.

Лейтенант сидів у кабіні трофейного вантажного «мерседеса». Кілька механіків півдоби чаклували над машиною: перевірили мотор, змастили, перевзули в нову гуму, й тепер вона йшла слідом за танком легко, наче граючись, лише кілька разів на підйомах водієві довелося перемикати швидкість.

Дорош простягнув ноги, переставив автомат праворуч, уткнувши дулом у дверцята, й зиркнув на водія. Знав, що Пашка Дубинський — майстер свого діла: його батько возив колись командарма й привчив сина до автомобіля змалку. Пашка недбало тримав кермо однією рукою й, здавалося, дрімав, погойдуючись у такт руху автомобіля; Дорошеві мимоволі захотілося штовхнути його, привести до тями — адже вони перебували в нейтральній зоні, можливо, німці вже встигли організувати якусь оборону і за хвилину — другу вдарять із протитанкової гармати в лоб їхній «тридцятьчетвірці», різонуть з кулемета по «мерседесу»… Тоді став крапку на так гарно задуманій і підготовленій операції.

Дубинський поклав другу руку на баранку й раптом загальмував — Дороша кинуло вперед, він встиг упертися руками в щиток і побачити, як чорне громаддя танка різко розвернулося праворуч, наче в нього зірвалася гусениця. Почувся удар, скрегіт металу, і якісь маленькі тіні метнулися на узбіччя.

Дорога поклав руку на плече Дубинському, але тому не треба було нічого наказувати. Пашка блискавично оцінив ситуацію й спрямував важкий «мерседес» ліворуч, машина мало не сповзла колесами в кювет, та одразу вирівнялась, рвонула вперед, обійшовши «тридцятьчетвірку», проминула, ледь не зачепивши бортом, грузовик, що стояв на узбіччі, й пірнула в темряву.

— Він їм зараз дасть чосу… — задоволено засміявся Дубинський, озирнувшись, наче й справді міг побачити, як «тридцятьчетвірка» чавить гітлерівців. І додав уже без усмішки: — Танк збив у кювет гармату, мабуть, рештки якоїсь фріцівської батареї.

Дорош, правду кажучи, не встиг помітити, куди врізалась їхня «тридцятьчетвірка», та все ж ствердно кивнув головою і мовив упевнено:

— Від тої гармати лишилася купа брухту…

Грузовик кинуло на вибої, і він мало не зачепив крилом фіру, що раптом виринула з темряви. Хтось біля неї замахав їм руками, лаючись і вимагаючи зупинитися, але Дубинський спрямував грузовик на узбіччя і посунув по самому краю шосе, об’їжджаючи валку німецьких підвід.

Дорош поплескав Дубинського по плечу й наказав:

— Тихіше на поворотах! Зваж: тепер це «свої», і можемо вскочити в халепу…

— Але ж у нас важливий вантаж, і вони нам заважають, — цілком серйозно відповів Дубинський, проте швидкість трохи зменшив.

Дорош висунувся у вікно. Тепер їм треба все добре запам’ятовувати: вранці перший сеанс зв’язку, й цінність інформації прямо пропорційна їхній спостережливості.

Валка повільно сунула розбитою дорогою, солдати підганяли змучених коней, голосно лаялись, підпираючи плечима важкі фіри. Дорош не бачив жодного обличчя, але уявляв собі їх: із запалими очима, змучені й налякані — радянські війська кожної миті можуть наздогнати… Кинути б під три чорти ці важкі фіри й чкурнути якомога далі від смерті, яка дихає за спиною… А вони йдуть, втомлені до краю, чалапаючи по багні. Солдати лають мерзенну погоду, триденний безперервний дощ — він розквасив дорогу й промочив їх до нитки. Щоправда, водночас він і єдиний їхній рятівник: якби тумани не лягли на землю, над дорогами висіли б штурмовики й бомбардувальники, розбризкуючи свинцеву смерть, але хто думає про штурмовики, коли холодно так, що, здається, й сама смерть не страшна…

Дорош відчинив дверцята й зазирнув у кузов. Хлопці сиділи під брезентом — фельдфебель і двоє рядових у німецьких плащах і касках, охорона важливого вантажу, за який персонально відповідає він, обер-лейтенант вермахту Курт Вессель, ще кілька годин тому лейтенант Червоної Армії Микола Дорош.

«Мерседес» уже обійшов напівзагрузлу в багні валку, проминув невеличке село, де розташувалась на короткочасний відпочинок якась батарея, — на ящиках із снарядами, не звертаючи уваги на дощ, просто неба спали зморені німецькі солдати, — й по зовсім уже розбитій дорозі ледь виліз на невисокий пагорб. За ним почався крутий узвіз, що привів до зруйнованого місточка, машини переправлялися вбрід нижче за течією, і вже утворилася чимала пробка — посеред річки буксував грузовик, навантажений снарядами.

Здавалося б, що більше хаосу й безладдя на дорогах у німецькому тилу, то краще, але Дорош не мав права гаяти час. Він постояв кілька хвилин, дивлячись, як шофери марно намагаються витягнути машину тросом, і повернувся на шосе. Перестрів першу ж піхотну частину, що чвалала по багнюці.

— Командира до мене! — наказав Дорош.

Підбіг молодий фельдфебель.

— Допоможіть витягти отой металобрухт! — показав Дорош на машину у воді.

— Але ж, пане обер-лейтенанте, ми маємо наказ…

— Виконуйте, фельдфебелю! — підвищив голос Дорош. — Інакше…

— Слухаюсь, — виструнчився фельдфебель.

Солдати обліпили грузовик, з берега смикнули тросом, і машина повільно зрушила з місця. Обер-лейтенант наказав одному з шоферів здати назад, другому з’їхати в кювет, Пашка рвонув їхнього «мерседеса» і з ходу проскочив річечку.

— А здорово ти… працюєш на благо вермахту й рейху!..

Усі вони були на «ти» — лейтенант Дорош і сержант Цимбалюк, старшина Котлубай і єфрейтор Дубинський, бо всі, окрім зовсім ще молодого Волкова, перед війною були студентами, тільки старшина Котлубай встиг закінчити педінститут і вступити до аспірантури. Всі володіли німецькою мовою, через що й потрапили в диверсійно-розвідувальну групу особливого призначення, тому й інструктував їх сам начальник розвідвідділу фронту, тому й прикривала їх попервах «тридцятьчетвірка», а другий танк ішов за півкілометра позаду й теж мав прийняти бій в разі потреби.

Начальник розвідвідділу сформулював їхнє завдання коротко: за сорок кілометрів на захід перед фронтом наступу є водний рубіж — річка і стоп’ятдесятиметровий міст, по якому відступає майже вся ворожа техніка. Береги річки малодоступні для транспорту, заболочені, порослі очеретом, поблизу нема бродів, отже, треба висадити міст. Потім вони мали розвідати місцерозташування танкового корпусу генерала фон Зальца й визначити, де німці споруджують нову лінію оборони. Полонений кілька днів тому німецький генерал запевняв, що кілометрів за п’ятдесят від річки, на лінії водорозділу, гітлерівці готуються зустріти наші передові частини.

Вони п’ятеро переодягнених у німецькі мундири — повинні були відіграти важливу роль у розгромі ворожого угруповання.

У ШТАБІ ФРОНТУ

За довгим столом, застеленим картою, поруч з командувачем фронту сидів його начштабу, навпроти — командарм, на ділянці якого почався прорив німецької оборони.

Командувач тримав поміж долонями склянку гарячого чаю і уважно дивився на командарма. Щойно начштабу доповів обстановку, і генерал армії хотів знати, які висновки зробить його найближчий помічник і товариш.

Але командарм мовчав. Старанно розминав довгими пальцями з акуратно обрізаними нігтями цигарку, ніби тільки це й було зараз найголовніше — добре розім’яти цигарку.

Генерал армії насупився й гмукнув сердито: мовчить старий, а тут кожна секунда на вагу золота… Нарешті не витримав і запитав:

— То як же будемо жити далі, Володимире Вікторовичу?

Той чиркнув запальничкою, припалив і відповів спокійно:

— Наступаємо з зав’язаними очима. А якщо гітлерівці встигли перекинути через річку танковий корпус фон Зальца і той вдарить по моєму лівому флангу?

Начштабу постукав олівцем по карті.

— Виключено, Володимире Вікторовичу. Заплава заболочена, техніка там не пройде. Німці мають єдину переправу, й вона забита відступаючими військами… Категорично виключено!

Командарм уперто хитнув головою.

— І все ж я припускаю, що фон Зальц переправився чи може переправитись на цей бік. Тоді його танки відразу матимуть оперативний простір для маневру. А що я можу йому протиставити? Він легко проріже мій лівий фланг, ударить по частинах Сєверова, і, вважайте, нема котла. Бо котел з діркою — не котел, дірява макітра…

— Туман… туман… — скрушно похитав головою генерал армії. Сперся долонями на стіл. — Треба знати, що там діється. І переправу… — рішуче провів пальцем там, де на карті був позначений міст через річку, — під три чорти!

— Але ж у таку погоду наша авіація… — заперечив начштабу. — На жаль, ми не можемо…

— Треба послати диверсійну групу! — Командувач нахилився над картою, провів олівцем стрілку. — Танкова армія Лебединського форсує цю кляту річку вище за течією, там мають бути броди. Танки знищують ворожі заслони й виходять у тил не лише фон Зальцу, а всьому їхньому угрупованню. Тут їм і кінець.

— Ми повинні бути впевнені, що фон Зальц принаймні дві доби залишиться на тому березі, а диверсійна. група — діло ненадійне, — не погодився начштабу.

— Три дні в нашому розпорядженні, чи не так, Володимире Вікторовичу? — Командувач відпив чаю. — Три доби я можу потримати армію Лебединського в резерві, поки ми остаточно з’ясуємо обстановку. А ви, Трохиме Дмитровичу, — повернувся він до начштабу, — подбайте, щоб сьогодні ж увечері розвідників закинули в німецький тил.

ДВОЄ В КАБІНІ

(Продовження)

Дорош звірив маршрут за картою, захопленою У німецького генерала: через два кілометри мав бути роз’їзд, від якого до переправи вели дві дороги — одна рокадна, шосе, якщо можна було так назвати оці залишки асфальту й бруківки, й трохи ліворуч — путівець. Він ішов через ліси, з’єднував кілька невеличких сіл і знову виходив на шосе вже зовсім недалеко від мосту.

Обговорюючи з Дорошем план операції, начальник розвідвідділу порадив лейтенантові рухатися путівцем. Основна маса гітлерівських військ відступала звичайно по шосе, й там мали раз у раз утворюватись транспортні пробки. Від цього не були застраховані й військові частини на путівці, але не такою мірою, крім того, фон Зальц, якщо він переправився на лівий берег, мусив іти тільки цим шляхом: по-перше, це забезпечувало секретність маневру — танки завжди могли замаскуватися в лісі, по-друге, метою переправи корпусу на цей берег могло бути лише з’єднання з армією генерала Шаутенбаха, яка відходила, весь час загрожуючи лівому флангу армії Орлова. Отже, якщо фон Зальц на цьому березі, Дорош неодмінно зустріне його танки.

Путівець виявився звичайною піщаною лісовою дорогою з глибоко вибитими коліями. Це, однак, не завадило «мерседесові» скоро наздогнати колону грузовиків, які повзли із швидкістю не більше тридцяти кілометрів на годину. Випередити їх не було ніякої змоги, й Дубинський, лаючись крізь зуби, прилаштувався в хвості.

Розвиднялося. Попереду з’явилося село, колона чомусь зупинилась. Пашка висунувся з кабіни, зиркнув сюди-туди й, не спитавшись у Дороша, здав трохи назад і звернув на дорогу, що йшла поза хатами.

— Сюди повернутися завжди встигнемо, — сказав, — а тут, може, проскочимо…

Проскочили вони тільки завдяки Пащиній майстерності. Колія в’юнилася поміж городами й раптом зникла у великій, як ставок, калюжі. Дубинський, не роздумуючи, кинув туди важкий грузовик, до кінця натиснувши на акселератор. «Мерседес» заревів, і була мить, коли здавалося, що він зупинився, але все ж, ідучи юзом, повільно виповз на тверде і, знісши буфером благенький тин, вискочив на піщану дорогу.

— Ти ці танкістські звички облиш, — зауважив Дорош. — А якби засіли?

Дубинський лише скосив на нього веселе око.

— Дасть бог, не засядемо! — мовив безжурно, хоч у душі погодився з лейтенантом: щойно він і справді повівся як хлопчак. Але що вдієш, рік він водив танки, а для «тридцятьчетвірки» така калюжа — тьху! Дубинський, певно, й досі ходив би в танкові атаки, коли б після однієї з них не потрапив до госпіталю. Там познайомився з майором із армійської розвідки. Коли той дізнався, що Пашка до війни закінчив три курси інституту й добре володіє німецькою… Словом, це й визначило подальшу долю Дубинського. Він не заперечував: розвідка, то й розвідка, але через місяць, який минув у щоденних допитах полонених, попросився назад до свого танкового батальйону. Назад його не пустили, але включили до складу десантної групи, з якою Пашка побував у німецькому тилу. Там відзначився і одержав орден Червоної Зірки.

Проминувши останню хату й знісши на повороті, ще якийсь тин, Дубинський знову вискочив на центральну дорогу. Тут з’ясувалась причина затримки: пост польової жандармерії перевіряв документи.

Унтер-офіцер з блискучою бляхою на грудях махнув їм рукою, й Дубинський мало не уткнувся капотом «мерседеса» в кузов жандармського грузовика. Дорош відчинив дверцята і, не виходячи з машини, подав унтер-офіцерові папери.

Лейтенант не боявся ніякої перевірки. Він мав справжні документи, які засвідчували, що вони везуть важливий стратегічний вантаж і всі чини польової жандармерії зобов’язані надавати їм допомогу. Цей папір був підписаний начальником штабу армії генерал-лейтенантом Вейстом, німці ще не могли знати, що генерал разом із своїм штабом опинився в полоні. А коли вже й знали, то що з того? Позавчора генерал Вейст виконував обов’язки начальника штабу, ще позавчора обер-лейтенант Курт Вессель міг стояти перед ним, виструнчившись, — що ж, на війні й генералів іноді беруть у полон…

Унтер-офіцер, прочитавши наказ генерала Вейста, загорлав на шофера з колони, який намагався проскочити попереду «мерседеса»:

— Куди лізеш, брудна свиня! Прошу вибачити, — козирнув він Дорошеві. — У зв’язку із скороченням лінії фронту з’явилось багато дезертирів, ми виловлюємо їх…

Обер-лейтенант, не дослухавши, грюкнув дверцятами. Але відразу знову відчинив їх.

— Як дорога, забита?

— До найближчого села сім кілометрів. При в’їзді беріть праворуч. Там є дорога, не позначена на карті. Її проклали перед самою війною для вивезення лісу. Непогана грунтова дорога, пане обер-лейтенанте, вона виведе вас на шосе за два кілометри від переправи, й зовсім вільна.

— Чому? — здивувався Дорош. — Зараз, коли всі шляхи так забиті…

— Наказ… — багатозначно посміхнувся унтер-офіцер. — Наказано не пропускати по цій дорозі транспорт. Але з вашими повноваженнями…

Дорош недбало підніс дна пальці до козирка.

— Рушай, — наказав він Дубинському й відкинувся на спинку сидіння.

«Зовсім порожня дорога під час загального відступу… Спеціальний наказ не пускати по ній транспорт… В’їзд на неї за два кілометри від переправи… Чи не для танків генерала фон Зальца?»

— Давай, Пашо, газуй! Розумієш, для чого потрібна їм вільна дорога?

Дубинського не треба було підганяти: «мерседес», розбризкуючи воду, набрав швидкість і за поворотом мало не врізався в грузовик.

— Нагазуєтися… — сердито пробуркотів Пашка. — Рейх відступає, спробуй протовпитись…

Дорош заплющив очі й подумав: через сім кілометрів вони опиняться на вільній дорозі й без затримки вискочать на шосе. А далі? Як підійти до забитого військами мосту? Коли ж навіть проб’єшся, як висадити його в повітря?

Разом з начальником розвідвідділу фронту вони обміркували кілька варіантів, та всі їхні плани й наміри — лише теорія, а як воно буде насправді?

Дорош мерзлякувато пересмикнув плечима: завжди неприємно думати про смерть, особливо коли до неї два кроки. Якби його запитали зараз, чи боїться він, відповів би — ні, однак це було б тільки півправдою… Він зробить усе, щоб не допустити загибелі своїх людей, але, коли трапиться хоч найменший шанс підняти в повітря цю кляту переправу навіть ціною життя всіх п’ятьох, не завагається ні на мить.

ТРОЄ В КУЗОВІ

Рятуючись від негоди, вони залізли під брезент, яким було прикрито ящики, курили й ліниво перемовлялись, лише рядовий Вячеслав Волков весь час вовтузився й висовувався під дощ. Цимбалюк почав невдоволено буркотіти, але Котлубай зупинив його.

— А сам, коли ходив уперше?.. — запитав він.

Сержант мугикнув щось невиразне. Ніде правди діти, і він, коли вперше потрапив до німецького тилу, поводився не краще. Тепер звик, тепер він один з асів фронтової розвідки. У ворожому тилу почувається певніше, ніж у рідному підрозділі: не любив дисципліни, розпорядку, повчань, за що не раз одержував стягнення.

Тут, у тилу, інакше, тут завдання, і все. Тут усе залежало від його волі, хитрості, хоробрості й витримки, від його розуму — це п’янило й тішило сержанта, він відчував піднесення душевних сил, бо ніщо не сковувало його. Відчував якусь перевагу над іншими, певно, це робило його дещо нетовариським, може, дехто й не любив сержанта, але всі вважали за честь піти з ним у розвідку.

Цимбалюк спробував задрімати: на завданні, особливо такому, як їхнє, ніколи не знаєш, чи пощастить поспати хоч годинку, і, якщо є змога, відсипайся наперед.

Вони саме минали батарею протитанкових гармат, що застряла в багнюці за кілька метрів від шосе, й рядовий Волков перехилився через борт, щоб усе розгледіти й все запам’ятати. Він ніколи не бачив справжніх німців так близько (крім полонених, звичайно, але полонені до уваги не брались, вони вже відвоювалися, були морально знищені), а тут поруч стояв здоровань у касці з автоматом за спиною. «Мерседес» зупинився, бо дорогу перегородила гармата. І Волков міг дотягнутись до німця, в нього навіть засвербіла рука… Хотів запитати щось, так, дрібницю, аби просто почути відповідь, але згадав наказ лейтенанта не вступати в контакти з ворогом без крайньої потреби й промовчав.

Здоровань сам задовольнив його цікавість, замахав руками, горлаючи осатаніло:

— Куди преш, дурню! На узбіччя давай!..

Волков зовсім інакше уявляв собі першу зустріч з ворогом. Він зовсім реально бачив, як німець наставляє на нього автомат чи кидається ззаду з ножем, і його розчарувала дійсність своєю буденністю й нецікавістю, неможливістю проявити героїзм з його, Волкова, боку. Він засопів і поліз назад під брезент. Котлубай посунувся, звільняючи місце.

— Що, Сугубчику, змок? — запитав він співчутливо.

Рядового Волкова майже всі звали Сугубчиком, звикли до цього, та й Волков не ображався, бо сам дав привід: мав звичку, де треба й де не треба, вставляти слово «сугубо», хтось і охрестив його Сугубчиком.

Серед п’ятьох у «мерседесі» Сугубчик був наймолодший і, як полюбляв висловлюватися Дорош, людина без біографії. Лейтенант вважав, що біографію мали ті, хто встиг перед армією попрацювати або, як він, повчитись у вузі. А яку ж може мати біографію хлопчак, котрий після закінчення десятирічки одразу натягнув гімнастерку? Його біографія починалась тут, в армії, на очах у всіх, і від нього самого залежало, яким рядком вона почнеться.

Власне, Сугубчик не повинен був сидіти серед цих п’ятьох у «мерседесі». Формуючи групу, начальник розвідвідділу фронту ввів до її складу старшого сержанта Фролова. Полковник не знав, що за три години до цього в руку Фролова влучив осколок. Сержанта треба було замінити людиною, яка володіє німецькою, й тоді згадали про Сугубчика, котрий вивчав її з дитинства.

«Мерседес» зупинився: попереду, куди сягав зір, дорога була забита машинами. Просувались на п’ять-десять метрів і знову ставали. Котлубай нахилився до кабіни, перекинувся кількома словами з Дорошем, той ствердно кивнув головою, й вони пострибали через борт, задоволено відчуваючи, як наливаються силою затерплі від незручного сидіння м’язи.

З задньої машини також зіскочили солдати, вони дружньо усміхались і про щось запитували. Сугубчик точно знав, що звертаються саме до нього, та не міг збагнути, що вони кажуть, мовби розучився розуміти німецьку.

— Оглух ти, чи що? — раптом дійшло до тями. Хотів уже відповісти, та його заступив Котлубай, дістав сигарети, пригостив, усміхаючись.

— Тут не тільки оглухнеш, онімієш, — пожартував. — Прокляте бездоріжжя…

Попереду загарчала машина, й вони полізли в кузов. Цимбалюк тицьнув Сугубчика пальцем під ребро й сказав:

— Ти на них рота не роззявляй. Тут вуха розвішувати не можна, раз — і відріжуть!

«Мерседес» мало не одразу знов зупинився, тепер вони стояли довго, й Котлубай розгомонівся з солдатом, якому дав закурити. Той виявився слюсарем із Зальцбурга — старий австріяк, який, мабуть, зовсім не хотів війни і якому ця українська земля була ні до чого.

Колись він топтав ці дороги під час першої світової війни; австріяк раптом зізнався, що має надію більше ніколи не тримати зброю, — одне це речення було величезним кощунством, — та Котлубай удав, що не почув, і солдат полегшено зітхнув і перевів мову на інше. Він розповів, де вони тримали оборону і який шквал артилерійського вогню обрушили на них росіяни: таке можна пережити тільки раз у житті — шаленство вогню і торжество смерті! Більшовики буквально випалювали їхні окопи, й те, що він залишився живий, просто диво.

За кілька хвилин Котлубай витяг з австріяка чимало військових таємниць, починаючи від назви дивізії й кінчаючи номером армії, до складу якої вона входила.

Старшина пригостив старого чаркою шнапсу, й той навіть дав йому свою Зальцбурзьку адресу, цілком щиро просив завітати, коли трапиться нагода побувати в альпійських передгір’ях.

Нарешті вони доповзли до села, звідки починалась, як казав жандарм, вільна дорога. В’їзд на неї охороняв есесівський патруль, пропустили їх тільки після ретельної перевірки документів, попередивши, щоб їхали швидко й за першою вимогою звільнили дорогу.

Дорога й справді виявилась більш-менш пристойною, і Дубинський збільшив швидкість. Скоро ліс відступив трохи вбік, вони вискочили на горбок і зупинилися. За півкілометра перед ними лежало шосе, забите людьми, гарматами, автомобілями й кіньми. В цьому шарварку, здавалось, не було нічого організованого, все зупинялося або рухалося стихійно…

А ліворуч, там, де чорна стрічка шосе йшла круто вниз, виблискувала річка, й потік людей, машин і гармат повільно сповзав на дерев’яний міст із невисокими поруччями.

Це була переправа.

П’ЯТЕРО РАЗОМ

Гармата звалилася в глибокий кювет, перевернула фіру й придавила коня. Кінь хрипів і перебирав ногами в повітрі, намагаючись звестись. Унтер-офіцер засунув йому у вухо дуло пістолета. Дорош не почув пострілу, хоч стояли вони зовсім близько, побачив тільки, як кінь закинув голову назад і його волохаті ноги застигли.

Трохи далі в кюветі лежав колесами догори грузовик, якісь ящики випали з кузова, але ніхто не підбирав їх, нікому не було ніякого діла ні до гармат, що застрягли в багні, ні до ящиків з перекинутої машини — до мосту зовсім близько, й кожен намагався пробитись на переправу, наче по той бік річки починалася земля обітована.

Дорош і Цимбалюк зробили невеличкий гак і пірнули в зарості верболозу, звідки добре видно було підступи до переправи. Як і передбачав лейтенант, гітлерівці добре охороняли міст. Обабіч шосе були обладнані дзоти, метрів на двісті від берега вирубані кущі, щоб ніхто не підійшов до переправи непоміченим, кожний метр землі прострілювався.

Цимбалюк правильно оцінив ситуацію.

— Гер обер-лейтенанте, — вишкірив він зуби, — гадаю, найкраще буде вночі спуститися за течією…

Дорош похитав головою.

— Бачиш за дзотом, з того боку шосе, прожектор? Носа на виткнеш, усе видно, як на долоні.

— А туман, — заперечив Цимбалюк, — коли буде такий туман, як минулої ночі, можна спробувати.

— Ризиковано… — завагався лейтенант.

— Я піду з Дубинським… — запропонував Цимбалюк. — Краще за нас ніхто не впорається. Сугубчик ще зелений, а старшина мусить лишитися з рацією. Ви підете далі, попереду ще справ і справ, а ми вже з Дубинським…

— Ну, заспівав… Поживемо ще!

Поза кущами вони вийшли до горба, за яким лишили «мерседес» і товаришів. Рушили навпростець через ріденький лісок, заглиблені в себе, в свої думки, мабуть, не дуже-то й веселі. Раптом Цимбалюк, який ішов попереду, зупинився, піднявши руку. Ступив крок убік, звільняючи лейтенантові місце, той відхилив мокру гілку вільхи, визирнув і інстинктивно присів за кущ: за кілька кроків від них на галявині стояв «тигр», хижо дивлячись чорним отвором гармати просто в очі розвідникам.

Почулись глухі удари по металу — видно, танкісти заїхали на галявину для ремонту, водій бив кувалдою по гусениці, збираючись замінити секцію, а ще двоє з екіпажу розташувалися неподалік під кучерявим дубом, готуючись обідати.

Лейтенант махнув рукою Цимбалюкові, і вони безшумно ковзнули в кущі. Відійшовши метрів на сто, лягли в гущавині на мокру траву, і лейтенант зашепотів Цимбалюкові на вухо:

— Приведи сюди хлопців, залиш тільки Сугубчика, нехай охороняє «мерседес»…

ДЕНЬ ПЕРШИЙ

(Продовження)

Дорош на мить заплющив очі, намагаючись уявити отого двадцятитрьохлітнього лейтенанта: наче б і він, і водночас зовсім інша людина. І все ж, крім червоного рубця від осколка на правиці, кольору очей, поганої звички смикати себе за мочку вуха, мало що збереглося в ньому.

Дорошеві подобався той лейтенант, і він легко прощав йому різні вади, бо тепер знав їх краще, ніж колись, і бачив те, чого не бачив юнак, іноді соромився за нього, та не дуже, бо не схибив у найважливішому й намагався берегти честь змолоду.

Але — чи це тільки здавалося Дорошеві — отой лейтенант, що сидів колись в кабіні «мерседеса», на сторінках повісті поставав зовсім не таким, яким він згадував його. І біс його зна чому… Може, коли він писав, йому підсвідомо незручно було зображувати себе героєм, кращим, ніж він був насправді…

Дорош не встиг обміркувати це до кінця: попереду з’явилося знайоме перехрестя. Звідси грунтова дорога вела до прозорого лісового озера, що загубилося між віковими дубами й соснами. Там, у клуні лісника, йому солодко спалося на сіні — тільки зрідка прокидався від тоскних зойків сичів: спочатку жах заповзав у серце, уявляв себе самотнім, беззахисним, піщинкою в сповненому страхіть борі, та духмяний запах сіна заколисував, і від жахів нічого не лишалося.

Дорош ніколи не минав цього лісового озера, воно було чудове за будь-якої погоди, він любив його чистий і м’який пісок, прохолодну й прозору воду, яка наче щомиті нагадувала, що живлять озеро підземні джерела. Особливо вабило воно в ранішні години, коли ледь парувало під першими сонячними променями чи пухирилося від дощових струменів: міріади бульбашок з’являлись тоді на поверхні, щоб одразу ж зникнути, а він сидів на місточку, спорудженому лісником, мокрий, і, як зачарований, не міг відірватися від споглядання цього вічного руху, безперервного процесу народження й зникнення, наче ці бульбашки були живими істотами, існування яких, щоправда, вимірювалося лише якоюсь часткою секунди.

Дорош переночував у лісника. Прокинувся пізно. Нехотя поснідав, і знову тихо гуде машина, і знову лягають під неї кілометри, і знову він переноситься думкою в ті грозові роки.

П’ЯТЕРО РАЗОМ

(Продовження)

Двоє поїли, а третій усе ще вовтузився коло гусениці.

— Ще довго, Йоахіме? — запитав опецькуватий, що стояв спиною до розвідників.

Дорош ніколи б не подумав, що то — командир, але водій випростався над гусеницею й доповів поштиво:

— Хвилин двадцять, гер лейтенант.

— Завжди вона невчасно виходить з ладу… — пробуркотів лейтенант.

— А якщо б це сталося під час бою!.. — зареготав третій.

Дорош чув кожне їхнє слово, і йому захотілося взяти їх на мушку: довга черга по цих двох, а потім, поки водій схаменеться, скосити і його… Кілька секунд — і нема танкового екіпажу. Та він не міг дозволити собі ризикувати й терпляче лежав, чекаючи на товаришів.

Нараз Дорош відчув, що вони вже поруч. Ніщо не свідчило про це, але було таке відчуття, що простягнеш руку й намацаєш вогкий плащ когось із товаришів, Лейтенант скосив очі й побачив Дубинського. Котлубай і Цимбалюк лежали осторонь і розглядали гітлерівців.

Дорош підповз до Пашки й зашепотів йому на вухо:

— «Тигру» даси раду?

Єфрейтор кивнув і звівся на ліктях.

— Підеш зі мною. Я відверну увагу тих двох, а ти візьмеш на себе водія. І без шуму, ясно?

Дубинський лише блиснув рівними білими зубами.

Цимбалюк і Котлубай уже зникли в густому чагарнику, тільки вузький слід залишився в мокрій траві. Дорош переклав до зовнішньої кишені плаща парабелум, перевіривши, чи є патрон у патроннику. В лівий рукав заховав гострого ножа з плексигласового ручкою — предмет заздрості багатьох розвідників. Цим ножем можна було голитися — справжня золінгенівська сталь, доведена на шкіряному паску. Дорошеві пропонували за ніж навіть нові хромові чоботи, але він і слухати не хотів.

За спинами танкістів ледь помітно гойднулася гілка й засвистів дрозд.

Дорош, по криючись, розсунув кущі й вийшов на галявину. Йшов, помахуючи щойно зламаною гілочкою, дружелюбно всміхався й насвистував якийсь мотивчик. Дубинський чимчикував за кілька кроків від нього. Зупинився поруч із водієм, наче зацікавився його роботою. Той лише зиркнув невдоволено, але не відірвався від гусениці.

— Добрий день, панове, — почав Дорош, наближаючись, — чи не знаєте ви…

Танкісти так і не почули, чого хоче від них отой стрункий обер-лейтенант у новому плащі: Котлубай і Цимбалюк спрацювали майже синхронію — тільки блиснули ножі.

Дубинський кинувся на водія, але той встиг щось запідозрити, бо обернувся, піднявши важку кувалду. Він махнув нею, намагаючись влучити єфрейторові в голову, Дубинський крутнувся, ухилившись від страшного удару, який розтрощив би йому череп, і вдарив ножем сам, але якось невдало: послизнувся і впав.

Німець сперся рукою на танк, намагаючись утриматися на ногах, схопився за руків’я ножа, що стирчав із грудей, та набіг Дорош і вдарив водія пістолетом у скроню.

Дубинський з лейтенантом підхопили безживне тіло й потягли в кущі.

Повернувшись, єфрейтор обдивився гусеницю й поліз у танк. За хвилину з люка висунулося усміхнене обличчя Дубинського.

— Порядок, лейтенанте, тепер хоч до Берліна…

Дорош, не відповівши, кивнув на гусеницю.

— А-а… — Єфрейтор зневажливо скривив губи. — І чого той фріц так довго коло неї вовтузився?

Лейтенант наказав Котлубаю підігнати на галявину «мерседес». Усе навкруги було спокійно. Жалібно, мовби скаржачись на погоду, цвірінькала пташка, але враз замовкла злякано: Дубинський ударив кувалдою — загуло, застогнало залізо…

Коли «мерседес» виїхав на галявину, єфрейтор закінчив ремонт гусениці. Знову заліз у танк, завів його, крутнувся на місці, мало не зачепивши грузовик. Відкрив нижній люк і виповз із-під танка.

Дорош показав йому кулака. Та Дубинського ніхто не міг засмутити.

— Машина нічого, — поплескав долонею по броні, — слухняна…

— Тобі йти, Іване. — Лейтенант поклав руку на плече Цимбалюка. — Стягніть з убитих комбінезони, помийте й перевдягніться.

— Навіщо, — заперечив Дубинський, — ще й мити їх? Я ж сидітиму в танку.

— Виконуйте! — насупив брови лейтенант.

Дубинський знав: коли лейтенант отак супить брови — це серйозно. І збагнув, Дорош таки має рацію: що коли їх зупинить есесівський патруль ще на підході до переправи? Всяке може статись, а береженого бог береже.

Поки вони відмивали комбінезони від крові й перевдягались, Дорош переносив ящики з вибухівкою з «мерседеса» в танк. Упоравшись із комбінезоном, Дубинський почав допомагати йому, спритно приймаючи ящики й весь час усміхаючись, щоб, бува, не подумали, ніби він боїться, адже в цю сталеву труну доведеться залазити саме йому й залишати її останнім, якщо взагалі вдасться залишити…

Коли нарешті завантажили вибухівку, Дорош сів на приступку «мерседеса», закурив і не наказав, а попросив:

— Давайте прорепетируємо. Значить, так, ви розвертаєте танк, ставите його впоперек мосту й відчиняєте нижній люк…

Цимбалюк розчавив каблуком недокурок у мокрій траві. Засміявся хрипко.

— А ти й справді як режисер у Малому театрі: генеральна репетиція, прогін…

— Треба вивірити все до секунди! — Дорош лишався серйозним.

— Біс із ним, давай! — Цимбалюк стрибнув на танк, пропустив Дубинського. — Я гукну, засікай час.

Глухо грюкнула кришка нижнього люка. Майже одразу, виштовхнувши поперед себе ящик із вибухівкою, на траву вислизнув Дубинський. За дві секунди він уже стояв біля Дороша. Цимбалюк спочатку просунув у люк ноги, затримався рівно настільки, щоб встигнути клацнути запальничкою й підпалити шнур, і виліз менш вправно, тягнучи за собою другий ящик.

Лейтенант задоволено гмукнув.

— Додамо хвилину, — вирішив він, — За хвилину вони не отямляться, а ви встигнете відплисти.

— Півхвилини, — запротестував Цимбалюк, — треба мати гарантію.

У темряві не збагнуть що до чого, — не згодився Дорош.

— Але ж чекати до темряви!..

Дорош глянув на годинник.

— Всього півтори години… Метрів за двісті річка повертає, там вийдете в очерети. Потім лісом до села Коровичі. Пам’ятаєте, перед селом озеро? Там і чекатимемо на вас. А зараз вечеряти.

Котлубай дістав з машини хліб і консерви, добрячий шмат сала. Їли зосереджено, не розмовляючи. Кожного не полишала думка, що більше за вечерею вп’ятьох вони вже не зустрінуться. Поївши, розпрощались. Дорош швидко і якось недбало потиснув руки Цимбалюкові й Дубинському, наче всі вони йшли з гостини й розлучалися до завтра. Сугубчикові це видалося спочатку проявом черствості, він вважав, що людей, які йдуть на смертельний ризик, слід проводжати інакше, хоча б сказати кілька напутніх слів, та, дивлячись, як підкреслено сухо прощаються його товариші, зрозумів, що тут діють зовсім інші закони й зовнішні прояви почуттів зараз ні до чого. Отож і він сухо, по-діловому потиснув руку Цимбалюкові; той одразу зрозумів його й на знак вдячності дружньо поплескав по плечу, від чого щоки Сугубчика порожевіли. Аби не виказати свого хвилювання, він хутко поліз у кузов, Котлубай уже заводив машину.

На п’ятачку біля переправи було вавілонське стовпотворіння. Кожен намагався потрапити на міст першим, кожен доводив свої права голосно, з лайкою, але перед мостом стояв міцний есесівський заслін: насамперед пропускали танки та артилерію.

Дорош спробував щось довести гауптштурмфюреру, який командував переправою, але той лише байдуже глянув на папірець, що його обер-лейтенант тицяв йому під ніс, — тут кожен віз щось важливе…

Дорош повернувся до «мерседеса». Він зрозумів, що машину треба кидати й просуватися далі пішки. Грузовик уже зіграв свою роль: вони довезли на ньому вибухівку, тепер у цьому коловороті він починав обтяжувати розвідників. А рацію і запас продуктів вони можуть понести й на собі.

До мосту саме підійшла якась піхотна частина. Разом з нею розвідники вийшли на переправу.

ТАНК НА МОСТУ

— Ну, брате, час… — мовив Цимбалюк. В устах стриманого, сухуватого сержанта навіть просте слово «брате» було одкровенням, і Дубинський вдячно зиркнув на товариша. Трохи потеплішало на душі й додалось бадьорості, а як це багато важить саме в хвилини найбільшого душевного напруження.

— Ні пуху ні пера… — Дубинський стиснув Цимбалюкові руку вище ліктя й пірнув у відчинений люк.

«Тигр» загарчав, спочатку мов крізь зуби, але тут же голосно заревів і посунув просто на молоді дерева, що оточували галявину, підім’яв їх і, круто розвернувшись, виїхав на дорогу.

Стемніло. Дубинський бачив дорогу всього на кілька метрів попереду й вів танк обережно, хоча кортіло кинути його вперед, мов таран, змести все на шляху, перемолоти гусеницями. «Спокійно, Пашко…» — вмовляв він сам себе, й танк повільно повз узбіччям, обминаючи машини й підводи.

Що ближче до переправи, то частіше доводилося скочуватися у кювет, щоб об’їхати різні перешкоди. Нарешті дісталися передмостового п’ятачка.

Цимбалюк висунувся з люка й коригував рух «тигра». Зненацька попереду спалахнуло сліпуче світло, сержант здригнувся від несподіванки, та одразу заспокоївся. Вдень вони з Дорошем бачили око прожектора, й зараз його голубий промінь, пробиваючи вечірній туман, обмацував переправу й підступи до неї.

Сержант зітхнув: не так-то просто було б дістатися по воді до мосту й закласти вибухівку в опори…

Коли наблизились мало не впритул до моста, попереду виросла чорна постать. Цимбалюк наказав Дубинському зупинитись. Ось вона, вирішальна мить. Там далі, здавалося, все буде простіше, все начебто передбачено, але від того, як їм поведеться зараз, залежав успіх їхньої операції, продуманої так дбайливо.

Цимбалюк висунувся з люка.

— Не затримуйте нас, шарфюрере, — мовив він упевнено, — ми з групи полковника Шаттіха, і сам фон Зальц чекає на наше повідомлення.

Розвідвідділ фронту знав, що лише кільком машинам танкової дивізії полковника Шаттіха вдалося врятуватися після першого ж дня нашого наступу.

Чи то впевненість Цимбалюка, чи нахабство командира роти важких мінометів, який пробивався до переправи особливо настирно, вплинули на есесівця, тільки шарфюрер відступив, звільняючи дорогу.

Дубинський так рвонув танк, що ледь не розчавив есесівця. Цимбалюк пірнув у люк і зачинив його. Танк рушив слідом за колоною грузовиків із автоматниками в касках: переправлялася есесівська частина. Ось і дерев’яний настил; Дубинський відчув, як під вагою «тигра» заграли дошки й колоди. Уважно рахував поперечки на перилах мосту — одинадцята якраз над середнім биком. Дев’ята, десята… Проїхавши її, Дубинський перемкнув швидкість і кинув сталеву машину вперед, зачепив гусеницею грузовик з есесівцями й круто розвернув танк, поставивши його впоперек мосту.

Грузовик, перекинутий «тигром», розтрощив перила й звалився в річку. Але Дубинський уже не бачив цього. Він вимкнув мотор і відчинив нижній люк. Викинув ящик з вибухівкою й вислизнув сам. Мав одразу стрибати з мосту в річку, проте затримався, допомагаючи Цимбалюкові під танком.

— Чорт, — вилаявся той, — стрибай!

Шнур уже горів, спливали останні секунди…

Дубинський вислизнув з-під «тигра», та раптом зупинився, немов наштовхнувся на щось: есесівці освітили міст прожектором. Хтось біг до танка, розмахуючи руками й лаючись. Цимбалюк штовхнув Дубинського, і той незручно, боком полетів з мосту. Встиг лише побачити чорний вир під собою, плечем врізався в холодну воду й довго не виринав, намагаючись якомога далі відплисти. Коли виринув, із жахом побачив метрів за тридцять позаду освітлений прожектором цілий і непошкоджений міст. Що сталось, у них же все було розраховане до секунди, невже десь помилилися? Раптом стовп вогню піднявся над річкою, й Дубинський, ковтнувши повітря, знову глибоко пірнув, рятуючись від уламків.

Цього разу він протримався під водою менше, секунд п’ятнадцять — двадцять. Коли виринув, побачив провалля посеред мосту, яскраве полум’я віддзеркалювалось у воді. Якийсь чоловік борсався в річці неподалік, Дубинський подумав, що це Цимбалюк, й хотів озватися, та цієї миті той загорлав нестямно: «Рятуйте!» «Есесівець із збитого грузовика», — зрозумів Пашка й ще дужче замахав руками: комбінезон намок, і навіть такому доброму плавцеві, як він, було нелегко.

Ззаду почулися постріли, по річці різонули з кулеметів, але голубе безжалісне світло вже не заливало її — отже, прожектор пошкоджено. Зрештою, прожектор тепер не турбував Дубинського, річка круто повертала, й він уже випливав з небезпечної зони. Та важкий одяг тягнув на дно, і Пашка відчував, що може не виплисти. До берега він дістався на останньому зусиллі. Стоячи по горло у воді, розрізав на собі комбінезон, стягнув чоботи й, тримаючи їх за вушка, обережно рушив за течією.

Високі очерети тепер закривали палаючий міст, лише небо світилось, і відблиски полум’я переливались на воді. Дубинський почувався незатишно в цих відблисках, здавалось, його вже побачили й узяли на мушку — він тримався ближче до зарослого очеретом берега й часто занурювався у воду.

Він, мабуть, проскочив би умовлене місце, та раптом почув обережне качине кахкання, відповів і дістався берега.

— Живий? — гукнули з очеретів.

Цимбалюк простягнув йому руку, допомагаючи вилізти. Берег тут був густо порослий шелюгою, і вони полізли крізь неї. Пашка не встиг навіть взутись, так і йшов, притискаючи чоботи до грудей і не озираючись на освітлений червоним полум’ям обрій.

Невдовзі вони заглибились у густий підлісок. Цимбалюк зупинився й почав стягати з себе комбінезон.

— Тепер вони всіх танкістів візьмуть за зябра… — засміявся він зловтішно. — Ну, як ми їх!

Дубинський натягнув чоботи, викрутив мундир. Щасливо усміхнувся.

— А ти бачив, як вони різонули з кулемета по своїх? — запитав він, наче це було найголовніше, а міст — так, щось другорядне.

Швидко викопали ножами в м’якому лісовому грунті яму, завалили землею комбінезони й притрусили листям. Цимбалюк звірився за компасом, і вони пішли навпростець лісом до озера, де на них. мав чекати лейтенант Дорош.

ПОШУК ТАНКІВ

Перейшовши міст, Дорош з Котлубаєм і Сугубчиком залягли в кущах неподалік від шосе, звідки видно було всю переправу. Рвонуло так, що вибухова хвиля докотилася й до них. Упевнившись, що міст зруйновано, Дорош підняв групу. Зупинили на шосе грузовик і за чверть години дістались до потрібної розвилки: тут, за переправою, на дорозі не було таких пробок, як по той бік річки.

За розвилкою починався ліс, він тягнувся аж до села біля озера — місця їхньої зустрічі з Дубинським і Цимбалюком.

«Якщо вони живі…» — подумав Дорош, та одразу відігнав ці думки — не тому, що вірив у щасливу зірку товаришів, і не тому, що був позбавлений елементарних людських емоцій, — просто не мав часу: треба було негайно скласти й зашифрувати повідомлення, на яке вже давно чекали в штабі фронту.

Дощ ущух, але з дерев усе ще капало. Дорош, який ішов попереду, обминав молоді дерева й кущі, та все ж кілька разів не вберігся і обтрусив на себе мало не відро дощової води. Вода затекла за комір, неприємно холодила спину, але він намагався не звертати на це уваги, йшов і обдумував текст повідомлення: як укласти в короткі рядки шифровки все, про що мав поінформувати командування?

За кілометр від розвилки розвідники натрапили на видолинок. Котлубай, доручивши Сугубчикові закинути на дерево антену, заходився коло рації.

Дорош зробив із дощовиків щось схоже на намет, засвітив там ліхтарик і швидко накидав текст повідомлення. Поступився місцем старшині, й той відстукав шифровку. Перейшов на прийом. Лейтенант нетерпляче просунув голову під плащ, дивився, як Котлубай зосереджено ворушить губами, записуючи цифри.

Нарешті старшина вимкнув рацію. Штаб фронту підтверджував прийом повідомлення, дякував усім членам розвідувально-диверсійної групи й наказував перейти до виконання другої половини завдання — встановити дислокацію танкового корпусу фон Зальца, а також розвідати новостворювану лінію оборони гітлерівців.

Сугубчик знімав антену. Котлубай уже склав рацію й хапливо докурював сигарету під наметом, а Дорош звірявся за компасом. Кожен робив свою буденну справу й міг тільки догадуватись, чого варті передані ними короткі рядки шифровки і які сили вони розбурхали.

У ШТАБІ ФРОНТУ

Командувач фронту стояв біля карти. Він водив по ній олівцем і казав молодому високому генералові:

— Ми залишаємо армії Орлова й Шумського добивати гітлерівців у котлі. Вони весь час звужуватимуть його горловину й зрештою оточать ворога; через болотисту заплаву гітлерівська техніка, поки не наведуть міст, не пройде, та й піхоті доведеться важкувато. У нас є близько доби. За цей час треба створити ще один котел. Важливо лише знати, де гітлерівці будують нові оборонні рубежі. Гадаю, що тут, — командувач провів по карті масну лінію. — Краще місце важко знайти. Закріпившись на цих висотах, німці контролюватимуть навколишню місцевість, і ми, атакуючи в лоб, втратимо багато і людей, і техніки. Генерал Блейхер намагатиметься затримати нас у районі озер і боліт, крім того, тут зовсім мало доріг, я вже не кажу про переправи. Ми сплутаємо йому карти: твоя армія виходить у тил гітлерівців на лінію залізниці, ти займаєш вузлову станцію й загрожуєш їм із правого флангу. Танковий корпус Рубцова завтра має перерізати південне шосе. Генералові Блейхеру нічого не залишиться, як відтягнутися знову на захід…

Командувач говорив далі, а в цей час уже набирав чинності його наказ. По радіо й польових раціях велися сотні розмов, різні «ромашки», «зозулі», «орли» та «ведмеді» слухали чи, навпаки, передавали розпорядження, танки вже рушили по дорогах і бездоріжжю, за ними просувались численні служби постачання: йшли машини й бронетранспортери з техобслугою, бензовози, грузовики із снарядами, продовольством, а далі — пересувні госпіталі, польова пошта…

Тисячі й тисячі людей не знали, та й не дізнались ніколи, що весь цей рух став можливий завдяки подвигу маленької, мікроскопічної в порівнянні з усім фронтом, групки з п’ятьох чоловік.

ПОШУК ТАНКІВ

(Продовження)

Троє з них уже досягли умовленого місця над озером. У ясну погоду сосни, якими заріс берег, віддзеркалювались у прозорій воді; зараз їхні верхівки зникали в тумані, що клубочився над озером, і ніч здавалася ще тривожнішою, сповненою непередбачених небезпек.

Троє лежали, вкрившись дощовиками, за сотню метрів од берега, у сосняку, а двоє пробиралися лісом за кілометр од них.

Дубинський і Цимбалюк вийшли на берег озера й повернули до села. Вони раз у раз зупинялись, подавали умовні сигнали й рушали далі, безшумно перебігаючи від дерева до дерева. Нарешті почули у відповідь тихе кахкання й за кілька секунд уже радісно обіймалися з товаришами.

Стомлено сівши на мокру траву, Цимбалюк запитав Дороша:

— Ну як? Бачили?

Лейтенант засміявся:

— Ще й як бачили!

Дубинський збуджено ділився щойно пережитим:

— Я танком звалив грузовик у річку… Ми пірнаємо, а фріци на поверхні — кого уламком по кумполу, хто зразу з переляку на дно… А потім по них із кулеметів як ушкварять!..

Дорош смикнув його за штани.

— Понамокали ви… Застудитись можна, та й взагалі підозріло. Треба обсушитись.

— Не вистачало нам тільки вогнища… — пробурчав Цимбалюк.

Дорош підвівся.

— Підемо в село, — вирішив він. — Воно далеко від траси. Не забувайте, ми — окупанти, більше нахабства!

Село притулилося до берега озера, власне, й не село — хутір: півдесятка хат поміж озером і путівцем, який з’єднував кілька таких хуторів, розкиданих на відстані п’яти — десяти кілометрів один від одного. Крайня хата, біля самісінького путівця, була вкрита бляхою і обгороджена акуратним дерев’яним штахетником.

Дорош перестрибнув через паркан, і на нього одразу з гарчанням кинувся кудлатий пес. Він примусив лейтенанта відступити, нашийник здавив собаці горло, й пес аж хрипів од безсилої люті, стоячи на задніх лапах і брязкаючи ланцюгом.

Дорош ступив до дверей хати й тільки підняв руку, щоб постукати, як вони відчинилися, і з темряви виринула постать у білому. Чоловік мало не наштовхнувся на лейтенанта й відразу відступив у пітьму хати, гукнувши звідти:

— Хто тут? Стій, бо стрелю!

«Ого, — подумав Дорош, — тут мешкає якесь місцеве начальство…» Він увімкнув ліхтарик, вузький промінь вирвав із темряви огрядну постать у білизні й з карабіном у руках.

— Говорите по-німецьки? — владно запитав Дорош.

— Я служу поліцаєм… Пан розуміє мене? — відповів той каліченою німецькою мовою.

Дорош увійшов до хати й скривився: в ніс ударило важким духом несвіжої риби й гнилої картоплі.

— Хто ще є дома? — обмацав він променем ліхтарика стіни передпокою.

— Нікого, пане офіцере, тільки жінка, вона перестрашилась…

— Відчини… — Дорош показав на двері, що вели до кімнати. Сам став збоку. — Ну, швидше!

Чоловік смикнув за ручку, двері розчинилися із скрипом.

— Прошу пана, можете не хвилюватися, ми поважаємо владу! Я газда, а не фірцик якийсь, — мовив поліцай українською.

— Що ти кажеш? — удав, ніби не зрозумів, Дорош. — Що таке газда? — А сам, стоячи за дверима, освітив ліхтариком кімнату. Справді, крім жінки, що сиділа на ліжку, там нікого не було. Лейтенант махнув рукою товаришам: — Можна заходити…

Хазяїн засвітив гасову лампу. Тепер Дорош краще роздивився його: кошлаті брови, грубі риси обличчя, дивиться насторожено, але посміхається догідливо. Вдає, що радий гостям, а руки дрібно тремтять — чи то від злості, чи від переляку…

Хлопці поскидали плащі, склали зброю в кутку. Дорош наказав хазяїнові:

— Піднімай свою господиню. Мої солдати змокли, їм треба обсушитись, нехай затопить піч. Зрозумів?

Сугубчик у тон лейтенантові вимогливо зажадав:

— Дайте молока! Гарячого молока!

— Аякже, молоко зараз буде, — заметушився хазяїн.

«Дати б тобі зараз у пику, поліцайська наволоч!» — подумав Цимбалюк. Тицьнув брудним чоботом газду в живіт.

— Ану зніми! — наказав він. — І швидше!

Той ображено закопилив губу, але ослухатися не посмів. Стягнув чоботи, виливши з них воду.

— І де це пан так змок? — здивувався поліцай. — Наче купався в одязі…

— Ну! — люто визвірився на нього Цимбалюк. — Яке твоє свиняче діло!

— Та я, прошу вас, ніц… — Газда скривив губи в посмішці.

Дорош помітив: коли хазяїн лякався, починав розмовляти українською мовою.

— Про що він гергоче? — обернувся Цимбалюк до Котлубая. Вони вмовились, що той виступатиме в ролі перекладача.

— Не треба тлумача, — заскочив хазяїн, — я кажу, що ви добре змокли.

— Ось ти й висушиш! — Цимбалюк кинув йому свій мундир.

Промоклі мундири й білизну розвідники розвісили коло груби, а самі посідали за стіл, заставивши його бляшанками з консервами — всі, крім Котлубая. Старшина взяв окраєць хліба з салом, прихопив автомат і вийшов у сіни. Йому першому випало вартувати.

Старшина обникав подвір’я, але не знайшов нічого підозрілого. Притулився плечем до складених за клунею колод, звідси проглядалися всі підходи до хати.

Стояв, вдивлявся і вслухався, а думки линули в ті часи, коли нарешті закінчиться війна, він навіки розлучиться з автоматом і рацією й житиме так, як захоче. Від цих думок стало щемно й водночас солодко на серці.

Котлубай переступив з ноги на ногу. Прислухався: якийсь новий звук вплівся в монотонний шум соснового лісу. Наче загув джміль над вухом…

Старшина витягнув шию й наставив вухо. Гул став голоснішим, і нараз Котлубай збагнув, що десь далеко ревуть потужні двигуни.

Старшина гайнув до хати. Дорош, глянувши на нього, підвівся з-за столу, відставив кухоль з гарячим молоком. Накинув плащ і вислизнув надвір. Котлубай причинив за ним двері.

— Слухайте… — прошепотів.

Гуркіт моторів чувся вже зовсім виразно. Він наростав з кожною миттю й скоро заполонив усе навкруги, наче на село насувалася гроза, дивна гроза без блискавок.

— Танки… — видихнув Котлубай. — Ідуть танки…

Лейтенант уже прийняв рішення.

— Скажи хлопцям, — наказав він, — хай поводяться так, наче нічого не сталося. Сам залишайся там. Нехай Пашка негайно йде сюди. З хати нікого не випускати.

Дубинський вискочив з дверей, коли повз садибу пройшла перша машина.

Бронетранспортер освітлював дорогу вузькими променями фар, вони ковзнули по кругляках, за якими причаївся Дорош, і лейтенантові здалося, що світло на мить вихопило з темряви його маленьку постать.

За бронетранспортером ішов важкий танк, займаючи мало не весь путівець, бризки грязюки з-під гусениць летіли аж до схованки Дороша.

Лейтенант прокричав на вухо Дубинському:

— Ну, Павлику, це вже твоє діло! Дивись і лічи уважно…

Танки йшли і йшли повз село на великій швидкості, Дубинський нарахував шістдесят вісім машин — «Т-V», «Т-ІV» і «тигрів»…

Коли слідом за танками пішли машини, Дорош, порадившись із Дубинським, вирішив, що їм тут більше нема чого робити, тепер треба якнайшвидше зв’язатися з розвідвідділом фронту й повідомити про цей нічний танковий рейд гітлерівців.

Цимбалюк і Котлубай спали. Сугубчик сидів на лавці коло дверей з автоматом на колінах, хазяїн із жінкою постелили собі на кухні. Вони не спали, поліцай зірвався на ноги, тільки-но Дорош грюкнув дверима.

— Лежати! — наказав Дорош.

Поліцай ступив крок назад, злякано кліпаючи очима, попросив:

— Пане обер-лейтенанте, жінка уклінно просить вашого дозволу сховатися в підполі. Боїться вона.

Дорош роздумував лише мить.

— Можна, — згодився. — Ти полізеш разом з нею, і до ранку не виходити!

— Але ж, пане обер-лейтенанте, мої службові обов’язки вимагають…

— Ну! — підвищив тон Дорош. — Виконувати наказ німецького офіцера — ось твої службові обов’язки!

— Так, пане, так… — Поліцай відчинив ляду. — Ти що, не чуєш! — раптом визвірився він на жінку. Та підхопила кожуха, на якому вони лежали, й полізла в підпілля. Поліцай спускався за нею повільно, скоса зиркаючи на Дороша. Лейтенант не зрушив з місця, поки той не опустив за собою ляду.

— Підміни Шпеєра! — голосно, щоб почули в підпіллі, наказав Дорош Сугубчикові й пішов будити Котлубая і Цимбалюка.

Вони залишили хату поліцая через чверть години й рушили на південний захід; за спиною все ще чувся гуркіт колони. Йшли швидко, поступово ревіння моторів затихло, наче розчинилося в шумі дерев.

Подолавши ще близько кілометра, лейтенант наказав стати на привал. І знову повторилася процедура з дощовиками, і знову Котлубай відстукав шифровку й прийняв радіограму розвідвідділу: штаб фронту наказував Дорошу просуватись до путівця Трубничі—Пуряни і розвідати, чи пройшли танки й там.

Дорош підняв групу. Рушили, як і раніше, один за одним: попереду Дорош, останнім — Котлубай.

Якби лейтенант міг уявити собі, що викликало в штабі фронту його коротке повідомлення про пересування танків на південь від озера Чорного, він відмінив би короткі перепочинки, які дозволяв хлопцям, біг би сам і примусив би всіх бігти до повного знесилення. Адже коли й по пурянській дорозі пройшли бойові машини, значить, гітлерівці перекидають на свій правий фланг танки фон Зальца, а це ставило під удар танковий корпус генерала Рубцова, передові частини якого зім’яли заслони гітлерівців і, розвиваючи успіх, виходили до південного шосе.

Розвиднялось, коли розвідники досягли нарешті села Трубничі, за яким проходив путівець на Пуряни.

Проминули мало не все село й вийшли до пурянської дороги, що розтинала Трубничі на дві нерівні частини: за путівцем ще кілька хат, а далі — лани, над якими кубляться хмари туману. Ще далі йшли переліски й знову лани; великий ліс, що починався від Чорного озера, залишився позаду.

Побачивши нарешті пурянську дорогу, Дорош інстинктивно притишив ходу: метрів за сто від нього стояв танк, поруч приткнулися два вантажних автомобілі, й бригада ремонтерів поралася біля бойової машини.

Танк на пурянському путівцеві! Отже… Але ж це може бути випадкова машина.

Вони обминули ремонтерів і вийшли на путівець. Не зупиняючись перетнули його. Дорога являла собою смугу рідкого багна, ноги грузли в ньому мало не до колін. Ледь встигли розвідники перейти дорогу, як по ній проповз бензовоз, за яким бронетранспортер тягнув на буксирі машину, вкриту брезентом, мабуть, зі снарядами.

Розвідники зупинилися за розвилкою біля групи солдатів, які виносили з подвір’я і вантажили на фіру, запряжену парою коней, мішки з хлібом — від них ішов смачний дух, що нагадував про сніданок.

Дорош виламав з тину палицю й почав обчищати чоботи.

— Чорт, — глянув на ще зовсім молодого єфрейтора, наче запрошував до розмови, — багно таке, що втонути можна.

Той відповів поштиво, потішений, що має змогу побалакати з офіцером:

— Авжеж, пане обер-лейтенанте, від дороги нічого не лишилося, і я не певен, що навіть такі звірі, — кивнув на коней, — витягнуть підводу.

— Танки… — кивнув Дорош. — Коли проходять танки…

— Точно, — наче зрадів єфрейтор, — стільки танків!..

Дорошеві більше нічого не було потрібно від нього.

Подивився роздумливо на фіру, запитав знічев’я:

— Куди везете хліб? Єфрейтор кивнув ліворуч.

— Наша частина стоїть недалеко, чотири кілометри путівцем.

— А нам туди, — кивнув Дорош на поле, за яким виднілося кілька хат.

Вони передали своє третє повідомлення близько шостої ранку, коли вже зовсім розвиднилось.

Хлопці падали від утоми, ноги в усіх були наче налиті свинцем. Спочатку думали відшукати якийсь зарослий кущами ярок і перепочити там, та надибали копицю сіна й напівзруйнований курінь біля неї, видно, лісник накосив улітку, проте так і не вивіз.

Розвідники накидали сіна в курінь, і Дорош наказав усім спати, сам лишився на варті.

Поперемінно змінюючись, вони проспали до третьої години дня. Пообідали й вирушили далі на захід.

Розвідники тепер не поспішали так, як уночі: йшли обережно, зупиняючись перед галявинами й прислухаючись. Коли досягли узлісся, порадились і вирішили йти вздовж лісу, який збігав тут на горбок і перетинав неширокою смугою засіяні поля.

Лейтенант наказав:

— Будемо просуватися узліссям, потім вийдемо на путівець. Документи у нас в порядку. Нагадую: я — офіцер зв’язку сорок сьомої дивізії, ви супроводжуєте мене. І не базікати.

Путівець, на який вони вийшли незабаром, міг багато сказати досвідченому розвіднику. Цимбалюк почав «читати» сліди.

— Пройшла колона протитанкових гармат, — тицьнув він пальцем у глибоку колію, прокладену важкими колесами у м’якому піщаному грунті. — На механічній тязі… Бачите сліди гусениць? Ну й вантажні автомашини — боєзапас, кухня…

Дорош видерся на крутий схил і подав знак товаришам лишатися на місці. Картина, що відкрилася перед лейтенантом, вразила його: схил горба був зритий свіжими ходами сполучення, замасковані жерла гармат дивилися на схід.

Лейтенант швидко прикинув: так, Цимбалюк не помилився — дивізіон стоміліметрових гармат…

Група звернула з дороги на стежку, що в’юнилась поміж полями. Коли позаду в тумані зник пагорб, на якому стояли батареї, Дорош дістав карту й зробив позначку.

Сугубчик глянув через його плече, запитав:

— Гадаєте, початок укріпрайону?

— Укріпрайон чи ні, а з того горбка прострілюватиметься вся ця місцевість, — зауважив Цимбалюк.

— Оце нам і треба встановити: чому тут товчуться фріци. — Дорош заховав карту. — Гайда.

Стежка пірнула в ярок і вискочила серед осокорів, що росли на мочарах. За ними пролягала бруківка, а по ній назустріч розвідникам повільно сунула колона важких грузовиків з причепленими до них протитанковими гарматами.

«Як на параді», — подумав Дорош, і йому захотілось кинути в колону протитанкову гранату, а потім прошити ворожі постаті довгою-довгою автоматною чергою.

Та про це годі було й думати. Чого вартий розвідник, який наробить галасу, вкладе півдесятка фріців?.. У них інша мета. Їхня зброя — очі й вуха. Дивитись і запам’ятовувати, скільки й які частини перекидаються зараз на північний схід. Оце суне бруківкою зовсім свіжа й укомплектована частина, видно, резервний полк, і можна дійти висновку… Хоча рано ще робити висновки, треба збирати факти, якнайбільше фактів…

Розвідники вийшли на дорогу й зупинились, очікуючи попутну машину. Стояли й лічили грузовики і гармати, які проходили повз них. Точніше, лічив один Сугубчик: пам’ять у нього була просто-таки феноменальна.

У зворотному напрямку грузовики йшли порожні, і Дорош зупинив один з них. Пред’явивши офіцерові документи, поскаржився, що їхня машина вийшла з ладу, з нею, мовляв, лишився водій, а їм негайно треба дістатись до Ралехова, невеличкого містечка за десять кілометрів звідси.

Офіцер не заперечував — грузовики йшли в тому ж напрямку, і розвідники пострибали в кузов.

Перед Ралеховом на дорозі стояв есесівський патруль — ішла прискіплива перевірка документів. Дорош, не вилізаючи з кузова, подав обершарфюрерові свої папери.

Есесівець уважно переглянув документи, запитав:

— Солдати з вами?

— Так.

— Прошу пройти зі мною.

— Але ж ми поспішаємо.

— Прошу не сперечатися. Солдатам вилізти з кузова й чекати тут.

Дорош розумів — чинити опір безнадійно. Але що він хоче, цей есесівець? Адже їхні документи в порядку… Він вистрибнув із кузова. Обершарфюрер привів його до вкритої брезентом вантажної машини, на приступці якої сидів офіцер у лискучому плащі. Передав йому документи Дороша.

— Обер-лейтенант не має перепустки, — доповів.

«Он що… — Дорош зітхнув з полегкістю. — Але як я можу її мати?»

— Звичайно, не маю, — мовив він упевнено. — Я — офіцер зв’язку генерал-лейтенанта Вейста і їду до штабу генерал-полковника Блейхера.

— З учорашнього дня введено спеціальні перепустки. — Унтерштурмфюрер глянув спідлоба.

Дорош зрозумів, що тут можна взяти лише нахабством. Інакше їх спровадять до штабу, а там уже не викрутитись.

— Там, де я був учора, — підвищив він голос, — було справжнє пекло, не те, що ваш тиловий курорт! Я маю спішні повідомлення для штабу, й кожна хвилина затримки може дорого коштувати. Звичайно, коли ви, унтерштурмфюрере, берете відповідальність на себе…

Це вплинуло. Офіцер віддав документи. Наказав обершарфюреру:

— Пропустіть! — І пояснив: — Проїдете до Нижнього.

Їх посадили у вільну машину, яка йшла через Ралехів, Тепер Дорош знав, що штаб групи армії генерал-полковника Блейхера розташований за вісімнадцять кілометрів звідси, у містечку Нижньому. Міркував: чи варто ризикувати й прориватися туди? Перевірка документів під Нижнім ще суворіша, та й що, зрештою, їм робити в містечку?

Ралехів розкинувся на пагорбі, звідки відкривався широкий краєвид. Те, що вони побачили на підступах до містечка, перевершило всі їхні сподівання.

Ралехівський пагорб огинала потужна лінія оборонних споруд — протитанкові рови й надовбні, ходи сполучень і дзоти… Все це промайнуло перед очима за кілька секунд, бруківка круто звернула, обабіч потяглися садочки, й грузовик в’їхав у Ралехів.

Дорош попросив шофера зупинитися в центрі містечка.

Навіть недосвідченій людині було ясно, що тут розмістився штаб військової частини. Біля будинку колишньої школи стояли легкові автомобілі — «опель-адмірал» і «хорьх» — потужні генеральські машини та ще кілька менших, не таких комфортабельних. Будинок посилено охоронявся, офіцер уважно перевіряв документи у всіх, хто входив. Трохи далі розмістилися різні служби, мабуть, армійські…

ДЕНЬ ДРУГИЙ

Попереду зблиснула вузенька річечка. Дорош, знайшовши зручне місце, з’їхав на луг.

Коло річки пахло зеленню й квітами. Так пахне навесні, коли трава ще смарагдова й квіти лише розцвітають, — пахощі, котрі хоч на кілька годин, здається, повертають людині молодість.

Дорош розстелив килимок, намагаючись не прим’яти квітів, лежав і слухав, як жебонить вода в річці, дивився в безмежну небесну блакить. Нині рідко хто може дозволити собі отак безжурно витрачати час, нові ритми життя засмоктують людину й віддаляють її від природи.

Дорош відвернувся від машини, яка нагадувала, що попереду ще не одна сотня кілометрів, і не помітив, як задрімав. Снилися йому гарні сни, й проспав він довго.

Розбудили Дороша хлопчаки, які йшли вздовж берега з топтухою. Швидко пообідавши консервами, він вивів машину на шосе. Їхати стало важче: сонце сліпило очі, та й зустрічних машин побільшало — поверталися додому з області.

До обласного центру Дорош не доїхав. Десь кілометрів за п’ятдесят від моста почався довгий об’їзд. Дорога була у вибоях, і машина ледве повзла.

Дорош зрадів, коли нарешті вискочив на асфальт. Дав швидкість, але машина загуркотіла, і за хвилину довелося з неприємністю констатувати, що тріснула труба глушника.

Тепер мав дотягти до першої-ліпшої майстерні. З поламаною трубою не дуже-то приємно їхати й по гладенькому асфальту, і Дорош зовсім засмутився, побачивши ще один об’їзд з вибоями. Зупинився, аби роздивитись дорогу. На щастя, об’їзд був невеликий: через річку перекидали новий міст, і шосе відвели трохи вбік, щоб не заважати будівництву.

Дорош поставив машину на узбіччя, вирішивши пошукати майстра тут, і не помилився: хлопці пообіцяли зварити трубу відразу після роботи. До кінця робочого дня лишалося хвилин сорок, і Дорош підігнав машину до пересувного вагончика, де жили мостобудівники.

Біля вагончика горіло вогнище, і хлопець у картатій сорочці мішав щось у відрі. Пахло юшкою: приємний запах лаврового листу й вареної риби… Дорош сів поруч на лавці. Мабуть, хлопцеві в картатій сорочці було нудно самому, і він зрадів нагоді поговорити з незнайомим чоловіком.

— Здурієш із цією кухнею, — кивнув на відро. — Поки звариш, їсти перехочеш…

Це звучало як запрошення до розмови, і Дорош не забарився підтримати її:

— Але ж за річкою в райцентрі є чайна, і йти туди всього хвилин десять…

— Борщ і картопляна юшка! — усміхнувся юнак. — Набридло… А тепер зранку гарно клює, й ми завжди з рибою. Сьогодні витягли три лящі кілограмів по півтора. Крім усякого дріб’язку.

Дорош ковтнув слину.

— Аж по півтора кілограма!

— Мороки багато, — поскаржився юнак. — Отих клятих окуньків поки почистиш… А я ногу підвернув. Хлопці кажуть: посидь кілька днів на дівочій роботі, ми за тебе відпрацюємо.

— Взаємовиручка…

— Та воно так, але на бетонних роботах зараз важко. Бетон везуть і везуть, вночі доводиться працювати.

Хлопець хотів щось додати, та з-за вагончика вискочила висока вродлива дівчина в комбінезоні й зав’язаній по-селянськи хустці. Вдарила залізякою по підвішеній на дроті рейці, ще раз і ще — і, може, від того, що дівчина усміхалась, а може, просто тому, що кінчати роботу завжди приємніше, ніж починати її, дзвін прогув весело й заклично.

Дівчина розв’язала хустку.

— Обід готовий? — запитала вона в хлопця.

— Покуштуй… — покрутив той ложкою у відрі.

— Ой, і їсти ж хочеться! — Усмішка не зникала з обличчя дівчини, й від того вона здавалася ще вродливішою. — Я тільки скупаюсь, гаразд, Юрку?

— І поклич Андрія Сергійовича.

Дівчину кивнула й побігла до річки. Легко перестрибувала через канави, наче застигаючи на мить у повітрі, вона була струнка навіть у грубому комбінезоні.

До вогнища підійшло двоє хлопців у таких самих картатих сорочках, як у Юрка. Мовчки сіли й мовчки взяли по шматку хліба. Видно, зголодніли, бо не дочекались, поки наллють їм юшки, — як по команді заходилися жувати хліб, нетерпляче стежачи, як виловлює Юрко а відра шматки риби.

Дорош подався до машини зустрічати зварників. Вони не забарилися, швидко зняли трубу й понесли до майстерні.

Дорош витяг журнал з іще нечитаним романом. Але читати не довелося: біля машини зупинився засмаглий чоловік у тенісці, горбоносий, схожий на цигана, моложавий, справжній вік його виказували лише сиві скроні та глибокі зморшки, які прорізали обличчя від носа до куточків губів.

Він обійшов машину й запитав коротко:

— Глушник?

— Глушник, — ствердив Дорош.

— Юшки хочете?

Дорош насмішкувато зиркнув на горбоносого: що й казати — оригінальний привід для знайомства. Але той не збентежився і пояснив з гідністю:

— Я виконроб цього будівництва, і звуть мене Андрієм Сергійовичем. — Помовчав трохи й перепитав: — То юшки хочете?

— Дякую, але якось…

— Ходімо, — категорично перебив виконроб, — бо охолоне.

Вони попрямували до вогнища. Біля нього сиділа дівчина, що видзвонювала в рейку. Вона вже встигла скинути комбінезон і наділа скромну кофтину. Юрко дивився на неї закохано, і дівчина раз по раз відповідала йому сяйвом своїх синіх очей.

Поїли смаженої риби, приправленої саламуром — часником, розтовченим із сіллю й залитим оцтом. Вгамувавши перший голод, посиділи трохи, чекаючи, коли настоїться юшка. Андрій Сергійович закурив люльку і, вказавши чубуком на нові бетонні опори, що йшли через річку, сказав задумливо:

— Я почав війну з того, що висадив тут міст… Побачивши, як перезирнулись Юрко з дівчиною, Дорош зрозумів, що їм ця історія давно відома.

— Саме цей міст? — запитав він недовірливо.

— Ну, звичайно, не цей… — засміявся Андрій Сергійович. — Якщо вже висадив, то… — махнув рукою. — Чого-чого, а висаджувати навчився. Тут і особливого вміння не треба.

— Андрій Сергійович до війни жив у цьому місці, — пояснив Юрко.

— Ми ледь встигли закласти вибухівку… — Виконроб випустив цілу хмару диму і, дивлячись, як втягується він у теплий струмінь повітря над вогнищем, додав: — Висадили міст під самісіньким носом у гітлерівців.

— А той, — показав Дорош на міст, по якому рухались автомобілі, — не ви зводили?

Виконроб похитав головою.

— Коли його будували, я командував саперним батальйоном у Східній Пруссії. Сам ставив такі переправи. Дивно, тридцять років протрималась, ніколи б не подумав…

— Щоліта ремонтували, — уточнив Юрко.

— А тепер збудуємо красеня на двісті років! І назвемо його, — виконроб хитро скосив око на дівчину, — «Наталя». На честь нашої практикантки.

— Ви й скажете… — зашарілась дівчина. — І де це ви чули про такі назви?

— А ми будемо основоположниками. Щоб і через двісті років знали, що цей міст зводила Наталя.

— Облвиконком не затвердить, — спокійно заперечив Юрко. — Наш голова вам таку Наталю пропише, що й думати перехочете.

Тишу, яку порушувало тільки потріскування дров у вогнищі, розірвав гуркіт мотора. Неподалік зупинився потужний самоскид. З кабіни вискочив високий чубатий хлопець.

— Голодний, як чорт! — гукнув ще здалеку. — Давай, Юрку, велику миску…

Він підійшов до вогнища, з цікавістю зиркнув на Дороша, подав йому руку й назвався:

— Микола.

— Затуливітер, — уточнив Андрій Сергійович, — наш шофер і передовик. Вони разом з Юрком в армії служили, торік демобілізувалися і, ось бачите, досі не розлучаються.

— Скоро розлучимось, — заперечив Юрко.

— Це чому ж? — щиро здивувався виконроб.

— Закінчимо міст, і я на Атомоград. А в Миколи інші плани.

— А я думав, ви разом…

— Е-е… — махнув рукою Микола, — мені й тут добре.

— Казав, що в інститут вступатимеш…

— Роздумав.

— Чого?

— Не всім же бути розумними.

— Це він у мій город, — посміхнувся, аніскілечки не образившись, Юрко. — Різні в нас зараз виходять лінії.

Микола відірвався від миски.

— Ти на мою лінію не кивай, — сказав він твердо. — Ще невідомо, в кого краща. Ну гаразд, вступив ти в інститут… Вечорами все книжки й книжки, голова од них пухне. А я за цей час фундамент під будинок вивів. Поки ти інститут закінчиш, у мене знаєш який дім буде? Два поверхи, ясно?

— Ну й що?

— А те, що за ці роки я свою жизнь влаштую.

— Жінку в хаті посадиш?

— Посаджу. За мене будь-яка піде.

— Не бреши, — вставила Наталя. — Не будь-яка.

— Я ще подумаю, яку взяти. У мене вдома все буде.

— Буде, — погодився Юрко, — працювати ти вмієш.

— Отож, — зрадів Микола, — я — робітник, і руки в мене до роботи сверблять. Ось ти інститут закінчиш, скільки одержуватимеш? Та я вдвічі більше за тебе виб’ю!

— Вигідні рейси ти любиш, — зауважила Наталя.

— Ну й вози собі… — засміявся Юрко. — Тобі цікаво — вози. Я що, заперечую? Шофери скрізь потрібні, й бути тобі передовиком отут вічно. А ми з Наталею Атомоград будуватимемо. Краще б з нами поїхав.

— На голе місце?

— Звичайно, тут у тебе вже фундамент, а там — барак… Трохи поживемо в бараках, а збудуємо чотирнадцятиповерхові!

— Дай ще юшки, — простягнув миску Микола. — Я тебе знаю. Ти на своєму чотирнадцятому не житимеш. Знов кудись завієшся.

— Цікаво! — ствердив Юрко. — Цікаво всюди побувати.

— А я сад біля хати посаджу. Знаєш, який сад у мене буде!

— Яблуками пригостиш?

— І грушами, й вишнями, — цілком серйозно відповів Микола, але не витримав і зареготав: — Ти ще до мене приїдеш.

— Звичайно, приїду, — погодився Юрко. — А поки що махну в Атомоград. Андрія Сергійовича туди переводять… Візьмете з собою?

— Я тебе, Юрку, всюди візьму.

— А мене? — запитала Наталя.

— Закінчиш інститут, приїдеш до мене начальником.

— Куди мені, — повела плечима дівчина, — ви так багато знаєте!

— Ти знатимеш більше, — зітхнув виконроб. — Ми, коли вчилися, про кібернетику й лічильні машини навіть не мріяли…

— Не прибіднюйтесь. А хто вчора бандероль одержав? Технічні новинки?

— Мушу… Не відставати ж від вас!

— От бачите, — усміхнулася дівчина. Вона лягла на брезенті горілиць, підклавши під голову руки, стежила за світлою цяточкою, що рухалася далеко в небі, й усі також мимовільно перевели погляди туди, де виблискував на сонці реактивний літак. На землі вже сутеніло, і язики полум’я ставали все яскравіші.

— Юшка охолоне, — нагадав Юрко, але Наталя не почула його.

— За годину буде в Москві… — провела вона цяточку очима. — Недавно бачила в кіно дороги Лос-Анджелеса. Згори — мов переплутаний клубок. Спотворена земля, по якій мчать автомобілі. Суцільні потоки автомашин… Випереджають одна одну, чадять бензином — розступіться, людство поспішає!..

— А ти б хотіла на волах?

— Чому б і ні? Лежиш на мішках із зерном, сонце припікає, пахне хлібом, а під тобою риплять колеса… Гарно…

— Мабуть, на всій Україні не знайдеш зараз пару волів, — посміхнувся Андрій Сергійович. — І коней скоро не побачимо.

— Але ж ніхто не знає: може, надзвукові темпи взагалі ненормальні для людини. — Наталя сіла, обнявши руками ноги і спершись підборіддям на коліна. — А якщо навіть люди й адаптуються, то, я впевнена, вони все одно тужитимуть за колишнім спокоєм і мріятимуть відпочити від шалених швидкостей. Вже тепер за годину можна подолати тисячу кілометрів. Але ж цю годину можна й пролежати, дивлячись на хмари, і не шкодувати за марно витраченим часом. — І запитала раптом Андрія Сергійовича: — А ви часто згадуєте про війну?

Виконроб не замислився ні на мить.

— Так, — відповів він твердо. — Друзів згадую! — Помовчав з хвилину й вів далі вже не так упевнено: — Іноді тільки шкодую, що не можемо зібратися… А які хлопці були!

У Дороша перед очима постали всі четверо — від Котлубая до Сугубчика, він бачив кожного, як самого себе. Дорош підвівся.

— Куди ж ви? — затримав його виконроб.

— Їхати треба, — розвів руками Дорош. — Он хлопці вже ставлять трубу.

— Поспішаєте?

— Та ні, але ж треба десь переночувати.

— Переспите в мене у вагончику. Є вільне ліжко.

— З радістю, — одразу погодився Дорош. Йому не хотілося розлучатися з такими милими й щирими людьми.

…Андрій Сергійович розбудив Дороша, коли сонце вже стояло над обрієм. Пішли купатися: вода парувала, і посеред річки скидалася велика риба.

Андрій Сергійович роздягнувся і пірнув у холодну воду. Дорош сидів на березі й думав про написане, про Юрка й Наталю, а перед очима стояв Котлубай, що вистукував ключем, а коли Дорош бачив Котлубая чи когось іншого з їхньої групи ось таким, живим, написане видавалося ще недосконалим, бо, мабуть, усе, викладене на папері, меркне в порівнянні зі справжнім життям. І як би гарно не змалював він оцю рожеву квіточку, що росла в траві на березі, краще все-таки почути її аромат, доторкнутися до її стеблини…

Андрій Сергійович покликав його з середини річки, і Дорош почав роздягатися. Слід було поспішати — адже попереду ще далека дорога…

ПОВЕРНЕННЯ

Дорош залишив членів групи перед старовинним будинком з колонами, де розташувався пересувний госпіталь. Під деревами стояли похідні кухні; тут, у солдатському юрмовиську, можна було почуватися безпечно, ніхто ні на кого не звертав уваги, кожен був зайнятий своїм, ділом. Взявши з собою тільки Цимбалюка, лейтенант пройшовся центральною вулицею міста.

Вже сутеніло, комендантська година ще не настала, та на вулицях вони не помітили місцевих жителів, отже, гітлерівці виселили їх із містечка. Це ще раз підтверджувало висновок лейтенанта про те, що висоти під Ралеховом перетворені на лінії нової німецької оборони.

Дорош і Цимбалюк ішли повільно, прислухаючись до розмов солдатів і офіцерів. Коли вже проминули штаб (перед цим про всяк випадок перейшли на другий бік вулиці, далі від патруля), Цимбалюк непомітно підштовхнув Дороша. Той озирнувся й побачив: у «опель-адмірал» сідав генерал. Машина рвонула з місця і, набравши швидкість, зникла в бічній вулиці.

Дорош кивнув Цимбалюкові, й вони рушили слідом за «опель-адміралом».

Розвідники проминули мало не всю вулицю, але генеральської машини не побачили. Ось уже й крайні будинки, за ними городи і сади — околиця містечка.

І знову Цимбалюк перший побачив «опель-адмірал»: машина стояла на асфальтованій доріжці біля гарного двоповерхового особняка, і шофер мив її із шланга. Біля дверей стовбичив солдат з автоматом, а вздовж чавунної огорожі походжав есесівець у довгому плащі.

Розвідники проминули ще один — крайній — особняк і зупинились.

— Що ж, задовольнили свою цікавість… — Дорош легенько штовхнув ліктем Цимбалюка, — Гайда назад?

— Шкода генерала випускати з рук, — блиснув очима сержант. — З усього видко, висока птиця! Може, спробуємо пробратись?

— Ти що, з глузду з’їхав? Бачиш, яка охорона! Та й завдання у нас інше.

— Знаю, що інше. А все одно шкода. — Стривай… — Цимбалюк не зовсім ввічливо відсторонив лейтенанта. — А куди веде ця стежка?

— Чи не все одно?

Та сержант уже подався в темряву. Знизавши плечима, Дорош рушив за ним.

Стежка під високим дощаним парканом привела їх до старого саду з крислатими яблунями і густими кущами смородини й малини попід ними. Оддалік, біля вулиці, темнів одноповерховий будинок, від нього долинали чиїсь голоси. Розвідники пірнули в смородинові хащі і, пригинаючись, пролізли до паркана, що відокремлював сад від генеральської резиденції.

— Підсади, — попросив Цимбалюк.

Лейтенант слухняно підставив плечі, сержант скочив на них і зазирнув за паркан. Роздивлявся довго, в лейтенанта вже затерпли плечі, і він смикнув Цимбалюка за ногу, нагадуючи, що пора злазити, але той стояв ще з півхвилини й лише по тому легко зіскочив на землю. Діловито доповів:

— На другому поверсі скляні двері виходять на балкон. Двері розчинені, і в кімнаті світиться. Генерал стояв на балконі. Повернувся до кімнати, а штору забув опустити. Його й зараз видно, сидить за столом. Під будинком ходить охоронець. Його можна прибрати й тоді…

— Може, вони спеціально для нас і драбину приготували? — ущипливо перебив його Дорош.

— Я ж не доказав… Біля будинку дерево росте. Велике, гілля нависає над балконом.

Тепер зацікавився Дорош.

— Ану, дай і я гляну…

Роздивившись, потягнув Цимбалюка в кущі. Сержант мовчав, чекаючи, що скаже Дорош. Той мовив роздумливо:

— Що ж, ризикнемо… Але спочатку треба зв’язатися з розвідвідділом і повідомити про оборонні споруди й скупчення військ.

— Авжеж, треба, — ствердив Цимбалюк. — Я початую там, на розі, а ти приведи хлопців.

— Звідки ж передавати? — почухав потилицю лейтенант. — Тут небезпечно.

— Пусте, там далі, в малиннику, й сам чорт нікого не побачить. Повартуємо, а Котлубай тим часом передасть.

Справді, в набитому гітлерівцями Ралехові кращого місця вони б не знайшли.

Через чверть години лейтенант повернувся з розвідниками, і скоро в ефір знову полетіли позивні їхньої групи. Дивлячись, як швидко передає Котлубай текст шифровки, Дорош перебирав у пам’яті всі події дня, йому вірилося й не вірилося, що минуло лише дві доби, як вони вирушили в свій небезпечний рейд; ці дві доби були такі напружені, що видалися тижнем. А тепер, якщо їм пощастить і вони захоплять у генерала важливі папери, можна буде вертатися до своїх.

Котлубай зняв навушники й акуратно запакував рацію. Дорош обняв його за плечі.

— Ти, Володю, залишишся в резерві, — мовив лейтенант тоном, який виключав заперечення. Всі зрозуміли: це наказ, а наказ обговоренню не підлягає. — Ти, Іване, разом зі мною підеш знімати вартового. Потім станеш на посту біля тераси, а я — за ганком. З вілли кожної хвилини може хтось вийти, я вже не кажу про зміну караулу. Стріляти лише в крайньому разі. До генерала полізеш ти, Вячеславе…

— Хто? — не повірив Дубинський. — Сугубчик?

— Так, рядовий Волков, — ствердив Дорош. — А ти в разі чого прикриватимеш наш відступ.

Пашка розчаровано гмикнув. Він був певен, що лейтенант доручить йому захопити важливі документи. Спробував заперечити лейтенантові:

— Але ж Сугубчик не має досвіду!

— Сугубчик легкий, — пояснив свій вибір Дорош. — Найлегший з нас. У нього ваги п’ятдесят кіло, а в тебе вісімдесят з гаком. А гілляки, по яких можна дістатись до балкона, тонкі. Ясно? — І, не чекаючи на відповідь, обернувся до Сугубчика. — Слухай мене уважно, Вячеславе. Генерал сидить спиною до дверей. До нього два-три кроки. Головне — точне розрахувати стрибок і удар у спину. Потім збираєш папери й карти…

Сугубчик усе ще не вірив, що йому доручають найскладнішу й найнебезпечнішу частину операції. Коли збагнув, що лейтенант не жартує, холодок пішов по спині — зрадів і водночас трохи злякався: чи вийде в нього? Проте нічим не виказав своїх сумнівів, тільки кивнув головою і облизав сухі губи.

— Автомат віддай Дубинському, — вів далі Дорош. — І зніми чоботи, легше буде. Ну, а це тобі про всяк випадок… — витягнув він з кобури парабелум. — Поклади в кишеню. Скористатись дозволяю лише в крайньому разі.

Троє нечутно подалися в дальній куток саду. Котлу-бай заховався в малиннику, а Дубинський з автоматом заліг під кущами смородини.

Дорош підсадив Цимбалюка. Той лише на якусь мить затримався на паркані, вибираючи місце, куди зіскочити, та й цього виявилось достатньо, щоб його побачив німецький вартовий, який саме вийшов з-за рогу будинку.

— Стій! Хто там? — загорлав солдат. — Стрілятиму!..

Цимбалюк не став чекати, поки його підстрелять, стрибнув назад, і тої ж миті автоматна черга розітнула нічну тишу.

— Швидше! — Дорош схопив Сугубчика за руку й потягнув із саду.

Вони бігли, а позаду лунали постріли. Біля дірки в паркані затрималися, Дорош пропустив уперед Цимбалюка й Сугубчика, тицьнув юнакові чоботи й підштовхнув. Дочекався Котлубая з Дубинським — тепер він прикривав відступ. Встиг ще помітити, як біля будинку, в глибині саду, заметушилися люди, й проліз в отвір.

Позаду лунали безладні постріли, й Дорош зрозумів, що зараз гітлерівці організують пошук, прочешуть усе навколо, і тоді ніщо не допоможе розвідникам. Єдиний вихід — встигнути проскочити через лінію укріплень…

У темне небо злетіла червона ракета, за нею друга. Розвідники збігли по стрімкому схилу, круто повернули праворуч і пірнули в зарості верболозу. Пробігли з кілометр. Десь поблизу вже починались окопи, й Цимбалюк, залишивши товаришів у виямку за ріденькими кущами, пішов у розвідку. Сугубчик скористався з короткого перепочинку й взувся. Він тремтів — може, з переляку, а може, просто від збудження: адже не жарт — перша серйозна сутичка з ворогом.

Цимбалюк виринув з темряви раптово. Здається, Дорош бачив усі підходи до їхньої схованки, однак сержанта все ж не помітив.

Розвідники поповзли за ним. Цимбалюк розвідав ділянку, де траншеї перетинали невеличкий ярок, — угорі ходив вартовий, та розвідники все-таки проскочили непоміченими, коли німець відійшов трохи вбік.

Усі п’ятеро благополучно скотилися в траншею, й Цимбалюк уже подав знак рушати, як за кілька метрів од них відчинилися двері бліндажа, й звідти вийшов чоловік у накинутому на плечах плащі. Він виплюнув недокурок, постояв трохи, позіхнув, та не повернувся до бліндажа, а рушив у напрямку до розвідників і наштовхнувся на Котлубая.

— Хто це?.. — тільки й встиг запитати солдат.

Старшина спритно затулив йому рота рукою і вдарив ножем. Гітлерівець захрипів і осів у траншею. Дубинський вистрибнув на бруствер, але Дорош зупинив його.

— Труп… — прошепотів він сердито. — Сугубчик, допоможи йому витягти тіло!..

Дубинський стиха вилаявся, однак підхопив убитого під пахви. Лейтенант таки мав рацію: якщо хтось зараз вийде з бліндажа і знайде тіло, зчиниться тривога, а їм ще треба пролізти під колючим дротом.

Розвідники вже різали дріт, коли над траншеями злетіла освітлювальна ракета. Завмерли…

Неподалік, трохи правіше від них, застрочив кулемет, і ще дві ракети повисли над лінією укріплень.

«Тривога, — зрозумів Дорош, — гітлерівці оголосили тривогу».

— Швидше! — поквапив товаришів.

Зробивши прохід у колючому дроті, розвідники проповзли через поле й нарешті опинилися на луках. Пішли в напрямку шосе, по якому прибули з міста: Дорош вирішив повертатися тим самим шляхом, обходячи населені пункти.

Тепер усе вирішував час. Можливо, за ними вже женуться, щоправда, в такий дощ собака навряд чи візьме слід, але за те, що на дорогах поставлені заслони, Дорош міг поручитись. Напевно, вже створено й мобільні пошукові групи…

Рахував, десяток кілометрів вони проїхали по шосе… п’ять пройшли стежкою від лісосмуги… Й ще три-чотири до галявини з копицею… Там можна буде перепочити… Майже двадцять кілометрів — три години швидкої ходи. А якщо врахувати непередбачені затримки, то чотири — чотири з половиною… Зараз близько дванадцятої, отже, до світанку вони мають дістатись галявини.

Перша затримка трапилась при переході через шосе: вийшли не на те місце, куди хотіли, а ближче до Ралехова — довелося йти цілий кілометр, продираючись через придорожні кущі й перебігаючи відкриті місця. З’ясували, що дорога пильно охороняється, — весь час по ній снували мотопатрулі. Перед тим як перейти шосе, полежали в заростях шипшини — річ не вельми приємна, зате надійно: навряд чи якийсь сміливець добровільно сунеться в ці колючі хащі. Трохи відпочивши, перебігли дорогу й рушили вже знайомою стежкою між ланами.

Нарешті заглибилися в ліс. Тут почувалися впевненіше, знаючи, що гітлерівці боялись лісів.

На світанку, коли дістались до куреня під копицею, зітхнули спокійно, наче всі тривоги вже лишилися позаду. Повкладались на сіні, але довго не могли заснути, хоч і стомилися. Кожен думав про те, яку важливу справу зробили сьогодні. І ніхто з них не знав, що їхнє повідомлення про лінію гітлерівських укріплень практично не знадобиться штабові, бо танкова армія генерала Лебединського вже форсувала річку й виходила в тили угрупованню генерал-полковника Блейхера. Через добу під загрозою оточення генерал вирішить залишити Ралехів, і грізна лінія скоро перетвориться просто на рану на землі, а довколишні дороги стануть схожими на оте нічне шосе перед переправою з безладдям і хаосом відступу.

Не знали цього і в нашому штабі, не думав про це й генерал Блейхер — така логіка війни, коли долі тисяч і тисяч людей вирішуються в лічені секунди й залежать від таланту, рішучості, гнучкості й розуму полководця, а також від причин, коли талант і рішучість не варті нічого: просто повінь пройшла, рівень води в річці за останні три дні спав на метр, і з’явились броди для танків генерала Лебединського.

Але Дорош зараз не думав ані про стихію, ні про глибокодумні штабні розрахунки, він ще раз перевернувся з боку на бік і нарешті заснув.

Котлубай розбудив Сугубчика о восьмій ранку. Дощ не вщухав, хоч був уже й не такий сильний, як учора. Сугубчик стояв біля входу в курінь і дивився, як дощові краплі б’ють по калюжі, б’ють і б’ють — здавалось, так триватиме вічно…

Сугубчик позіхнув — дощ навівав на нього сон, поспати б ще, он Пашка як солодко сопе, видно, сняться йому приємні сни… Сугубчик потягнувся — завтра вони перейдуть лінію фронту, і спи, скільки влізе, хоч цілу добу, такий закон: виконав завдання — їж і спи досхочу.

Від цих думок спати захотілося ще дужче. Сугубчик потер скроні, але сонна млість не минала, й хлопець підставив обличчя холодним краплям. Це освіжило його, вія вирішив обійти курінь і копицю, але, подумавши, рушив до лісу, щоб не лишатись на відкритому місці і обійти усю галявину. Ступив кілька кроків і злякано зупинився, почувши голосний, вимогливий стукіт. Сугубчик підняв голову й побачив на сусідньому дереві дятла: той бігав по стовбуру, не звертаючи на хлопця ніякої уваги, — красивий заклопотаний птах.

Сугубчик задивився на дятла, та нараз новий звук примусив його насторожитися: хтось ішов до галявини, ішов не криючись, під ногами шурхотіло листя й тріщало галуззя.

Сугубчик заховався за кущ, зняв автомат. Просто на нього йшов німецький солдат з карабіном за плечима. Вже літня людина, років п’ятдесят чи й більше, йде сміливо, наче він тут господар…

Пропустивши німця, Сугубчик вискочив з-за кущів і приставив йому до спини дуло автомата.

— Руки вгору! — наказав. — І тихо…

Солдат підняв руки вгору. Хлопець зірвав з німця карабін і підштовхнув його до куреня.

— Вперед! І не обертатись!

Він не знав, чи правильно вчинив: може, солдат, побачивши в курені людей в німецьких мундирах, пішов би далі своєю дорогою… «Ні, — вирішив, — таки правильно: цей фріц обов’язково розповів би, що бачив у лісі підозрілих військових, може, дезертирів, і тоді — чекай жандармів…»

Гітлерівець ішов покірно, не обертаючись. Сугубчик поставив його обличчям до копиці й покликав Дороша:

— Гер обер-лейтенанте, прокиньтеся!

Дорош підхопився.

— Що сталося? — запитав він спросоння рідною мовою, та, побачивши солдата з піднятими вгору руками, одразу збагнув свою помилку. Правда, цей переляканий солдат міг не розчути чи не втямити сказане, і Дорош, удавано позіхнувши, перепитав уже спокійно: — Що сталося, рядовий Фогель? Чого ви затримали це опудало?

— Згідно з вашим наказом, гер обер-лейтенанте!

Прокинулися всі розвідники й оточили солдата. Дорош підійшов до гітлерівця.

— Опустіть руки! — наказав він. — І поверніться…

Той повернувся чітко, як на навчанні, стукнувши підборами. Кліпав очима, дивився злякано.

— Ваші документи! — простягнув руку Дорош.

Німець тремтячими пальцями розстебнув мундир, подав солдатську книжку.

— Рядовий Курт Блумберг, — доповів він. — Ми зупинились тут неподалік, місцеві жителі сказали, що в лісі є сіно, і наш унтер-офіцер послав мене подивитись…

— Яка частина? — поцікавився Дорош.

— Обоз… обоз тридцять восьмої дивізії.

Дорош усе ще не вирішив, як йому вчинити. Ясно було одне: відпускати солдата не можна — мабуть, здогадується про щось, бо пальці тремтять і погляд усе ще переляканий.

— Де розташувався ваш обоз?

Солдат тицьнув пальцем на південь.

— Там… За три кілометри є село…

Дорош звірився з картою — не бреше. Треба негайно йти звідси. Хотів уже віддати наказ, однак солдат зрозумів, що зараз вирішується його доля, й мовив швидко:

— Гер обер-лейтенанте, я повинен доповісти вам, що по дорозі сюди зустрів загін есесівців…

Дорош запитав удавано байдуже:

— І що ж?

— Мені здалося, це зацікавить вас.

— Чому? — запитав Дорош, упевнившись, що солдат, видно, таки здогадався, хто вони насправді, і в піжмурки тепер грати ні до чого. Підступив до німця. — Де ви бачили їх?

— На узліссі. Есесівці заглибилися в ліс…

— У якому напрямку?

— Здається, на схід.

— Скільки їх?

— Дванадцять. Я хотів ще сказати… Есесівці розпитували, чи не бачив я чотирьох солдатів і обер-лейтенанта.

Це було серйозно, і Дорош зрозумів, що мусить негайно вести групу далі. Солдат уже не цікавив його. Лейтенант підкликав Сугубчика і сказав так, щоб німець не почув:

— Одведи його в ліс і… Не барись, доганяй нас.

Дорош підхопив свою сумку й подався за розвідниками. Сугубчик показав солдатові автоматом на кущі. Той зрозумів усе, опустив голову, пішов, але раптом зупинився і сказав:

— Я знаю, що ви радянські солдати. Я зрозумів це одразу, й зараз ви вб’єте мене. Але ж повірте, я не хочу вам зла, я простий робітник…

— Ви гітлерівський солдат і наш ворог! — сердито крикнув Сугубчик. — Всі кажуть, коли їм кінець, що вони робітники, а ми не кликали вас сюди! Ну, швидше…

Солдат знизав плечима. Видно, хотів щось заперечити, та лише махнув рукою.

— Ваша правда… — сказав він і важко ступив уперед.

Солдат ішов зсутулившись, а Сугубчик думав: зараз йому доведеться прикінчити цього гітлерівця.

Й несподівано Сугубчик усвідомив, що не зможе цього зробити, — отак спокійно вбити беззбройну літню людину.

Сугубчик зупинився хотів покликати Дороша, але поблизу нікого вже не було, товариші пішли вперед…

Як же йому вчинити? В бою, не задумуючись, і колов би, й стріляв — там усе ясно, все зрозуміло, в розпалі бою людина з голими руками кидається на озброєного ворога й перемагає його, а тут ворог неозброєний, а ти — навпаки…

Він запитав:

— А звідки ви?

Німець зупинився, згорблений, з безвільно опущеними руками, потім обернувся повільно і підвів на Сугубчика порожні й уже мертві очі.

— Навіщо вам?

Справді, навіщо? Сугубчик не міг відповісти на це запитання. Сказав рішуче:

— Ідіть!

— Стріляйте тут! — Німець заплющив очі.

— Слухайте, ви! — нараз запально заговорив Сугубчик. — Я відпущу вас, коли дасте слово честі, що нікому не скажете про нашу зустріч.

Солдат розплющив очі. Спочатку він дивився приголомшено, потім якась тінь майнула на його обличчі.

— Звичайно, — озвався він, — я даю вам слово честі.

— То йдіть…

Німець переступив з ноги на ногу.

— Я хотів сказати… Тільки зараз згадав… Знаєте, перелякався, і зовсім з голови вилетіло. Оті есесівці, що мене зустріли… з їхньої розмови я зрозумів, що вас виказав місцевий поліцай…

У Сугубчика витягнулось обличчя: треба швидше попередити Дороша.

— Спасибі!

Він повернувся й побіг, не чекаючи, поки німець піде.

Солдат щось гукнув йому вслід, але Сугубчик уже не чув — обігнув курінь і зник у кущах.

Розвідники помітили, точніше почули його здалеку: зупинились, очікуючи.

Задихаючись, Сугубчик сказав про щойно почуте від німця.

— Ти відпустив його!.. — раптом вигукнув Дубинський. — Ви тільки гляньте, цей паршивий фріц набрехав йому казна-що, а він вуха розвісив і відпустив його! Ти не виконав наказ і підеш під трибунал, Сугубчик!

Усі мовчали. Сугубчик стояв, опустивши голову.

— Чого ж ви мовчите? — крикнув Дубинський. — Він, — тицьнув пальцем мало не в обличчя Сугубчикові, — він відпустив ворога й не виконав наказу!

Дорош повернувся до Пашки.

— А хто тобі сказав, що Волков не виконав наказу?

— Але ж він не заперечує!..

— Я не наказував убивати солдата! — сказав Дорош твердо. Він пильно глянув у вічі Сугубчикові. — Я наказав відвести того обозника за кущі, щоб він не побачив, куди ми пішли.

— Ти?.. Ти наказав таке?.. — не повірив Пашка.

— Єфрейторе Дубинський! — суворо обірвав лейтенант. — Ви багато собі дозволяєте!

Пашка опустив голову, пробуркотів щось, але Дорош уже не слухав його.

Втрутився Цимбалюк:

— Не збрехав… Звідки йому знати про поліцая? Гарний, виявляється, фріц, а ти б його, — штовхнув ліктем Дубинського в бік, — обов’язково кокнув.

— Отже, так… — сказав Дорош. — Будемо обходити всі населені пункти… І уникати безпосередніх контактів з німцями.

— От гад! — вирвалося в Дубинського.

— Ти про кого? — здивовано глянув на нього Котлубай.

— Поліцайська морда… Я б його зараз! — Дубинський поправив на грудях автомат.

Вигук Дубинського якось згладив неприємне враження від його агресивності. Цимбалюк усміхнувся й мовив розважливо:

— А ти думав, що поліцай цілуватиметься з тобою? Ми пішли, а він доповів куди треба: зупинялися п’ятеро, на двох сухої нитки не знайдеш… І це через кілька годин після вибуху на переправі… Тепер жандарми й есесівці знають навіть наші прикмети…

— Годі! — Дорош переклав парабелум у зовнішню кишеню плаща. — Вперед, хлопці, і не ловити гав!

Коли вони рушили, Котлубай наздогнав лейтенанта, прошепотів схвально:

— Молодець, Миколо! Правильно вирішив.

Дорош скосив на нього хитрі очі. Удав, ніби не зрозумів.

— Ти про що?

— Облиш, Колю… Про Сугубчика.

— А що мені залишалось? До того ж, бачиш, той обозник виявився порядним.

І знову Цимбалюк вів групу, що розтяглася ланцюжком. Ліс почав рідшати, попереду блиснуло озеро. За ним лежав путівець — той самий, який пройшли танки фон Зальца і який міг би вивести їх до Трубничів. Найкоротший шлях, але для розвідників тепер він був заказаний.

Дорош зупинив групу. Лейтенант вирішив обійти озеро з півночі по дрібноліссю, але перед цим трохи перепочити й поснідати. Спустилися в неглибокий байрак і ледь не наскочили на есесівську засідку. Слава богу, Цимбалюк перший помітив солдатів. Він упав за кущ, махнувши товаришам, і обережно відповз назад. Почали радитись.

Есесівці зайняли гарну позицію — на крутих схилах байраку. Якби сержант вчасно не помітив їх, розвідники попали б під перехресний вогонь, і навряд чи хтось залишився б живий. Але іншої дороги не було. Праворуч — болото, ліворуч — мочарі з рідкими кущами: туди тільки сунься — перестріляють, мов куріпок.

Дорош одразу збагнув, що справи їхні кепські. Мали тільки два варіанти: непомітно відступити з байраку й спробувати обійти село з другого боку або атакувати есесівців і прориватись тут.

Лейтенант обрав другий варіант: на південь від села вони теж могли наразитись на есесівську засідку. Подумав і шепнув Цимбалюкові:

— Треба примусити есесівців спуститися в байрак. Ти з Дубинським поповзеш зліва по самому краю. Тримайтесь весь час вгорі, а ми втрьох зайдемо з правого боку… І зженемо їх вогнем униз. Давайте, хлопці!

Навіть гілка не колихнулася за Цимбалюком і Дубинським. Дорош подивився їм услід і кивнув Котлубаю та Сугубчику.

Вони відповзли до густих кущів, де есесівці не могли побачити їх, і піднялись на самісінький край байраку. Тепер усе залежало від їхньої витримки і обережності: слід було якомога ближче підповзти до ворожої засідки, потім разом з Цимбалюком і Дубинським раптово відкрити вогонь, зігнати есесівців на дно байраку й знищити їх.

Нарешті Дорош помітив двох гітлерівців. Вони лежали горілиць метрів за сімдесят. Курили й сміялись. Далі підповзати до них було ризиковано, та Дорош усе-таки зважився: з сорока метрів вони зріжуть оцих двох першою ж чергою, і це дасть їм відчутну перевагу в бою.

Лейтенант наказав Сугубчикові лишитися на місці й прикрити їх, а сам із Котлубаєм поповз далі. Оці кляті тридцять метрів вони повзли хвилин десять, черепаха й та посувається швидше.

Тепер Дорош уже добре бачив есесівців, їх було двоє: один рожевощокий, зовсім ще молодий, другий трохи старший, з вусиками, схожий на Гітлера.

Розвідники приготували автомати й причаїлись, чекаючи Цимбалюкового сигналу.

Нарешті почувся спів іволги — сержант подав сигнал. Дорош натиснув на гачок, і автомат застрибав у нього в руках. Двоє есесівців навіть не встигли підвестися, прошиті кулями. Але зліва відкрила сильний вогонь основна група гітлерівців. Там заколихались віти, Котлубай послав у кущі чергу й таки влучив, бо затріщало гілляччя, й важке тіло покотилось по крутому схилу.

Тепер есесівці, певно, побачили розвідників. Кулі зрізали віти над самими їхніми головами, і Дорошеві та Котлубаєві довелося відповзти назад. У бій вступив Сугубчик. «Молодець, — подумав Дорош, — вчасно прийшов на допомогу».

Кулі перестали свистіти над головою Дороша, і лейтенант висунувся зі свого прикриття. Побачив, що один з есесівців підвівся з кущів і кинув гранату. Дорош випустив чергу, кулі відкинули есесівця на спину, й тільки тоді лейтенант збагнув, що зараз десь поряд має вибухнути граната.

Вибуху не почув, тільки щось боляче штрикнуло в руку. Перегодя підвів голову. З протилежного боку байраку бив автомат, а з-за кущів відповідали йому рідкі постріли. Стрілянина вщухла якось одразу. Дорош підвівся і побачив Дубинського, який махав руками й подавав якісь незрозумілі знаки.

Забувши про руку, лейтенант скотився по крутому схилу байраку й видряпався на протилежний бік. Дубинський перев’язував Цимбалюка; сержант заплющив очі й тихо стогнав.

— Дві кулі, — пояснив Пашка. Зиркнув на Дороша. — І тебе поранило?

— У мене все гаразд, — заспокоїв його лейтенант і схилився над Цимбалюком. — Ваню, чуєш мене?

Поруч присів Котлубай. Поклав руку сержантові на чоло.

— Нічого, — бадьоро мовив він, — ще поживемо, друже!

Він дістав ніж і розрізав лейтенантові рукав.

— Ого! — вигукнув. — Осколок чималенький, та, здається, кістку не зачепив. — Старшина розірвав пакет і перебинтував лейтенантові руку. Бинт швидко став червоний від крові, проте лейтенант не звертав уваги на свою рану, його непокоїв стан Цимбалюка.

Дубинський закінчив перев’язувати сержанта, дістав сигарету й закурив. Потім витер Цимбалюку хусточкою обличчя.

— Потерпи, Ваню, зараз полегшає, — сказав і обернувся до Дороша. — Останній фріц… Він не давав мені ворухнутися, й Іван викликав вогонь на себе.

Дорош скинув плащ, розстелив поруч з Іваном. Розвідники поклали Цимбалюка на плащ, підняли й рушили по схилу вгору.

Тепер попереду йшли Котлубай і Дубинський. Хлопці мало не бігли, щоб якомога швидше дістатися лісу, бо в селі, певно, почули постріли й зчинили тривогу.

Дорош втупився в мокру спину Котлубая, дивився, як ворушаться в такт крокам лопатки старшини, і це чомусь допомагало йому терпіти біль у руці, який усе дужчав і туманив голову. Але скоро Дорош зрозумів, що біль у лівій руці нічого не вартий порівняно з утомою правиці: лейтенант щосили стискав ріжок плаща, боячись випустити його.

Видно, Котлубай, озирнувшись, прочитав щось на лейтенантовому обличчі, бо скомандував привал. Але відпочити не довелося: віддалік почувся гуркіт мотоциклетних моторів.

До дороги лишилось небагато, вона проходила мало не по узліссю, розвідники наддали ходи й встигли проскочити путівець перед гітлерівцями. Тільки вони заглибилися в ліс, як з-за повороту вискочив перший мотоцикл з коляскою. Розвідники залягли в кущах і приготувалися до бою, хоч не сумнівалися, що німці проскочать мимо.

Несподівано перший мотоцикл зупинився, а за ним — ще чотири: на кожному по двоє озброєних автоматами есесівців.

Солдат з передньої машини, обернувшись до інших, сказав щось — розчути слова за гуркотом моторів не було змоги. Либонь, його товариші теж нічого не чули, бо есесівець виліз з коляски й вказав пальцем на путівець.

Мотоцикл зупинився саме там, де розвідники переходили дорогу, й вони зрозуміли, що есесівець помітив їхні сліди. Проте інші солдати не поділяли ентузіазму свого товариша. Один німець навіть махнув рукою, щоб їхали далі, проте есесівець з першого мотоцикла затявся. Низько схилившись над землею, немов щось винюхуючи, він почав заглиблюватися в ліс, ішов назустріч вірній смерті, бо Дубинський уже підняв автомат… Есесівцеві судилося ще пожити: певно, злякався лісу, бо постояв трохи, роздивляючись, і повернув назад. Сівши в коляску, все ж випустив довгу чергу по підліску, мотоцикл одразу рушив, за ним інші.

Коли есесівці зникли за поворотом, Дубинський заправив під пілотку біляві кучері, його веснянкувате обличчя розпливлося в усмішці.

— Цей есес — страшний нахаба! — Підважив автомат на долоні. — Ще два кроки, і я б не витримав…

— Дивно, як він не почув Іванового стогону?.. — підвівся з трави Дорош.

Котлубай позіхнув і пояснив:

— У такому гуркоті сам себе не почуєш. Начадили своїми керосинками… Та вже недовго їм їздити…

Сугубчик обтрусив з плаща воду.

— До річки десять кілометрів, там бліцдрап, а тут — наче вік збираються сидіти.

Раптом у ясних хлоп’ячих очах Котлубай побачив радість. Глянув туди ж, куди дивився Сугубчик, і зустрівся поглядом з Цимбалюком. Поквапом опустився коло сержанта на землю.

— Ну, Ваню, — тихо сказав він, — ось ти й ожив. Завтра до своїх дістанемось, відправимо тебе в госпіталь, підлікуєшся…

Цимбалюк дивився повз нього — чув він чи не чув товаришеві слова, важко було збагнути, — дивився непорушним поглядом у сіре дощове небо. Потім усміхнувся й відповів недбало, наче йшлося про якісь дрібниці:

— Помру я зараз, хлопці, і не треба мені зуби замовляти… Відчуваю, що помру, не хочеться помирати, та що вдієш… Той фріц виявився спритнішим… Ти, Володю, знаєш, кому написати… й що… — Він зітхнув тихо, заплющив очі, і по його обличчю почала розливатись блідість.

Котлубай схопив Цимбалюка за руки.

— Перестань, Іване, відхідну співати…

— Мені вже не сміятись, Володю. — Цимбалюк розплющив очі й дивився серйозно. — Я ось що хотів сказати вам: була в мене така думка: повернутись до цих місць років через тридцять… — Йому стало важко говорити, і Котлубай зрозумів, що Цимбалюк справді вмирає. Старшина погладив Іванові руку, й ця невластива чоловікові ніжність мовби додала Цимбалюкові сили. Він знову заговорив: — Глянути б, що станеться тут, ну, як час міняє землю… То ви приїжджайте до мене через тридцять років… У гості… — все ж не витримав, щоб не пожартувати. Сержант знову заплющив очі, й щоки його ще більше зблідли. Котлубай відчув, як холоне Іванова рука. Він зняв і кинув на землю німецьку пілотку…

На зеленій світлій галявині, одразу за придорожніми деревами, розвідники викопали в піску неглибоку могилу й поховали Івана Цимбалюка — свого бойового побратима. Мовчки постояли над свіжим горбиком і рушили далі на схід.

Вдосвіта вони вийшли до річки й довго блукали в очеретах, шукаючи зручне місце для переправи. Покидали все, крім зброї і документів. Спочатку річку перепливли Дубинський і Сугубчик, потім Котлубай допоміг переправитись Дорошеві.

Вибравшись з очеретів і перетнувши верболози, помітили попереду якийсь рух і почули голоси. Розмовляли російською, й Сугубчик, зрадівши, підвівся на весь зріст, загорлав:

— Свої!..

Котлубай смикнув його за ногу, хлопець упав обличчям у пісок.

— Кулі захотів?.. — сердито просичав старшина.

Їх оточили, забрали зброю і з піднятими руками доставили до найближчого штабу. Але вже через годину по них приїхав на «вілісі» сам командир полку, й Сугубчикові хоч трохи полегшало, коли він побачив щире здивування на обличчі свого ровесника — конвоїра, котрий, ведучи їх сюди, відпускав єхидні репліки на його адресу. Та відразу забув про нього — «віліс», розкидаючи пісок з-під коліс, вискочив на ту саму дорогу, по якій вони пробивались до переправи. Тільки тепер довкола були свої.

«Віліс» підстрибував на вибоях, а вони сміялись, курили, розмовляли голосно — четверо живих, яким пощастило.

ДЕНЬ ТРЕТІЙ

Тепер цю дорогу заасфальтували, й колеса машини м’яко шурхотіли по ній. В селі, де колись вони ночували у поліцая, Дорош зайшов на пошту й написав три листи: лейтенант Дорош нагадував старшині Котлубаю, єфрейторові Дубинському й рядовому Волкову, що наближається день, коли вони мають навідати сержанта Івана Цимбалюка, який тридцять років тому попросив їх про це. Відіслав листи і, розпитавши дорогу, поїхав до села, неподалік якого вони поховали Івана.

ВОЛКОВ

Усі знали, що зранку Вячеслава Георгійовича турбувати не можна — з сьомої до дев’ятої він працював. Щоранку з сьомої до дев’ятої, так само в неділю й святкові дні.

Академік працював і протягом цілого дня — в лабораторіях, директорському кабінеті, на нарадах, полігонах і стартмайданчиках, навіть на урядових прийомах. Але дві ранкові години були найпродуктивніші й найцікавіші. Вячеслав Георгійович готувався до них, як закоханий до побачення, щоразу ці дві години давали йому щось нове, хоча, звичайно, наївно було б твердити, що кожного дня академік Волков розв’язував якусь нову проблему. Інколи він просиджував у кріслі дві години, не написавши жодної формули чи цифри, але мозок його працював з величезним напруженням — саме цей процес мислення давав Вячеславові Георгійовичу величезну насолоду, все інше було вторинне.

Ще понад два десятки років тому прізвище Волкова почало траплятися дедалі частіше й частіше у вітчизняних та закордонних газетах і журналах, не кажучи вже про наукові видання: там Вячеслав Георгійович фігурував серед перших двох десятків наукових світил, і це не було перебільшенням.

І ось сьогодні Волков сидів у плетеній гойдалці на терасі підмосковної дачі, дивився на квіти, які горіли на сонці червоним вогнем, і невдоволено супився. Дві години, відведені для роботи, вже минули, однак академік не полишав тераси, мружився й ледь-ледь погойдувався.

На терасі пахло живицею і олійною фарбою: Волков не визнавав новітніх пластиків і, ремонтуючи дачу, наказав перестелити терасу сосновими дошками й пофарбувати підлогу олійною фарбою, як колись робив його батько.

Час мало змінив Волкова: невисокий, стрункий — ті самі кілограми, що й тридцять років тому, — тільки дві глибокі зморшки, котрі мовби підпирали знизу щоки, свідчили про невмолимі роки.

Сонце почало припікати, й академік перейшов у затінок дерев, що росли напроти клумби. Сів на лавку і дивився, як висихає роса на пелюстках квітів. Краплина води ще міниться веселкою у сонячних променях, щедро розкидає діамантові відблиски, та от сяйнула востаннє, щоб відродитися завтра вранці. Що ж, він терплячий і почекає добу…

Волков подумав про швидкоплинність життя. Згадав свого сина й вирішив більше не вмовляти його. Ще вранці хотів негайно зустрітися з Ігорем і викласти йому свою точку зору, переконати, що той чинить дурниці… А Ігореві вже за двадцять, і тільки він, батько, вважає його ще дитиною. Ігор уже старший за того дев’ятнадцятирічного солдата, на долю якого випало стільки випробувань, а той солдат був уже зовсім сформованою самостійною людиною. Еталоном життєвого досвіду й розуму став для нього Котлубай, але ж Ігор тепер — мало не ровесник тодішнього Котлубая…

А сам він у двадцять три?

Коли йому минуло двадцять три, він уже захистив свою кандидатську дисертацію, зразу за нею — докторську, потім усякі звання почали сипатись на нього, і його дивує тепер, що син, маючи вже готову кандидатську, вирішив кинути інститут і податися світ за очі на якийсь завод…

Але чи треба дивуватися з цього?

Волков потер підборіддя: хай так і буде. Ігор — розумаха, і йому видніше. Зрештою, якщо він захоче повернутись, в інститут його завжди візьмуть.

Це міркування трохи заспокоїло Вячеслава Георгійовича, хоча він ошукував сам себе — не могло заспокоїти, бо думка про Ігоря неодмінно тягла за собою іншу. Він не міг не думати тепер про жінку, котра колись була його дружиною. Давно не бачив її, давно-давно, й мабуть, Ірина вже не така, якою він її знає і якою запам’ятав на все життя — вродливішою не могла бути жодна жінка на світі, й ніжнішою теж. Він любив її, а вона покинула його. Пішла. Куди й до кого? Він знав, куди, до кого і чому…

Він весь час у роботі, а їй було потрібне інше життя, більш святкове й сповнене розваг. Волков так і не одружився вдруге, й дивно, його мозок, звільнений від багатьох емоцій, працював значно продуктивніше. Це радувало, та все ж у хвилини відвертості з самим собою, коли нічого не приховуєш і спливає в пам’яті навіть те, що хотів би навіки забути, він уявляв своє життя довгим, вузьким коридором, який у перспективі, наперекір усім законам, не зменшувався, а розширювався й світлішав: там, у кінці коридора, стояла вона — неймовірно зваблива, усміхнена, бажана…

Після таких видінь Вячеславові Георгійовичу завжди ставало сумно, він шукав забуття в роботі, бо не знав інших ліків, та, певно, їх і не винайде людство… Спогади розтривожили його і зараз, він викликав машину й поїхав до інституту.

Як правило, день Волкова в інституті починався ознайомленням з кореспонденцією. Сьогодні не було підстав відміняти цей ритуал, і секретар подав папку з листами, які вважав за потрібне показати академікові. Бо всі адресовані йому листи Вячеслав Георгійович не мав змоги навіть побіжно переглянути це забрало б не менше половини робочого часу.

Секретар швидко й уміло перебирав папери. Вячеслав Георгійович з-під опущених він дивився, як спритно бігають його пальці.

— Оце, — секретар відклав кілька густо списаних сторінок, — циркуляри Президії Академії. З вашого дозволу, я передам їх заступникам…

Волков кивнув.

— Сьогодні надійшло вісімнадцять листів з-за кордону, — провадив далі секретар. — Вас запрошують на симпозіум до Лондона. Далі, в зв’язку з обранням вас почесним доктором, — він назвав всесвітньовідомий університет, — нас просять прибути на торжество.

Волков заплющив очі: доведеться їхати, бо можуть образитись…

— Є кілька приватних листів… — наче здалеку долинув голос секретаря. — Один, мабуть, помилково потрапив до нас… — Секретар витяг із купи паперів («І як він отак одразу знаходить потрібне?» — подумав Волков) клаптик — на ньому лише кілька рядків, написаних дрібним почерком. — Ось, можете помилуватися, на конверті все правильно, мабуть, переплутали листи й поклали не в той конверт: звертаються до якогось Сугубчика…

Слово вдарило Вячеслава Георгійовича, — буває ж таке: слова б’ють, як боксери важкої ваги. Він мимовільно відхилився, та одразу опанував себе й потягнувся по лист, якого секретар уже встиг засунути назад до папки.

— Дайте сюди.

Секретар швидко знайшов лист. Так і є, підпис лейтенанта Миколи Дороша — нагадування про те, що скоро минає тридцять років…

Секретар щось сказав йому, та академік зупинив його жестом, і секретар замовк. Сидів і чекав, нічим не виказуючи своєї присутності, але готовий зреагувати на будь-який рух. Думав: дивак цей академік. Його запрошує на урочисту церемонію такий університет, лист на папері з золотим тисненням — і ніякої уваги, а тут якась цидулка від руки, до того ж, якщо нічого не переплутано, дурна фамільярність: «Сугубчик»… Та ще й — «дорогий»…

Але нічого осудливого не можна було прочитати на незворушному обличчі секретаря…

Академік погладжував папірець долонею. Вони — четверо живих — стоять над могилою п’ятого…

Боже мій, який молодець Дорош: нагадав!

Тоді, відразу по війні, вони трохи листувались. Волков одержав од лейтенанта чотири чи п’ять звісточок, проте час обірвав їхні зв’язки — Вячеслав мав усе більше турбот і справ, і спомини про ті роки дедалі рідше навідували його…

Лист від Дороша пробудив їх, він неначе знову стояв над могильним горбком, мокрий і втомлений, з автоматом на грудях. Рядовий Сугубчик — це слово зараз милувало його слух: він знав, що ордени й медалі, різні звання, ступені й відзнаки не поставлять його вище від лейтенанта Дороша, мабуть, все вже трохи змістилося, а проте немає нічого вищого за їхнє фронтове братерство.

Легка усмішка торкнулась уст академіка: за ці роки отам, за дверима оцього довгого кабінету, у величезній приймальній, заставленій оббитими шкірою кріслами, він перебачив багатьох високопоставлених військових, генералів і полковників, та найвищим командиром для нього завжди залишався лейтенант Дорош.

Тільки лейтенант Дорош.

Волков заховав лист Дороша до спідньої кишені піджака. Йому захотілося знову стати отим Сугубчиком — наївним і юним… Подумав, що роки все ж замутили його… Він піймав очікувальний погляд секретаря і всміхнувся.

Секретар знав цю усмішку.

— Переглянете службове листування? — запитав так, для годиться, бо встиг вивчити усі звички шефа: коли отак усміхається — геть усіляку бюрократію. Тепер академік зачиниться в кабінеті або піде по інститутських коридорах і лабораторіях, заводячи розмови з різними лаборантами й аспірантами…

Секретар не помилився.

— Перекиньте все це Антону Сергійовичу, — попросив Волков. — І от що… Дізнайтесь, коли післязавтра можна вилетіти до Львова. Я маю там бути в першій половині дня.

Секретар акуратно склав папери до папки, підвівся й нагадав чемно:

— Але ж, Вячеславе Георгійовичу, післязавтра у вас засідання в інституті, крім того, якщо ви приймете запрошення, котре надійшло сьогодні…

— Ніяких інститутів! — обірвав секретаря Волков. — І ніяких запрошень, звідки б вони не були.

Секретар стримав бажання знизати плечима: що ж, на те вони й академіки, щоб мати право на дивацтво.

ДУБИНСЬКИЙ

Павло Олександрович дивився, як завантажують літак якимись ящиками, і слухав трохи неуважно начальника загону. Він був неуважний не тому, що зверхньо ставився до підлеглих чи мав поганий настрій: про все вже було сказано, всі питання розв’язано, просто начальник загону виконував напівслужбову, напівприватну функцію — проводжав свого безпосереднього шефа, який мав через кілька хвилин сісти в літак, піднятися в повітря і взяти курс на Петропавловськ чи, як його офіційно іменують в атласах та довідниках, Петропавловськ-Камчатський.

Погода була мерзенна — травень, а тут ось-ось зірветься мокрий сніг, і Дубинський підняв комір свого шкіряного пальта.

Загалом погода була нельотна, але в цих місцях рідко буває краща, головне, що в Петропавловську можна приземлитися, а пілот у них класний, Дубинський літав з ним уже три роки й не сумнівався, що той міг би посадити літак із зав’язаними очима.

Ящики з мінералами повантажили, і другий пілот — Дубинський знав тільки, що звуть його Олегом, він летів з ним лише втретє — підійшов до Павла Олександровича і, ніяково усміхнувшись, мовив:

— Є прохання до вас. Я розмовляв з Василем Васильовичем, він не заперечує, але сказав, якщо ви дозволите…

Василь Васильович — перший пілот, був не тільки підлеглим, а й другом Дубинського, і Павло Олександрович відповів цілком серйозно:

— Якщо Василь Васильович не заперечує, то я й поготів… Але в чім річ? — Він був здивований: якісь прохання перед самісіньким вильотом тут, у селищі, яке складається з чотирьох десятків дерев’яних будиночків і де все відомо за тиждень наперед?

Пілот переступив з ноги на ногу, для чогось посмикав замок-блискавку на куртці й попросив:

— Розумієте… Наречена тут у мене, і ми б хотіли до Петропавловська…

— Наречена? — щиро здивувався Павло Олександрович. Він звик знати про все, що робиться в його парафії, аж до дрібниць, а тут, у богом забутому закуті, така подія, і ніхто ані пари з уст. — І хто ж вона?

Пілот розстебнув замок-блискавку й сказав, наче вибачався:

— Оце познайомилися… Галя, вчителька, ну й вирішили в Петропавловську розписатися.

Дубинський напружив пам’ять, але не пригадав Галі-вчительки: зрештою це вже була не його парафія. Школа — це зовсім інше відомство, хоча всі відомства так або інакше були підпорядковані тут його геологічному управлінню, яке розкинуло мало не по всій Камчатці селища, бурові, наметові містечка — чого тільки не було в його якщо не царстві, то принаймні князівстві! Від літаків і вертольотів до тракторів і собачих запряжок.

— І де ж твоя Галя? — запитав Дубинський і озирнувся, наче дівчина мала бути тут, під рукою, бо тут усе було в нього під рукою, і він уже звик до цього, хоч іноді й скаржився на зайву запопадливість деяких підлеглих.

Дівчина справді стояла неподалік, кроків за п’ятнадцять, якась самітна. У темному пальті з норковим коміром і такому ж капелюшку, невисока, тендітна, в чорних чобітках, і жовта невеличка валіза притулилася до її ніг. Від її постаті чомусь віяло не святковістю, яку б мала випромінювати наречена, а розгубленістю — певно, вона соромилася і людей, які дивилися на неї, і взагалі всього на світі, і Дубинський, звиклий, щоб підходили лише до нього й зверталися отак, як звернувся пілот, прохально й шанобливо, круто повернувся і, обірвавши на півслові розмову з пілотом, пішов до дівчини, ступаючи просто по калюжах начищеними до блиску хромовими чобітьми.

Дівчина стояла й дивилася на цього високого, кремезного і вже сивуватого чоловіка, дивилася трохи злякано великими, чорними, трохи підмальованими очима.

А за Дубинським, відставши од нього на крок і визираючи з-за його плеча якось збоку, бо був менший на зріст, чимчикував її наречений і всміхався їй здалеку, бо вже збагнув: справу влаштовано — не буде начальник управління іти отак-от по калюжах, щоб тільки глянути зблизька на дівчину в норковому капелюшку.

Дубинський зупинився перед Галею за крок, подивився уважно просто в очі й мовив:

— Щиро вітаю!

Дівчина не опустила очей, вона, виявляється, була не такою сором’язливою, як видалося Дубинському здалеку, дивилася відкрито, і в її очах Павло Олександрович прочитав цікавість, вдячність і якесь незрозуміле йому запитання.

— Мені буде приємно летіти з вами, — сказав Дубинський і обернувся до пілота: — Заздрю вашому вибору. — Він мовив ці слова просто, бо звик казати людям правду, все, що думав, а дівчина справді сподобалась йому: обличчя трохи видовжене, туби пухкі, а підборіддя якесь заокруглено й м’яко.

Дубинському на мить зробилося сумно. Була і в нього дружина, і, нема чого бога гнівити, було все: і очі не гірші, і любов така, що й досі пече. Тільки де ти, Женю? І чому так несправедливо влаштований світ, що в якихось сорок років… Так, в якихось сорок років, коли ще жити й жити… Тільки очі залишилися в пам’яті, сірі й великі, завжди живі…

— Прошу… — раптом сухо сказав Дубинський, наче й не вітав щойно дівчину й не всміхався їй. — Прошу… — повернувся він різко й пішов до літака — високий, кремезний і начальницький.

Літак піднявся в повітря, Дубинський відкинувся на зручну спинку сидіння й примружився. Він не дивився на дівчину, яка сиділа поруч, бачив тільки, як Олег озирався на неї й усміхався щасливо, чомусь ці усмішки трохи дратували його, і він заплющив очі, намагаючись задрімати. Однак не спалося, щось тривожило його, щось було незвичне зараз у літаку, Дубинський не знав, що саме, й зрозумів тільки трохи згодом… Пахло парфумами, в їхньому літаку ніколи так не пахло, гіркувато-солодким ароматом якихось квітів…

І все ж Дубинський задрімав трохи, але відразу прокинувся: літак кинуло в повітряну яму так, що навіть звичний до всього Павло Олександрович стривожився.

— Що там у тебе, Василю? — спитав він і визирнув у вікно. Земля була десь далеко, вони летіли в хмарах.

Пілот не відповів, і тепер Павло Олександрович уже точно знав: щось трапилось.

Раптом Дубинський зрозумів, чому Василь промовчав. Жінка! У літаку жінка, а Василь не може збрехати, ось і мовчить.

Павло Олександрович торкнувся рукою плеча пілота, але той різко скинув її й наказав:

— Паси! Всім пристебнутися пасами!

— Що? — перепитав Дубинський.

— Ви що, не зрозуміли? — гримнув пілот, і стало ясно — їхні справи кепські.

Дубинський потягнувся до паса, побачивши, як шукає його сусідка, допоміг їй, клацнув і своїм замком — лише тоді визирнув у вікно. Земля тепер була зовсім близько, праворуч зблиснула змійкою річка, підвівся крутий схил сопки.

— Сідаємо, — нарешті спромігся пояснити пілот. — Вимушена посадка.

Павло Олександрович ще встиг помітити дві невеличкі берези попереду, як його кинуло ліворуч, він ударився головою об стінку, підлогу ніби вирвало з-під ніг і в груди вдарило чимось важким.

Опритомнівши, Дубинський побачив, що лежить незручно на боці, а поруч, уткнувшись головою в розтрощений щиток приладів, скорчився Василь. Другого пілота в літаку не було, та Павла Олександровича це чомусь навіть не здивувало. Насилу відстебнувши пас, він сповз униз. Збагнув, що літак лежить боком, з відламаним крилом. Почувся тихій стогін. Галя!.. Павло Олександрович відстебнув її від крісла, підвів. Вона розплющила очі, встала, обіпершись спиною об сидіння, проте одразу сіла знову. Та з нею, певно, все ж нічого серйозного не сталося, і Дубинський повернувся до пілота.

Василь лежав щокою на розтрощеному щитку приладів, і зі скроні в нього стікала кров. Дубинський нахилився до пілота й побачив невидющі мертві очі. Він погладив Василя по щоці, відчувши долонею, як холодіє в нього шкіра. Майнула думка: вони розбилися й літак може загорітися. Але ж дівчина! І де другий пілот?

Тільки встиг він подумати про нього, як у розтрощених від удару дверях з’явилося перекошене від ляку Олегове обличчя.

— Швидко на вихід! — крикнув Олег.

Павло Олександрович підхопив дівчину й виніс з літака. Тепер можна було огледітись і оцінити обстановку. Літак врізався носом у невеличке болото, гвинт зламався, і праве крило відлетіло на кілька метрів. Бензобак, певно, не пошкодило, бо бензином не пахло, та все одно пожежі можна було чекати від замикання в електропроводці.

Дубинський наказав другому пілотові:

— Давай, Олегу, треба витягнути Василя Васильовича.

Він рушив до літака, однак пілот стояв нерішуче, і Дубинський, уже протиснувшись у розтрощені двері, гукнув:

— Ну, що ж ти!

Вони витягли пілота, остаточно пересвідчившись, що він мертвий. Олег побіг до дівчини, що сиділа просто на мокрій землі, а Дубинський повернувся в літак. Упевнившись, що електропроводку не пошкоджено, покликав Олега — той мав визначити, чи можуть вони повідомити про аварію по рації.

Пілот боязко протиснувся в літак, оглянув рацію і безнадійно похитав головою.

— Не буде діла…

— Координати? — коротко запитав Дубинський.

— Приблизні. Василь Васильович устиг тільки передати повідомлення про вимушену посадку. Відмовив бензопровід.

Що ж, у Петропавловську знають про аварію й почнуть розшуки. Однак погода така, що навряд чи літак або вертоліт підніметься в повітря. А туман і мряка можуть стояти тут місяць…

Дубинський перепитав вимогливо:

— І все-таки, де ми?

— За сто двадцять — сто п’ятдесят кілометрів від Петропавловська. — Олег розклав карту, тицьнув пальцем. — Тут.

Дубинський замислився. Найближчий населений пункт кілометрів за дев’яносто, подолати цю відстань буде важко. До речі, як у них з харчами?

Пілот лише розвів руками.

— Здається, щось є у Галі… — сказав невпевнено.

— Що з нею?

— Нога… Треба подивитись.

Вони вийшли з літака. Дівчина сиділа в незручній позі просто на землі, пальто в неї промокло. Дубинський скинув з себе шкірянку, розстелив поряд, наказав:

— Лягайте!

Дівчина подивилася на нього злякано і все ж лягла горілиць. Олег стояв розгублений, і Павло Олександрович зрозумів, що з нього поганий помічник. Обмацав ногу дівчини, та скрикнула від болю, мовив грубувато:

— Терпи, це ще тільки квіточки!

Обережно розстебнув блискавку на чобітку і зняв його. Дівчина ще раз зойкнула, але Дубинський уже не звертав на це уваги: з першого погляду збагнув, що ногу зламано.

— Доведеться накладати шини, — сказав Олегові. — Розбий ящик і принеси дошки.

Галя стогнала, зціпивши зуби, потім замовкла і, поки чоловіки обробляли їй ногу, мужньо терпіла біль. Дубинський відкликав Олега, запитав тихо:

— Що будемо робити?

— Як накажете… — почав той невпевнено, але Павло Олександрович перебив його нетерпляче:

— Давай домовимось: зараз тут нема ні начальників, ні підлеглих. Нам іти щонайменше дев’яносто кілометрів, доведеться ще нести Галю, і все залежить тільки від нас.

Олег безнадійно роззирнувся довкола.

— Туман… — сказав він так, наче в нього раптом заболіли зуби. — Туман, і нас не знайдуть…

— Така погода може протриматись і тиждень, і два, — ствердив Дубинський, — а продуктів у нас…

У Галиній сумці вони знайшли півбуханки хліба, двохсотграмову пачку масла, кілограм сухої ковбаси, чай і і трохи шоколадних цукерок.

— Негусто, — констатував Павло Олександрович. Зиркнув на годинник. — Перша година, їсти будемо тільки ввечері.

— Дев’яносто кілометрів! — вигукнув Олег розпачливо. — Більше двадцяти на добу ми не пройдемо.

— П’ять діб, — погодився Дубинський. — П’ять діб — найменше. Може, ти пропонуєш щось інше?

— Рація розбита, — похитав головою Олег, — і нема в нас ніяких шансів.

— От що, хлопче, — сказав Дубинський твердо, — не розкисай. П’ять діб ми мусимо протриматись. У літаку в брезент, неси його сюди, зробимо ноші для Галі.

Дубинський розкатав брезент, припасував до нього широкі, щоб не терли, лямки. Краєм ока дивився на Галю: сиділа мовчки, нога, видно, боліла, однак дівчина ні разу не покривилась.

Потім вони з Олегом занесли тіло Василя Васильовича в літак, заклали ящиками отвір на місці зірваних дверей, щоб звірі не залізли всередину. Поховати пілота не мали змоги, нічим було видовбати яму в мерзлому грунті. Хвилину постояли в скорботі й рушили на північний схід.

Вони йшли нешвидко, і спочатку їм видалося, що дівчина зовсім не важка і вони, мабуть, зможуть пройти сьогодні й більше двадцяти кілометрів, та невдовзі дорогу їм перепинило озерце, його довелось обходити, потім іти болотистою низиною, де ноги грузли в багні; Павло Олександрович тепер часто перекладав лямку на плечах, щоб менше муляла, а вона різала більше й більше, проте він ішов не озираючись і зупинився тільки тоді, коли проминули низину й піднялися на більш-менш сухий пагорб.

Після короткого відпочинку вони з Олегом помінялися місцями, тепер Павлові Олександровичу стало трохи легше, лямка лежала на спині й плечах, не давила на груди, й дихалося вільніше. Йшов і намагався не дивитися на дівчину, та раз по раз зустрічався з нею очима — лежати їй було не зовсім зручно й, певно, біль не давав спокою, вилиці у неї загострилися, але нічим не виказувала свого справжнього стану, навіть трохи вимучено всміхалася Павлові Олександровичу, і він усміхався їй у відповідь.

Олег усе частіше поправляв лямку, ішов, нахилившись уперед, він помітно уповільнив темп, іноді шкутильгав, Дубинський бачив, що Олег іде з останніх сил, і сам відчував, як свинцем налилися ноги, але не думав про відпочинок, точніше думав про нього весь час, проте не міг щадити ні себе, ні Олега. Згадував, як тридцять років тому він, зовсім ще юний єфрейтор Дубинський, разом з трьома товаришами ніс смертельно пораненого Цимбалюка. Тоді вони знали, що їхній друг вмирає, що сержантові лишилося жити лічені години чи навіть хвилини, І все ж несли його і не кинули б нізащо, прийняли б бій і полягли самі, але не кинули б — в цьому був вищий смисл їхнього фронтового братерства: кожен знав, що надійнішого за плече друга не може бути нічого.

Це надавало сил і тоді, тридцять років тому, і тепер, коли він постарішав. Мусив іти навіть через силу, бо іншого виходу просто не було.

Вони пройшли ще два чи три кілометри схилом сопки і, коли вже зовсім вибилися з сил, почався повільний спуск, і йти стало легше. Навіть Олег трохи пожвавішав, однак через кілометр їм знову трапилось озеро, і Дубинський наказав зупинитися.

Олег одразу опустився на землю, уткнувся обличчям у вологу цигейку поруч Галиного плеча, лежав і важко дихав. Вона попестила його мокру від поту чуприну, з якої сповзла шапка, але хлопець нараз різко скинув її руку.

— Почекати треба було! — раптом вигукнув він, мало не плачучи, — невже не можна було почекати?

— Ти про що? — здивовано глянула на нього Галя.

— Ну навіщо було поспішати з весіллям?

— Але ж ти хотів…

— Я?! — вигукнув Олег. — Я хотів?..

Галя різко випросталася, повернулась до хлопця, забувши про ногу, скрикнула й притиснулась обличчям до брезенту.

— Дочекалася б рейсового літака, — вів далі Олег роздратовано, — і вилетіла б через три дні.

— Ти ж просив мене…

— У тебе є свій розум! — Олег підвівся й пішов геть, важко припадаючи на праву ногу. Ліг на землю біля озерця й почав пити просто з нього, жадібно, захлинаючись. Дівчина дивилася на Олега, й очі в неї округлилися й потемнішали, якщо можуть потемнішати і так чорні очі.

Дубинський сидів і мовчав, бо що зрештою можна казати в такій ситуації? Тепер і він відчув страшенну втому — вибрав сухіше місце, зняв чоботи й ліг, підмостивши під голову шапку. Сон змагав його, й Павло Олександрович вирішив заснути на чверть години, рівно на чверть години, не більше, бо сьогодні вони мали пройти ще не один кілометр.

Прокинувся він від холоду, зиркнув на годинник і одразу скочив на ноги. Минула ціла година, і ніхто не розбудив його! Видно, Галя з Олегом помирилися, бо пілот спав, притулившись до неї, і солодко сопів у сні. Галя лежала горілиць, заплющивши очі, й Дубинський не зрозумів, спить вона чи просто боїться поворушитись, Щоб не розбудити хлопця.

Павло Олександрович натягнув чоботи на набряклі ноги, кілька разів присів, щоб хоч трохи зігрітися, і рішуче, Навіть надто рішуче й голосно мовив!

— У дорогу, друзі!

Галя одразу розплющила очі, певно, все ж не спала, а Олег навіть не ворухнувся.

— Ви не дійдете зі мною, — раптом сказала Галя тихо, пильно дивлячись на Дубинського. — Вам не дійти, і треба шукати іншого виходу.

— Мусимо дійти. — Павло Олександрович не відвів погляду.

Дівчина скосила очі на Олега і, впевнившись, що він спить, сказала твердо:

— Ви залишите мене з Олегом, а самі підете по допомогу. Ви дійдете за два дні.

Павло Олександрович опустився на брезент коло дівчини. Йому було приємно сісти отак близько до Галі й дивитися на неї, хоч вона спала з лиця, щоки взялися плямами, і тільки очі світилися. Відповів суворо й навіть грубувато:

— Думати треба! Ну дійду я, а далі? Як вас шукати?

— Але ж я гадала, що тепер, коли ми точно визначили місце…

— Як точно? — не втримався від усмішки Павло Олександрович. — Ти розумієш, що таке п’ять кілометрів сюди чи туди в таку погоду? Та й хто підніметься в повітря?

— А якщо трохи розвидниться?

— Якщо розвидниться, нас і так знайдуть.

— Але ж хоч ви… — Вона не докінчила, та Павло Олександрович усе зрозумів і перебив різко:

— Ми підемо разом і будемо разом до кінця! Ясно?

Дубинський трусонув Олега за плече. Той лише застогнав уві сні, однак Павло Олександрович трусонув сильніше — хлопець сів і закліпав очима. Оговтавшись, спохмурнів, глянув на темне озеро, на якому лежали сиві пасма туману, скривився, і Дубинський подумав, що він зараз розрюмсається. Мовив бадьоро:

— Давай обійдемо озеро — і ночівля!

— Обійдемо… — В тоні хлопця відчувалася безнадія, але він підвівся, мерзлякувато стенувши плечима.

Вони рушили вбік від озера; береги були низькі й грузькі, і краще зробити гак, ніж плуганитися по коліно в воді.

Тепер Дубинський відчув, що й він не може підтримувати такий темп, як раніше, — ступав і дивився, як грузнуть його чоботи в м’якому, рудому й мокрому мосі, як чвакає під ними вода, дивився й думав, що його добротні хромові чоботи скоро розкиснуть від тундрового моху й багна.

Потім він уже не звертав уваги на чоботи та одноманітне чвакання, почав думати, що, може, дівчина має рацію і не треба їм мучитись отак утрьох, що все одно не витримають, — нехай би пішов один Олег, він ще молодий і дістанеться до селища швидше… Врятується хоч один, а він залишиться з Галею…

Павло Олександрович зупинився й хотів помінятися місцями з Олегом, але зиркнув на хлопця й рушив далі так само попереду — відчув, що той знесилився.

Але ж Олег старший за їхнього колишнього командира розвідки лейтенанта Дороша…

Як давно це було, минуло вже тридцять років. А міг же загинути тоді, усе ж йому пофортунило — тридцять років…

Дубинський згадав, що вони поклялися зустрітися саме через тридцять років. Через тиждень він мусить бути там… Цікаво, чи пам’ятають про це інші? І де зараз вони, що роблять? Волков — того знають усі, навіть не віриться, що його колись називали Сугубчиком. А Дорош, Котлубай?..

Чвак… чвак…

Ноги грузнуть і зробилися як дерев’яні. А завтра буде ще важче.

Скільки вони вже пройшли? Мабуть, кілометрів з десять. Залишилося вісімдесят, багато, надто багато, і все ж треба йти вперед.

А сил, здається, вже зовсім нема…

Ні, він не може послати вперед Олега — якби вирішувалася доля тільки його одного, але ж дівчина!.. Загине дівча, таке молоде, вродливе й чорнооке.

Вони пройшли ще з кілометр, і Олег зупинився. Його хитало, хлопець ледь не впав на вологу землю. Не краще почувався й Дубинський — простягнувся біля Олега. Швидко насувалися сутінки, і мокрий сніг знову почав сипати з цього клятого хмарного неба.

Відпочивши, чоловіки назбирали хмизу, розпалили вогнище. Трохи зігрівшись, лягли на вузькому брезенті біля дівчини і заснули.

Дубинський прокинувся від холоду. Галя ще спала, а Олега не було. Павло Олександрович вирішив, що той подався по хмиз — перед дорогою треба було випити гарячого чаю. Дубинський помахав руками, щоб хоч трохи зігрітися, взяв чайник і пішов по воду. Почекавши ще трохи, заходився розпалювати вогнище сам. Сире гілляччя горіло погано, дим виїдав очі, але вода в чайнику скоре нагрілася.

Галя прокинулася від диму, сіла й запитала:

— А де Олег?

— Мабуть, збирав дрова.

Дубинський підкинув гілочок у вогонь, підвівся й крикнув:

— Олегу!

Ніхто не відгукнувся. Павло Олександрович покликав ще раз, але марно.

— Не чує… — сказала Галя.

Дубинський лайнувся в душі й знову пішов по дрова. Поки збирав, вогнище згасло, довелося знову роздмухувати, але вода все ж закипіла.

А Олега все не було.

Павло Олександрович попросив дівчину дістати чай для заварки. Покопавшись у сумці, Галя підвела на Дубинського розгублені очі й прошепотіла:

— Чаю нема… і взагалі… — вона не докінчила, висипала з сумки продукти просто на брезент.

Дубинський глянув і все збагнув.

Олег пішов від них. Пішов, захопивши частину продуктів. Рівно третину, а чай забрав увесь.

Галя схлипнула, зовсім по-дитячому розтерла сльози на щоках, хотіла щось сказати і розридалася вголос.

Дубинський не став її втішати, пішов до вогнища і приніс чайник. Налив дівчині повний кухоль окропу, підсунув цукерку й маленький шматочок хліба з кружальцем ковбаси.

Галя заперечливо похитала головою, та Павло Олександрович гримнув на неї:

— Розрюмсалося дівчисько! Радіти треба — вчасно людину розкусила…

— Але ж він… — усе ще схлипуючи проказала Галя і замовкла, зрозумівши, що ніякі слова не виправдають Олега.

Павло Олександрович пив окріп і думав. Сам він Галю не донесе. Коли б ще були продукти! А в них сто грамів масла, кільце ковбаси й чверть буханця хліба. Фактично на два дні напівголодного існування. За ці два дні він пройде найбільше кілометрів п’ятнадцять, виснажиться сам і виснажить дівчину. Якщо ж залишитися тут, то продукти вони розтягнуть на три дні. Потім ще кілька днів протримаються без їжі, а за цей час може розпогодитись або хтось із мисливців випадково надибав їх. Крім того, Олег, можливо, дістанеться до селища, і вертольоти спробують розшукати їх. Якісь шанси все ж є, і краще лишитися на місці.

Він виклав дівчині ці міркування, й вона погодилась одразу. Погодилася б на будь-яку пропозицію, та й що мала робити: цілком залежала від нього.

Дубинський примусив Галю поснідати, дбайливо закутав її в пальто і пішов збирати дрова. Їх треба було мати під рукою достатньо, тепер від його вміння швидко розвести вогнище залежала їхня доля — почувши гуркіт літака чи вертольота, мав подавати сигнал.

Збираючи гілляччя, Дубинський знайшов невеличку розколину в схилі сопки, тут було затишніше, розколина хоч трохи захищала від холодного вітру, і Павло Олександрович перетягнув сюди дівчину. Розклав поруч вогнище й знову подався по дрова. На щастя, сніг ущух, а вітер, хоч і пронизливий, все ж давав якусь надію — він міг розігнати туман і хмари.

Та їхні сподівання не справдилися, хмари летіли низько над землею, посіявся нудний, дрібний дощ, від цієї мжички ніде не було рятунку — шкірянка Дубинського намокла, він відчував вологу мало не кожною клітинкою свого тіла, хотілося кинути все під три чорти й залізти під брезент, але він вперто ходив біля розколини, весь час розширюючи коло пошуків, і скоро назбирав досить велику купу хмизу.

Тепер міг трохи відпочити. Підкинув дров у ледь тліюче вогнище і заховався під брезентом коло Галі. Потім вони пообідали — випили окропу і з’їли свої бутерброди. Галя мовила зовсім просто:

— Лягайте поруч, так буде тепліше…

Цим вона наче виправдовувала його близькість, зрештою це було правильно, до того ж Дубинському й справді хотілося бути зовсім поруч — він ліг, правда нерішуче, але Галя сама розстебнула йому гудзики на пальті, обняла за шию й пригорнулася міцно.

Вночі дощ перестав, але Дубинський спав міцно і не знав, що вітер розігнав хмари і вертольоти піднялися в небо й шукають їх. Якби він знав це, давно б підкинув гілляччя в пригасле вогнище, й один з вертольотів уже помітив би їх, але вони спали обоє…

І все ж маленький, зовсім маленький димок од вогнища таки помітили з вертольота, й пілот про всяк випадок спрямував машину до озерця попід сопками, зрештою це могло бути пасмо приозерного туману, проте пілот був досвідчений і уважний, він узяв курс на цей ледь помітний димок, і тоді Дубинський прокинувся від гуркоту машини в небі…

КОТЛУБАЙ

Вони сиділи під квітучою яблунею за столом, застеленим цератою, пили пиво і їли раки. Якось воно все вийшло випадково: Котлубай повертався зі школи і, проходячи повз садибу голови, побачив, як шофер вивантажує з машини ящик з пляшками. Обминув «Волгу», трохи подивувавшись, — їхній голова не пив, та не встиг ступити й кількох кроків, як почув:

— Куди ж ти, Володимире Степановичу, йди сюди!..

Озирнувся. Голова в майці перегнувся через бильця ганку, махав руками.

— Гості в тебе?

— Нікого нема, просто хлопці раків наловили — і так пива захотілося… Заходь!

На столі вже лежала купа червоних, великих — один в один — раків. Вони ще парували, й пахло так смачно, що Володимир Степанович збагнув, чому їхнього голову потягнуло на пиво.

Біля раків, витягши ноги в грубезних кирзових чоботах, сидів його сусід Левко Шадура — завгосп сільської лікарні або, як він сам себе називав, заступник головного лікаря і знавець відомого навіть за межами села «Гапчиного напою».

Шадура налив усім пива, зневажливо відсунув порожню пляшку й виразно гмикнув. Голова підвів на нього лукаві очі.

— То я й кажу, — зрадів Левко, неправильно зрозумівши голову, — починати годиться не з пива… — Він спритно витяг десь із-під столу «екстру», хотів уже зірвати накривку, однак голова зупинив його:

— Я ж казав: тільки пиво.

— Але ж, Даниле Семеновичу, навіть лікарі не радять раптово припиняти.

— Ти диви… — єхидно посміхнувся голова. — Вже й лікарів залучив на поміч.

— Сам — заступник головного! — зареготав Котлубай.

— А що, погана професія? — образився Левко. — В культурному товаристві обертаємось.

Чи то пиво, яке він глибоко зневажав, чи те, що пляшка приємно обважнювала галіфе, а він не міг хильнути з неї, зіпсувало Шадурі настрій, і він причепився до Котлубая:

— Оце вчора приходить мій Гнат додому, я йому всякі вказаній по господарству, а він мені: отрутохімікати не можна застосовувати! З якого, питаю, часу ти проти нашої науки й передового досвіду? І чого вас у школі вчать? То ви розумієте, Даниле Семеновичу, — перегнувся Шадура через стіл до голови, — шмакодявка ця мені у відповідь: так і так, мовляв, сам Володимир Степанович казали нам, що людство може загинути від ДДТ. Я відповідаю: його ж у наших магазинах продають, і знов-таки руководящі органи зобов’язують використовувати, а хто такий ваш директор проти нашого рідного керівництва? Ну, я, звичайно, навчив його, як у батькових наказах сумніватися, а воно верещить і не згоджується з наукою. От я й питаю товариша директора, чому це дітей у школі навчають?

Голова посміхнувся, однак Котлубай зиркнув на нього суворо й мовив якомога серйозніше:

— У вас, Левку Тимофійовичу, дуже тямущий і гарний син. Та боязкий він, а коли відверто — забитий. Якщо й надалі битимете, скалічите дитину, а з хлопця люди можуть вийти.

— А ми що, не люди? Мій старий теж тримав мене у страсі божому й зробив людиною…

Шадура погладив себе по череву, й Володимир Степанович подумав, що навряд чи вони колись дійдуть спільного погляду на те, кого можна називати кращим представником роду людського. Встрявати в’ суперечку з Левком не хотілося, але пояснити йому хоча б найелементарніше треба було.

— Ми вчимо ваших дітей допитливості, — почав Котлубай серйозно, — і вмінню дивитись на життя своїми очима. Перш ніж зробити щось, дитина має осмислити, чи правильно чинить. Коли людина не робитиме цього, зупиниться наш поступ. Ось ви кажете, — ледь помітно всміхнувся директор, — давали синові якісь там вказанія… Коли хлопець усвідомить їхню доцільність, з більшою охотою й краще виконає їх.

Шадура засовався на стільці й рішуче витягнув з кишені галіфе чвертку.

— Як хочете, а я вже не можу! — грюкнув він пляшкою об стіл.

— Дозволимо? — засміявся голова.

— Нехай п’є.

Шадура націдив півсклянки. Трохи повагався й долив ще. Випив горілку зі смаком. Володимир Степанович осудливо подивився на нього й подумав, що робитиме все, аби син Шадури не пішов батьковим шляхом. Власне, він і працює отут в селі для того, щоб закладати підвалини майбутнього. Голова з його повсякденними турботами, правління, бригадири, сільрада — це сьогодення, їм усім нема часу зупинитись і подумати про завтрашній день, точніше, думають, та не завжди, бо не завжди їм під силу зробити щось для майбутнього. Біля витоків цього майбутнього стоїть він, Котлубай, бо ліпить з отих шмакодявок, як каже Левко, справжні характери, і принаймні два чи три прийдешніх покоління — це його, Котлубаєва робота.

Згадуючи іноді свої юнацькі рожеві мрії про інститутську кафедру, Володимир Степанович лише благодушно всміхався. Тепер ні за які скарби не пішов би туди, хоча вже пропонували, й неодноразово. Після війни обставини склалися так, що довелося залишитися в селі: батьки тяжко хворіли, а взяти їх з собою до міста не міг. Тоді шкодував, а нині вважає, що доля всміхнулася йому: має гарну дружину, п’ятеро дітей своїх і чотириста в школі й не уявляє, як би зміг прожити без цієї величезної сім’ї…

Левко, випивши склянку, подобрішав, і йому захотілося пофілософствувати, сказати щось розумне. Солодко гикнувши, Шадура почав:

— Оце ви кажете, щоб я не «вчив» свого Гната… І що люди з нього можуть вийти… Він і сам хоче десятирічку кінчати, а потім — світ за очі… А хто ж у селі гноєм завідуватиме, коли всі на інженерів та лікарів вивчаться?

Котлубай з цікавістю зиркнув на Шадуру: невже того й справді хвилює це? Та подумав, що нема на селі людини, котра б так чи інакше не зіткнулася з цією проблемою.

Відповів серйозно:

— Не всі люди мають якісь виняткові здібності, — не втримався, щоб не пожартувати: — Як ви, скажімо, Левку Тимофійовичу. Є багато дітей, яким ще до закінчення школи буде зрозуміло, що вони не зможуть стати ані вченими, ні інженерами, ні конструкторами. Але це не повинно відбитися на дитячій психіці. Наші діти мають знати, що вони все одно можуть робити корисне діло, зажити пошани.

Котлубай обернувся до голови, наче шукаючи в нього підтримки.

— Авжеж, авжеж… — закивав той схвально. — Ваші вихованці в колгоспі — наша опора.

— Чули: Левко Тимофійович каже, що не дають вам життя на правлінні…

— Це й добре: де вони праві, де я… Сперечаємось і доходимо істини.

— До речі, не сприйміть це як комплімент, вони залишаються в селі ще й тому, що ви до них прислухаєтесь… Проте я трохи відхилився. Так от, Левку Тимофійовичу, ми, вчителі, прагнемо не допустити, щоб у дітей склалось переконання: мовляв, найздібніших чекає цікава творчість, а менш здібні мусять все життя виконувати норми або, як ви кажете, завідувати гноєм. Зрозумійте, честь і гідність людини може проявитися в будь-якій праці, комуністична праця по-новому розв’язує питання здібностей і таланту. Та ви поговоріть з Петрусем Швачком…

— Це той, що у тракторній?

— Еге ж. У школі вчився важко, ледве витягнув десять класів, батько його хотів, аби Петрусь став, як і він, фельдшером, лаявся, що син не встигає, і вчив його за вашим, так би мовити, «прогресивним» методом. Я з ним уже так і так, сварився навіть, поки не переконав, щоб не збивав хлопця з пантелику. І бачите: зараз Петрусь на всю область гримить, орденом Леніна нагороджений, член обкому комсомолу.

Шадура поважно кивнув, так, наче схвалював діяльність директора, наче й сам хоч трохи, та був причетний до неї. А Котлубай вів далі:

— Ось ми й хочемо, щоб для юнаків та дівчат звичайна праця на полі чи фермі давала насолоду. Можете не вірити мені, та я більше впевнений у дитині, хай і невеличких здібностей, але закоханій у якесь діло, ніж у круглому відмінникові, котрому байдуже, з якої дисципліни він дістає чергову п’ятірку. Бо ці п’ятірки стали для нього самоціллю…

Голова, забувши про раків, з цікавістю слухав Котлубая. Видно, щось хотів запитати чи вставити, Володимир Степанович помітив це, обірвав свій монолог.

— Ти хотів щось сказати, Даниле Семеновичу?

— Ось ти весь час — праця й праця… Мабуть, я більше за тебе зацікавлений у цій праці, однак, якщо вчителі тільки про неї торочитимуть, що ж вийде? Людина добре працюватиме, коли труд у неї усвідомлений, а саме слово «усвідомлення» криє в собі таке, що не може обмежуватися тільки колгоспною сферою. Ти розумієш мене?

— Хочеш сказати, що ми повинні насамперед виховувати громадянина?

— Авжеж…

— А ти знаєш, — Котлубай присунувся до столу й заговорив захоплено, швидко: — Ти знаєш, коли я дивлюсь на клас перед собою, на отих кирпатих і веснянкуватих, думаю: оце майбутнє нашої країни, й від мене, розумієш, саме від мене залежить, яким буде це майбутнє. Чи стануть вони творцями нового, чи продовжуватимуть нашу з вами й наших батьків справу? Чи не так, Даниле Семеновичу, й ти не це хотів почути від мене?

Голова схвально кивнув і підсунув Котлубаєві великого рака.

— За розмовами зовсім про раків забули… — сказав він.

Левко відкоркував пляшку пива, перевернув її над склянками, аби пінилося. Голова ковтнув і додав:

— Доїдайте, бо жінка там іще зготувала — пообідаємо трохи…

Котлубай засміявся.

— Знаємо ваше «трохи пообідаємо»… Але мені не випадає… Завтра їду й маю ще складатися.

— Куди ж ти перед іспитами? І хто це тебе відпустив?

— Та довелося з завідувачем райвно баталію витримати.

Голова хотів розпитати, яка нагальна потреба примушує Котлубая кидати школу такої гарячої пори, але зарипіла хвіртка, і з-за кущів бузку визирнула дівчина-листоноша. Побачивши таке поважне товариство, засоромилась.

— Вам, Даниле Семеновичу, рекомендований лист, треба розписатися… — мовила ніяково.

— Сідай, Полю, — присунув їй стільця голова. — Може, пивка з нами?

— Скажете таке… — зовсім зашарілась дівчина, зиркнувши на Котлубая. — А вам, Володимире Степановичу, як звичайно…

— Давай сюди, — усміхнувся Котлубай. — Сумка хоч трохи полегшає…

Дівчина витягла журнал, кілька газет і перев’язану ниткою паку листів.

— Отут розпишіться, — показала пальцем у реєстраційній книзі. Спритно закинула сумку на плече й зникла непомітно, як і з’явилася.

За столом запала тиша.

Голова й Котлубай перебирали листи, Шадура попивав пиво. Володимир Степанович розірвав конверт, дістав листа й перебіг його очима.

— Ну, молодець! — радісно вигукнув він. — Не забув…

Голова глянув запитливо, й Володимир Степанович пояснив:

— Отут про мою поїздку і йдеться. Зустріч фронтових побратимів через тридцять років. Умовились колись…

— Це справді подія! — У голови заблищали очі.

Котлубай підвівся, потиснув руки голові й Шадурі, хотів щось сказати, нерішуче зупинився, але, повагавшись, рушив до хвіртки. Голова наздогнав його вже на вулиці, запитав:

— Ти щось хотів, Володимире Степановичу?

Котлубай махнув рукою, та голова притримав його. І тоді Володимир Степанович зважився:

— Не люблю я цього… — мовив нерішуче. — Та нехай уже… Не зміг би ти позичити мені карбованців тридцять? Там з хлопцями, може, доведеться посидіти… Щоб незручно не було… А в жінки не випросиш, вона й дала б, та ротів п’ятеро…

— Дивна ти людина, Володимире Степановичу! — насварився пальцем голова. — Про що може бути мова… Зачекай хвильку.

Він підтюпцем побіг до будинку, виніс гроші, сунув, до Котлубаєвої кишені й зашепотів на вухо:

— Я тобі сотню виніс… І не сперечайся, гроші запас люблять. Коли будуть, тоді й віддаси, не суши собі голови…

— Спасибі, друже, — відповів Котлубай коротко й навіть сухо, наче боявся розчулитися.

Голова ще постояв трохи, дивлячись директорові вслід, і пішов доїдати раків.

ЕПІЛОГ

Дорош сидів на лавці біля обгородженої й доглянутої могили. Хтось часто приходив сюди й поливав квіти, вони розрослися й цвіли — різноколірні братки, а над ними бриніли бджоли.

Котлубай стояв поруч, поклавши руку на плече Дорошеві. Вони мовчали. Вже встигли наговоритися — Котлубай приїхав звечора, вони ночували в одній хаті, сиділи допізна, згадували пережите.

А зараз мовчали. Нічого не казали один одному, заглиблені в спогади.

І кожен думав: чи приїдуть?

Дубинський аж на Камчатці, йому долати півпланети, йому можна й вибачити… А Волков?

Дорош з Котлубаєм прийшли на могилу вранці, а зараз уже сонце високо піднялось над обрієм…

Дорош зітхнув і скоса подивився на Котлубая.

Ось над ким не владні роки: стоїть прямо, голова високо піднята, майже нема зморщок, очі світяться зовсім молодечо — мудрі, всерозуміючі очі людини, яка чимало бачила в цьому житті.

Котлубай сів поруч і обійняв Дороша. Той зрозумів його жест по-своєму — засмучено похитав головою й хотів щось сказати, але не встиг, бо неподалік голосно просигналила машина, й Дорош нетерпляче роззирнувся.

Сигналила «Волга», різко й вимогливо. Озирнувся й Котлубай, і вони побачили чорну машину, яка виринула з-за повороту.

Вони підвелися й стояли, дивлячись, як з «Волги» виходять двоє: маленький, сухий чоловічок з пронизливими очима й кремезний блондин з посрібленими скронями.

Дивились, і їм не вірилося, що той маленький — Сугубчик. Блондина впізнали одразу, та хіба можна було не впізнати Пашку Дубинського, якого ні роки, ні високі посади не змінять, мабуть, до самої смерті, так Пашкою й залишиться…

А от Сугубчик мав вигляд справжнього академіка.

Дорошеві зробилося навіть трохи ніяково, і, певно, якась вимушена усмішка ковзнула його обличчям, але поруч стояв Котлубай, а Котлубай, мабуть, і зараз був наймудрішим із них, він обійняв Волкова зовсім просто й мовив щиро:

— Ніколи б не подумав, що Сугубчик стане таким!..

Волков усміхнувся, і в очах у нього Дорош прочитав якусь непевність і несміливість, достоту як у того зеленого Сугубчика в кузові «мерседеса» під час їх рейду по німецьких тилах.

Вони тиснули один одному руки, обіймалися й цілувались, і в очах у кожного стояло запитання: який же ти і хто ти?

Вони були зовсім інші, ніж тоді, коли ходили в розвідку. Зрештою це було закономірно, кожен прожив ціле життя: були вони вже літніми людьми, і все ж у кожного лишалося й те — юнацьке, і почувались вони зараз зовсім молодими, наче легко скинули з себе цілих тридцять років…

Бо очі у всіх блищали, і кожному було радісно, і життя здавалося дивовижним і прекрасним.

Потім вони стояли мовчки, віддаючи шану Цимбалюкові, і над могилою бриніли бджоли…

А тоді їхній командир лейтенант Микола Дорош сказав, що думав.

Думав він, що мине ще триста чи тисяча років, а над могилою з братками завжди бринітимуть бджоли. І мудрі люди, які давно вже забули про війни, створять з неї пам’ятник тим, хто не пошкодував життя для прийдешнього.

І ім’я Івана Цимбалюка буде вирізьблене на величезній гранітній брилі. Вирізьблене навічно, якщо може бути вічною наша маленька гарна планета.

Примітки

1

Закордонне представництво так званої Української головної визвольної ради, створеної внаслідок післявоєнного розколу ОУН.

2

Так званий «Антибільшовицький блок народів», організація, навколо якої об’єдналися націоналістичні пройдисвіти різного гатунку.

3

Так звані Закордонні частини ОУН, організація, створена Бандерою внаслідок післявоєнного розколу ОУН і очолювана нині Стецьком.

Content

Ростислав САМБУК
ГІРКИЙ ДИМ. МІСТ
Повісті

ГІРКИЙ ДИМ ПОВІСТЬ

МІСТ ПОВІСТЬ

Примітки